NNCL219-28Dv1.1
NNCLvt131-20030505v1.1
THOMAS N. SCORTIA
FRANK M. ROBINSON

A Prometheus-válság

TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS REGÉNY

ZRÍNYI KATONAI KIADÓ
BUDAPEST, 1980

Thomas N. Scortia – Frank M. Robinson
THE PROMETHEUS CRISIS
Pan Books, London and Sidney 1977
© E. S. T. International Ltd. 1975

Fordította
F. NAGY PIROSKA
Hungarian translation © F. Nagy Piroska 1980

A fordítást az eredetivel egybevetette és szakmailag ellenőrizte
BÉKÉS ANDRÁS

ISBN 963 326 779 X

Zrínyi Katonai Kiadó
A kiadásért felel: dr. Szabó Egon igazgató
Nyírségi Nyomda, 189
Felelős vezető: Jáger Zoltán igazgató
Nyíregyháza, 1980
Felelős szerkesztő: Tabák András
Műszaki vezető: Darvas István
Műszaki szerkesztő: Cimpián Péterné
A fedélterv: Szabó Árpád munkája
Terjedelem: 24,5 A/5 ív
Példányszám: 76 000
22 (321) Za 663–d–8182

A könyvben szereplő személyek a képzelet szülöttei, bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve lehet.

PROLÓGUS

Jegyzőkönyvi kivonat a rendkívüli Kongresszusi Nukleáris Energia Albizottság – Cardenas-öbölbeli baleset üléséről. (Y4. NE7/2:Cb/2/979–80. sz. ügyirat.) Második nap, második ülés. Elnök: Clement A. Hoyt szenátor (D. Idaho)* Jelen vannak: Harold J. Stone (D. Pennsylvania), Robert J. Clarkson (R. Vermont)**, Clinton E. Marks (R. Connecticut) szenátorok, valamint Horace T. Holmburg (R. Indiana) és James X. Pains (D. Massachusetts) képviselők.
Hoyt szenátor: – Megköszönöm dr. Caulfieldnek, hogy ismertette a Prometheus-1 első SCRAM*** hibája után következő eseményeket. Van-e más film- vagy fényképfelvétele, esetleg egyéb tárgya, ami az ügyhöz tartozik, és amit bemutatna a bizottságnak?
Dr. Caulfield: – Nincs, szenátor. Jelentésem függelékében közlöm majd a személyi és anyagi károkról készült kimutatást, valamint, a halálesetekről készített statisztikai adatokat.
Hoyt szenátor: – Ha kollégáimnak nincs ellenvetésük, távozhat, dr. Caulfield. Úgy vélem, itt az ideje, hogy ismét Mr. Parksot szólítsuk. Stone szenátor és Holmburg képviselő kedvéért, akik a reggeli ülésen nem voltak jelen, lenne szíves megmondani a teljes nevét és azt, hogy milyen állást töltött be a baleset időpontjában a Western Gas and Electric cégnél.
Mr. Parks: – A nevem Gregory T. Parks. A kérdéses időben a Cardenas-öbölbeli nukleáris létesítmény vezérigazgatója voltam.
Stone szenátor: – Azt mondja, volt. Megtudhatnám, mi a jelenlegi beosztása?
Mr. Parks: – Már nem dolgozom a Westernnél, szenátor. Most műszaki tanácsadó vagyok. Azt hiszem, úgy mondják, hogy „magánvállalkozó”.
Hoyt szenátor: – Ha jól tudom, vezérigazgatói minőségében ön volt felelős a Prometheus-komplexum felépítéséért.
Mr. Parks: – Nem, uram. A fő kivitelező a Fulton cég volt, s annak alvállalkozója a Renkin cég.
Hoyt szenátor: – De ugye, ön volt a felelős a komplexum teljes működéséért, a próbaüzemért és a végső üzembe helyezésért?
Mr. Parks: – Így van, szenátor. Az építkezés utolsó szakaszában már a helyszínen voltam, és mihelyt a berendezés elkészült, átvettem az igazgatói teendőket. Természetesen engem is, és az építőket is felelősségre vonhattak a különböző szövetségi felügyeletek, mint pl. a Nukleáris Reaktorbiztonsági Albizottság.
Hoyt szenátor: – Akkor bizonyára kialakult valamilyen véleménye a fent említett vállalkozók munkájának színvonaláról.
Mr. Parks: – Igen, uram.
Hoyt szenátor: – Éspedig?
Mr. Parks: – Leginkább azt mondhatnám, a jeges rémület fogott el.
Stone szenátor: – Ez igen súlyos vád, Mr. Parks. Úgy érti, a Prometheus szerkezete és kivitelezése ennyire alatta maradt az ország többi atomerőművének?
Mr. Parks: – Nem, uram. A többi erőmű zömének a múltjában is ki lehetne mutatni a minőségellenőrzés hasonló lazaságát. Azt, hogy a legújabb és legnagyobb reaktor együttes építését is áthatotta a nemtörődömség, különösen bosszantónak találtam és ijesztőnek.
Holmburg képviselő: – Nem egészen értem, Mr. Parks. Azt akarja mondani, hogy fegyelmezetlenek voltak a munkások, vagy mit?
Mr. Parks: – Nehéz ezt megmagyarázni a kívülállónak, uram. A legtöbb építkezés esetében, beleértve a hagyományos hőerőműveket is, általában elnézhetünk bizonyos mértékű gyengébb tervezést vagy hibás kivitelezést. A tűrések elég nagyok. Atomerőmű esetében azonban a rossz konstrukció vagy hanyag kivitelezés katasztrofális következményekkel járhat.
Clarkson szenátor: – Ez volt a maga gondja, a rossz tervezés?
Mr. Parks: – Csak részben, szenátor. A Prometheusnál olyan szállítókkal és mérnökökkel volt dolgunk, akiknek fogalmuk sem volt róla, mi történhet, ha egyes alkatrészek nem felelnek meg pontosan az előírásoknak, vagy ha a konstrukciós problémákat nem gondolják végig. Nem törődtek vele, uram, és ez a hozzáállás áthatotta az egész erőművet.
Stone szenátor: – A hozzáállást nehéz értékelni, Mr. Parks.
Mr. Parks: – Az lehet, uram. De ez a hozzáállás vezetett katasztrófához a Cardenas-öbölben túl sokan voltak, akik nem törődtek azzal, amit csináltak.

Első nap

1.

A hangosbeszélőn át a pilóta halk duruzsolása hallatszott: – Uraim, tíz perc múlva leszállunk a Cardenas-öbölnél.
Eliot Cushing meglazította biztonsági övét és kinyújtózott. Rövid, de kényelmetlen utat tettek meg a Learjet fedélzetén, és cseppet sem bánta, hogy hamarosan megérkeznek. Sajnos, valamennyi erőmű, melyet meg kellett látogatnia, az isten háta mögött épült, távol a rendes repülőterektől, és főképp a rendes éttermektől.
– Gregory Parks kijön elénk – szólalt meg Brandt. – Ugye, emlékszel az erőmű vezetőjére? – Hangja túl barátságos volt, túl hízelkedő.
– Nem is tudom – mormolta Cushing. Hátradőlt az ülésen, s az ablakra pillantott. Brandt és Walton képe halványan visszatükröződött az üvegen. Mindkettejükkel meg kell majd birkóznia, de nem lesz nehéz dolga. Gerrold Walton csak egy szerződéses reklámszakember, ő nem számít. Az öregedő, kissé már pocakos Hilary Brandt keményebb dió lesz. A Western Gas and Electric nukleáris fejlesztési alelnökeként is inkább tartotta magát mérnöknek, mint gazdasági vezetőnek. A mérnökök hajlamosak a túlzott óvatosságra: rendszerint tucatnyi okot találnak arra, hogy valamit miért nem lehet megcsinálni. A politikusok zömében viszont van némi korruptság – ez mindig jól jön, ha a nyomás erősödik.
Brandt arcán aggodalom tükröződött, vagyis gondolatban ő is felbecsülte Cushinget. Most pillanatokon belül kérdéseket tesz fel, vagy biztató fejtegetésekbe fog. Cushing pillanatnyilag egyikhez sem érzett magában kedvet, s hogy elkerülje a beszélgetést, becsukta a szemét, s orrnyergét kezdte masszírozni.
Egyedül Parks miatt fájhat a feje. Kipuhatolta már, hogy Parks ízig-vérig mérnök, és egyáltalán nem politikus. Keményen dolgozó, tisztességes, munkájának élő… Cushing elmosolyodott. Borzasztó kombináció. Kinyitotta a szemét.
– Mesélj nekem erről a ti Mr. Parksotokról – mondta kedvesen. – Három hónapja olvasom a jelentéseit. Más sincs bennük, csak kötözködés.
Brandt szóra nyitotta a száját, de a pilóta megelőzte: – A jobb oldalon már látszik az erőmű.
Cushing csendet kérően felemelte a kezét, és az ablakhoz hajolt. A leszálló alkonyaiban éles árnyékok rajzolták meg lent a földön az erőművet. A gyárépületek csoportja a megszólalásig hasonlított ahhoz, amit Detroit, Cleveland vagy száz másik ipari nagyváros peremén látni. Nem különböztette meg tőlük semmi – legfeljebb talán furcsa ablaknélkülisége.
És még valami – a kupola: az óriási, fehérre festett félgömb, amely most, a lenyugvó nap fényében vörösen izzott.
A tükörsima máz alatt beton- és acélrétegek bújtak meg – csaknem négy láb vastagságú, acélrudak átszőtte beton, mely arra szolgált, hogy a reaktorok kisebb meghibásodása esetén elszigetelje a hatást a külvilágtól.
A világ legnagyobb nukleáris erőműve, gondolta Cushing komoran. Négy, egyenként háromezer megawattos reaktor, összesen tizenkétezer megawatt. A legnagyobb. És a legjobb.
– Szóval, Parks? – emlékeztette udvariasan Brandtet.
Brandt feszengett. – Mit akarsz tudni róla?
Cushing széttárta a karját. – Bármit, ami szerinted fontos.
Brandt megköszörülte a torkát. – Alighanem a cég legjobb mérnöke. Illinois-ban végzett, a Carnegie Egyetemen nukleáris technikából doktorált. Vagy tíz éve dolgozik a szakmában. Igazgatóhelyettes volt a Chippewa Falls erőműnél, onnan került ide igazgatónak. Másfél éve van itt.
– Az életrajzát én is ismerem – mondta unottan Cushing. Kinyitotta a táskáját és kivett néhány iratot. – Unos-untalan küldi a jelentéseit, a te irodád meg persze, továbbítja nekünk. Elégedetlen a szállítókkal, elégedetlen a személyzettel, elégedetlen magával az erőművel, és az őrületbe kergeti a minőségellenőrzőinket.
– Én nem is várnám el tőle, hogy boldog legyen – mondta Brandt idegesen. Homlokán verejtékcseppek jelentek meg. – Nem szeretem, ha egy mérnök mindennel elégedett.
– Én viszont nem szeretem, ha valaki örökösen sopánkodik – felelte Cushing. – Az ördögbe is, jól tudod, mennyit javult az elmúlt tíz évben a minőségi színvonalunk! – Kihúzott egyet az iratok közül és felvette olvasószemüvegét. – Kifogásolja, hogy az aktív zóna vész-hűtőrendszerének módosításait nem…
– Ezt a kifejezést már nem használjuk – vágott közbe Walton. Cushing levette a szemüvegét és rámeredt. A senkikben csak azt nem tudta elviselni, ha megpróbáltak valakik lenni. Ámbár Waltont egyéb okokból is felette nehéz volt kedvelni. Nagydarab, hízásnak indult férfi, aki a legeslegutolsó divat szerint öltözik – a ruhái egy kisebb termetű emberen jól festenének, de Walton olyan volt bennük, mintha nadrágja túl rövid, karja pedig túl hosszú volna. A negyven felé közelgő férfi megjelenése furamód kölykös volt, bár illett az egyéniségéhez.
Cushing, ingerült pillantást vetve Brandtre, csendesen megkérdezte: – Miféle kifejezést nem használnak már?
Walton zavartan kuncogott. – Az aktív zóna vész-hűtőrendszerét. Ehelyett az „eltérés-mérséklő rendszer” kifejezést alkalmazzuk. A „vész” szónak a közvéleményt nyugtalanító felhangjai vannak.
– Értem – mondta Cushing tompán. Ha a helybeli szállodás megpróbálja egy szobába rakni ezzel a féleszűvel, megfizet érte. – No és Parks – kanyarodott vissza –, nős ember?
– Csak papíron – felelte Brandt. Előkereste zsebkendőjét, és megtörölte az arcát. – A felesége nem jött vele; nem szereti a kisvárosokat.
– Másfél éve. Érdekes. – Cushing sebtében leírt pár szót. – Hobbija van?
Ismét Walton vette át a szót. – Bolondul a régi kocsikért. Amikor legutóbb itt jártam, a Reója majd kirázta a lelkemet a mellékutakon.
Talán mégis megéri az árát, gondolta Cushing, miközben ismét jegyzetelt. Parks szemlátomást vonzódik a gépekhez, s ez mérnökben nem szokatlan. – És ki a második ember?
– Tom Glidden.
Cushing felhúzta a szemöldökét. – Miért ő a második? – Az évek során sokszor találkozott már Tom Gliddennel. Régi bútordarab a cégnél, aki tökélyre vitte a döntések elkerülését.
– Hosszú ideje van a Társaságnál. – Cushing bólintott. – Együtt kezdtetek. Érthető. Ki a harmadik?
– Mark Abrams. Fiatalabb Parksnál, inkább ravasz, mint értelmes.
– Rátermett?
Brandt szeme összeszűkült. Találgatta, mit forgathat Cushing a fejében. – Azt hiszem, igen. Nem annyira, mint Parks, de persze nincs is annyi tapasztalata.
Cushingnak magának is volt anyaga Abramsról, de Brandt megjegyzéseit érdemes volt figyelembe venni. Visszatette a papírokat, majd becsattantotta a táskáját. – Parks nincs megelégedve az erőmű működésével; szerinte nem áll készen a teljes üzemeltetésre, így van?
– Nem hinném, hogy ennyire elégedetlen – mondta óvatosan Brandt. – Szeretne kapni még pár hét haladékot.
Cushing összecsukta a szemüvegét, és betette az inge zsebébe. – Mi a te véleményed, Hilary? Készen van az erőmű?
– Ezért jöttem – felelte Brandt. – Először szeretnék…
– Tudod mi a tét, Hilary? – Cushing ültében előrehajolt, s választ nem várva mereven nézett rá: – összesen tizenkétezer megawatt, vagyis fél Kalifornia teljes áramszükséglete! Ez megfelel száznegyvennégymillió hordó első rendű nyersolaj éves importjának. Mennyi most az alacsony kéntartalmú olaj ára? Hordója csaknem húsz? Vagyis évente összesen majdnem hárommilliárd dollár: szép kis summa a fizetési mérlegünkben. Az erőmű maga ötmilliárdba került, s legnagyobb részét a kormány fizette. A Prometheus, Hilary, önellátásunk kulcsa, egy tucat másik erőmű prototípusa!
Hátradőlt. – Nyolc évig tartott, mire idáig eljutottunk – szólt merengve. Pár pillanatnyi csend után folytatta: – A ti Parksotok vezérigazgató. Ha őszerinte az erőmű még nincs kész, törvény adta joga késleltetni az üzembe helyezését.
Brandtről csorgott a verejték. – Szerinte mindenesetre kockázatos.
– Hát szerinted? – Cushing ismét a szék peremén ült. – Három hónappal ezelőtt tűztük ki a megnyitás időpontját, Hilary, és te egyetértettél. Avatás, hivatalos ünnepségek, az Elnök beszéde – apai-anyai. És a választási konvenció a jövő héten kezdődik! Szép lenne, ha a párt elmondaná, hogy az ország mostantól ellátja magát energiával, a Prometheust bekapcsolták az országos hálózatba.
Brandt arcába visszatért a szín; látszott, hogy kezdi megmakacsolni magát. Cushing gondolatban visszakozott.
– A bizottság egyetlen tagjának sincs joga felülbírálni minket, Eliot – mondta Brandt súlyosan.
Cushing vállat vont. – Egy szóval sem mondtam ilyesmit, Hilary. A kormány álláspontja kezdettől fogva az, hogy a reaktor tulajdonosa és üzemeltetője vállalja a végső felelősséget a biztonságért. Hangja most békítően csengett: – A közszolgáltatás és a kormány között mindig megvolt az egyetértés; a jövőben még szorosabban kell majd együttműködnünk.
Ismét megszólalt a hangosbeszélő: – Úgy látszik, valami történik odalenn a tengerparton.
Cushing az ablakhoz hajolt. A gép megdőlt az óceán fölött, és a szárazföld felé repült. A majdnem teljes sötétségben még látta a hullámok foszforeszkáló fényét. A hullámverésen túl autók reflektoraihoz hasonló, apró fények látszottak. Brandt is ezeket nézte. – Talán néhány gyerek szórakozik a parton – mormogta.
Aztán elhagyták a partot, és gyorsan szálltak lefelé. Cushing Brandt széles vállán keresztül előre nézett. A távolban hirtelen, hosszú téglalapot formálva, fények gyulladtak ki. Két oldaláról a reflektorok fénybe borították a leszállósávot.
– Hilary – szólalt meg Cushing elgondolkodva –, mihez kezd majd Parks, amikor megtudja, hogy nem két hete van az üzembe helyezésig – hanem három napja?

2.

Olyan feszültség van a levegőben, gondolta Parks, mint odakint vihar előtt. Négy férfinak kell együttműködnie, ha élni akarnak, és mindegyiknek jó oka van rá, hogy szívből rühellje a másik hármat.
Barney Lerner szólalt meg dühösen: – Nem értem. Miért ilyen hamar?
Parks kihalászta a gyűrött, sárga lapot a szemétkosárból, kisimította az íróasztalon és gyorsan átfutotta. Majd odanyújtotta Lernernek: – Nézze meg a saját szemével. Csupán annyi áll itt, hogy Cushing és Brandt ma este hét óra körül megérkeznek. Ki kell mennem eléjük: kötelező tiszteletadás.
– Megemlített valami Waltont az előbb – mondta Abrams. – Ő kicsoda?
Abrams hangja nyugodt volt, és Parks arra gondolt, az ő ingén nincsenek izzadságfoltok, még a tenyere sem nedves. Nem igazán nett, de majdnem.
– Jerry Walton – mondta Parks, és meg sem próbálta elrejteni undorát. – Úgynevezett közönségkapcsolati szakértő. Maga később került a Westernhez, ezért nem részesült még abban a kétes értékű örömben, hogy találkozzon vele.
Abrams bólintott, szemlátomást tartózkodva a véleménynyilvánítástól. Szinte mindig tartózkodik tőle, gondolta Parks. Nem követi el azt a hibát, hogy a nem megfelelő embereket utálja, vagy akár kedvelje. Mark Abrams – a vékony, fiús, merev, zárkózott Mark Abrams. Aki sohasem felejti el egészen, hogy két évet töltött a West Pointon*, mielőtt meggondolta magát, és átment civil iskolába. Múltját mint egyenruhát viselte. Parksnak oda sem kellett néznie, hogy tudja, mindig tükörfényesre pucolt a cipője. Csakúgy ragyog, gondolta Parks, és a ragyogását sem tapasztalat, sem emberség nem homályosítja el. Abrams nagyszerűen helytáll mindaddig, amíg olyan helyzetbe nem kerül, amely inkább józan észt követel, mint kiválóságot. Parks egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy mi történt. Vajon miért hagyta ott Abrams a katonai iskolát, tűnődött, de aztán megvonta a vállát. Semmi köze hozzá. De az a kényelmetlen érzése támadt, hogy fordított helyzetben Abrams tenne róla, hogy köze legyen hozzá…
– Senki nem válaszolt a kérdésemre – mondta Lerner gúnyosan. – Miért ilyen hamar? Az avatási ünnepség két hét múlva lesz. Ne akarják bebeszélni, hogy a cég alelnöke és egy szövetségi bizottság alelnöke itt lebzsel majd két hétig, várva, hogy mikor vághatják át a szalagot. Ha mégis, előre közlöm, hogy nem istápolom őket.
– Nem is kérte senki, Barney – mondta csendesen Parks. Lerner arca vörös lett a méregtől. Vörös haj, vörös arc, a trikójára lezúduló vörös fürtök. A vörös, mosolygott magában Parks, a politikában mindig halványrózsaszín. Parks jól tudta Lerner káderanyagából, hogy egyetemista korában számos diákmegmozdulásban vett részt. Radikális nézetei azonban sosem vitték túl a hőzöngésen, így minden nyomozásból tisztán került ki. Sajnos, harmincéves korára sem higgadt le; olyan goromba tudott lenni, mint a pokróc. Ha nem volna olyan kitűnő biztonsági és minőségellenőrzési vezető, gondolta Parks, már réges-rég felmondott volna neki. Nyersesége így is sokszor váltott ki felzúdulást tekintélyes számú beosztottja között. Személyes viszonyukat pedig eléggé megnehezítette a kapcsolata Karennel.
– Talán csak rutinlátogatás – vetette oda Glidden. – Hónapok óta nem jött senki a főnökségtől; már nagyon esedékes volt.
Lerner keserűen ráförmedt: – Mi a legújabb pletyka, Tom? Magának jó forrásai vannak. Maga biztosan tudja, honnan fúj a szél.
Glidden elpirult, és Parks hirtelen megsajnálta. Ha Lerner vörös, akkor Glidden szürke – megjelenésében és viselkedésében egyaránt. Az első naptól kezdve a cégnél volt és automatikusan haladt felfelé a létrán. Saját képességeinek szintjét már több előléptetéssel ezelőtt meghaladta – azóta az előléptetések inkább a cég könyöradományai voltak, mint a jól végzett munka elismerései. Glidden nem érzett biztos talajt a lába alatt, és nyugdíjaztatásáig már csak suta tehetetlenségre ítéltetett. Ezt még a kifutófiúk is érezték. Parks mégis szívesebben állt szóba vele, mint Abramsszel vagy Lernerrel. Glidden legalább emberi volt. Abrams fenyegetés volt: komótosan várta, hogy Parks elkövesse a végső, végzetes baklövést. És ha elkövette, ott lesz Lerner, hogy megmondja neki, és a jövőben is emlékeztesse majd rá.
– Nem tudok többet, mint bárki más – mondta Glidden vonakodva. – Honnan tudnék? – Ott ült ez a furcsán védtelen, színtelen, esetlen, behemót ember, szinte elrejtőzött nagy teste mögé. Talán ez a baja, gondolta Parks. Glidden túlságosan nagydarab, s ő is beleesett a nagydarab emberek csapdájába: ha visszaüt, vadállat – ha nem, gyáva.
– Mert maga és Brandt puszipajtások, amióta csak elszegődtek a Westernhez – vágott vissza Lerner.
– Elég, Barney! – mondta Parks élesen. Ilyen taktikai érzékkel Lerner politikai karrierje nem lehetett valami hosszú, gondolta. Tíz az egyhez, hogy ilyesmi miatt hiányzik elöl a foga – Lerner állítása szerint akkor vesztette el, amikor huszonöt éves korában az izraeli hadseregben szolgált. Nem kézigránát volt, gondolta Parks, hanem valakinek az ökle.
A hangosbeszélő szakította félbe a gondolatait:
– Paul Marical keresi, Mr. Parks. Azt mondja, sürgős.
Marical, gondolta szárazon Parks, az erőmű legfőbb szimulánsa. Influenza, nátha, ételmérgezés, fejfájás – bármi ütötte fel a fejét, Marical holtbiztosan megkapta. – Oké, küldje be.
Marical éppolyan alkatú volt, mint Lerner, csak mindenütt fekete, ahol amaz vörös. Kis termetű, szerény ember; ha jobban lehetne számítani rá, nagy nyereség volna.
– Elnézést a zavarásért, Mr. Parks – mondta, s idegesen körülnézett a szobában. – Azok az átkozott nyírópengék, amiket Fultonék küldtek… nem jó a méretük. Ha sürgősen nem kapunk másikat, le kell állítanunk az egész üzemanyag-regenerálót. Állítólag repülőn el tudják küldeni az újakat holnap, de az többe kerül majd. Na persze, ők tolják el, de nekünk kell többet fizetni, hogy helyrehozzák a saját hibájukat!
Marical odanyújtotta az igénylést. Parkson átfutott, hogy nyomban gombóccá gyűri, de aztán kikapta a másik kezéből és aláírta. Marical kifelé indult, amikor Parks összeráncolt homlokkal megkérdezte:
– Jól érzi magát, Paul? Szörnyen néz ki.
– Semmi baj – felelte Marical bocsánatkérően – , emésztési zavaraim vannak… majd elmúlik. – Aztán furcsa hangon hozzátette: – Köszönöm a kérdését.
Mihelyt Marical kiment, Lerner megszólalt.
– Tudják, mi Fultonék jelmondata? „Fultonnál mindig többre számíthat!” Hát az biztos, pajtikáim!
Parks elengedte a füle mellett. – Brandt, Cushing és Walton – számolta az ujjam. – Ha csak Brandt jönne, belső ügyről volna szó. Ha csak Brandt és Cushing, akkor hatósági ellenőrzés de Waltonnal együtt valami egész más készül, és talán tudom is, hogy micsoda.
Mindannyian rábámultak, még Glidden is, aki ezúttal nem tett úgy, mintha régóta tudna mindent.
– Szerintem azt akarják, néhány nappal hozzuk előre az indítást.
Egy pillanatra néma csönd támadt. – Maga viccel – tiltakozott Lerner. – Egy hónap alatt sem leszünk készen!
– Ez nem igaz – vetette ellen szelíden Abrams. – Negyvennyolc órán belül teljes gőzzel mehetnénk. A négyes reaktor jelenleg negyed teljesítménnyel megy. A köpeny és a máglya hőmérsékletét lassan növeljük, hogy elkerüljük a nagy hőmérsékleti feszültségeket. Az új programozással nagyon gyorsan teljes üzemre lehetne állítani a reaktorokat most, hogy a szerkezeti épséget már ellenőriztük.
– Na persze – mondta gúnyosan Lerner –, tudunk csodát művelni, de kockázatos. A gyors indítással igencsak könnyen túlerőltethetjük valamelyik finoman méretezett alkatrészt!
– Nekem is vannak ellenvetéseim – vette át a szót Parks. – De ha magát kérnek, Barney, hogy korábban állítsa üzembe, a biztonsági személyzete tiltakozna-e? Mit szólna hozza maga?
Lerner erélyesen megrázta a fejét, arca a szokottnál is vörösebb volt. – Azt mondanám, hogy menjenek a víz alá. Az elmúlt hónapban viszonylag jól álltunk, de ha feljegyzést írnék mindarról, ami addig felmondta a szolgálatot, kifogynék a papírból. Volt egy szerelvényünk, aminek réznikkel ötvözetből kellett volna lennie. Még rá is volt bélyegezve, hogy réz-nikkel. De az ember ne higgyen a szemének – tiszta rozsdamentes acél volt. Két hétig bírta volna, aztán az egész Prometheus-1 mehetett volna a szemétbe. Vegyük hozzá azt az egy-két tucat hegesztési varrathibát, ami valahogy átcsúszott a szigorú százszázalékos ellenőrzésen és ne hagyjuk ki a diffúzor-lemezt, amit az a féleszű Renkin-népség fordítva szerelt fel. Tudja, mi történt volna, ha nem vesszük észre?
– De észrevettük – szögezte le Abrams. – Nem volt olyan nagy dolog.
Lerner összehúzott szemmel nézett rá: – Kettőnk között az a különbség, Abrams, hogy én emlékszem, maga meg nem. Egy hónapon belül negyedszer fordul elő, hogy a nagypofájú Renkin fiúk az egyszeregyben tévednek. És Renkinék építik az ország reaktorainak a felét!
Lerner goromba, mint a pokróc, gondolta ismét Parks. – Mi a maga véleménye, Mark?
Abrams mintha kissé kényelmetlenül érezte volna magát; ilyen nyílt kérdésre nem számított. – Azt hiszem, a kérdés hipotetikus – mondta végül. – Még nem kértek tőlünk határidő-módosítást, és csak önmagunkat bosszantjuk, ha ezen tanakodunk.
– De ha mégis – sürgette Parks.
Abrams kelletlenül nézett rá, és Parks ismét eltűnődött azon, vajon miért hagyta ott West Pointot.
– Ez a körülményektől függene, szerintem – mondta Abrams.
– Fogadok, hogy tényleg azoktól! – mondta megvetően Lerner.
– Tom?
Glidden úgy viselkedett, mint mindig, ha döntésre kényszerítették. Végignézett társain, hogy felmérje az erőviszonyokat és hogy mit várnak tőle. Ez már szokásává vált. – Azt hiszem, ha minden jól megy, talán egy-két nappal előre tudjuk hozni. – „Józanodjunk már ki”, csengett hangjában, és enyhén önelégült arccal dőlt hátra.
A Nagy Kompromisszumkötő – gondolta Parks utálkozva – ott, ahol nincs helye a kompromisszumoknak. Neki kell tehát döntenie. Lerner kivételével senki sem támogatná – Glidden kompromisszumot kötne, Abrams pedig az utolsó pillanatig megpróbálná kikerülni, hogy színt kelljen vallania. Lerner támogatná, ez igaz, de megvetné azért, mert nem megy elég messzire és elég gyorsan.
Felállt.
– Szokás szerint nekem kell döntenem – mondta szárazon. – Nos, nem hozzuk előre. Még további két hét haladékot kérek. Nem vagyunk készen; egy, sőt két héten belül sem leszünk készen. Ha beindulunk akkor, amikor ők akarják, nem leszünk üzemben öt percnél tovább.
Abrams szeme csillogott, és Parks mosolygott magában.
– Mark. És maga is, Tom – fordult oda Gliddenhez. – Teljes összefoglaló jelentést kérek mindkettőjüktől a mai napig fölmerült minden nehézségről és arról, hogy becslésük szerint mikor állhatunk biztonságosan teljes üzemre. Barney. utasítsa a statisztikai csoportot, hogy dolgozzanak ki teljes üzemzavar-elemzést, a valószínűleg hibás alkatrészek száma alapján. A Fabel-féle minőségellenőrző csoport hibaelemzését is kérem. Menjenek végig a Nukleáris Reaktorbizottság valamennyi jelentésén. Alapos munkát kérek, uraim, mert ezeket beveszem majd a nagyfőnököknek küldendő jelentésembe.
Abrams tekintete elborult, és mintha Glidden is kényelmetlenül érezte volna magát. Parks besöpört néhány papírlapot a táskájába. – Barney, segítene nekem az erkély ellenőrző rendszerének átvizsgálásában?
Abrams kicsit bosszúsnak látszott. – Ezt elintézi az új számítógép. Magam ellenőriztem.
– A kezelőjét is ellenőrizte? – kérdezte szárazon Parks. – A számítógép, Mark, semmivel sem jobb, mint az ember, aki programozza. Emlékszik. SzBSzK. „Szemét Be, Szemét Ki.”
Abrams arca hirtelen megnyúlt.
Parks nagyon fáradtnak érezte magát, amikor kiment az irodájából. Már egy hete tart ez a fáradtság, és ki tudja, mióta dolgozik már ilyen veszett tempóban. A fáradt ember hibázik, és a Prometheus esetében egyetlen hiba is katasztrófát okozhat.
Egy pillanatra úgy érezte, elmerül. A nem emberi méretű erőmű a nem emberi méretű nehézségeivel, és vele szemben ő, egyetlen apró, emberi lény…
Elhessegette magától az érzést és elmosolyodott. A fáradtság furcsán hat az érzelmi állapotra is; az ember például lebecsüli magát.
De azért jó érzés volt, hogy letromfolta egy esetleges utódját.

3.

Jó ötlet volt, hogy vacsora után kijöjjünk kagylót keresni, gondolta Rob Levant. Willy először nem akart jönni. Meg akart nézni egy filmet a tévében, de aztán apja és anyja veszekedni kezdtek, és ő örült, hogy megléphet.
Mire kiértek a partra, a dagály már visszavonult. A Western Gas and Electric területének egyik végében kezdtek el ásni a nedves homokban és így haladtak végig a parton. Csakhamar versenyezni kezdtek, ki talál többet és Rob nyert, mint rendszerint.
– Ez már családi vonás – dicsekedett. – Ha az öreged halász volna, tudnád, hol keresd őket. – Hirtelen témát váltott, és kíváncsian pillantott Willyre. – Min kaptak össze az öregeid?
Willy megvonta a vállát. – Apának ma éjjel is dolgoznia kell, pedig már három hete túlórázik, és anya azt mondja, tönkreteszi magát.
A halászok nem túlóráznak, gondolta Rob. Napkelte előtt kimennek, és késő délutánig dolgoznak nap nap után, hacsak nincs olyan rossz idő, hogy nem lehet csónakba szállni. Akkor észrevette, hogy Willy keze az ő vödrében kotorász; arrább lökte. – Ásd ki a saját nyamvadt kagylóidat! – dühöngött. – Nem tehetek róla, hogy nem tudod, hogy kell!
Willy bűntudatos képet vágott. – Miért nem mutatod meg? Félsz, hogy akkor én találok többet?
Rob bólintott. – Jó, ha legközelebb kijövünk, megmutatom a legjobb helyeket.
Willy gyanakvó pillantást vetett rá. – A múltkor is ezt mondtad. – Hirtelen összerázkódott, szorosabbra húzta magán a viharkabátot.
– Mi bajod? – kérdezte Rob. – Fázol?
– Valaki a síromra lépett – suttogta hideglelősen Willy.
– De buta vagy – mondta Rob, s nagyon felnőttnek érezte magát.
– Nem – pisszegett Willy. – Mintha valaki figyelne. Érezted már, hogy figyel valaki, akit nem látsz?
Rob a mögöttük magasodó sziklákra nézett; az erőmű kerítésén éppen akkor gyulladtak fel a lámpák. – Talán odafenn van valaki.
– Nem – felelte Willy, és meggyőzően reszketett –, ez valami más.
Rob érezte, hogy akarata ellenére libabőrös lesz; bizonytalanul körülnézett a sötétedő parton. A hosszabbodó árnyékok határozatlan félelmet keltettek benne. Azon töprengett, nem búvik-e meg valaki a sötét sziklák aljánál.
Willy váratlanul felkapta Rob kagylóval telt vödrét, és rohanni kezdett a part mentén. – Te tehetsz róla! – kiáltotta. – Tudtad, hol vannak a legjobb helyek, de nem mondtad meg!
– A fene egyen meg! – Rob utolérte Willyt és vadul odasózott neki. Nem találta el, s egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, aztán föltápászkodott és ismét Willy nyomába eredt. Lába ólomként nehezedett a homokba és Willy csakhamar messze megelőzte, de aztán kioldalazott a víz szélén húzódó kemény, nedves homoksávba, s ott már gyorsított. Bele-beletaposott a habos vízbe, tornacipője cuppogott a lágy homokban és befröcskölte nadrágját. Csaknem elbotlott egyik kibomlott cipőfűzőjében, de nem volt idő megkötni; ha Willy elinal, végképp szégyenben marad előtte.
Megpróbált eltávolodni a hullámveréstől, megtalálni a középutat a víz áztatta homok és a part keményebb, de rögösebb sávja között. Kikerült egy kiálló farönköt, átugrott egy büdös hínárkupacot, és lábujjait a homokba vájva, gyors finisbe kezdett. Willy már lassabban futott, kapkodva, nehezen szedte a levegőt. Félig a vízben, félig a parton egy újabb farönk hevert. Rob mély lélegzetet vett, és átugrotta. A levegőben érezte, hogy valami visszatartja, és előrebukva elterült a földön.
Kibomlott cipőfűzője akadt meg valamiben. Rob egy pillanatig kimerülten feküdt, aztán megfordult és felült, hogy kiszabadítsa magát. A félig homokba temetett rönk egy laza ágacskája akasztotta meg. Magában átkozódott. Willy már jó messze járhat.
Aztán iszonyodva felkiáltott: – Eressz! Eressz! – Cipőfűzőjét a homokból kinyúló emberi kéz tartotta. Valaki ott lesett rá, és elkapta, amint elhaladt!
Harminc méterre előtte Willy hirtelen megtorpant. – Rob? – Kicsit gyanakodott; Rob már máskor is becsapta. Lassan elindult visszafelé. – Rob? Baj van?
Rob eszeveszetten küzdött, szíve őrülten kalimpált. Újabb kiáltás szakadt ki belőle. A kéz előre-hátra verdesett, mintha önálló akarata lett volna. Végre Rob kiszabadította magát. Néhány métert előrerohant, aztán megfordult. Az alak nem mozdult. A fiú akkor döbbent rá, hogy az ott a válláig be van ásva a homokba, csak az egyik karja maradt szabadon. Megállt, és visszaóvakodott, hogy megnézze, ki az. Aztán felsikoltott és visszahőkölt. Maga mögött meghallotta Willy rémült kiáltását is.
Időközben feljött már a hold, és sápadt fényében kirajzolódott az iszonyú torzkép, amely valamikor élő ember arca volt.

4.

Parks elsétált a folyosó végéig, ott nekitámaszkodott a falnak. Az erkély liftjének gombjához nyúlt, de nem nyomta meg. Lerner figyelmesen nézte, olvasni próbált az arckifejezéséből.
– Igazán kérni akar még két hét haladékot?
– Egy hónap kellene. – Parks habozott. – Gondolhatja, hogy nem kapjuk meg.
– Akkor ostoba fajankók – fortyant fel Lerner.
Lernernek ilyen egyszerű minden, gondolta Parks és felgyülemlett benne a keserűség. Lerner nagyon bátornak tartotta magát, és mindenki más gyáva nyúl volt a szemében. – Ugye tudja, kik fogják továbbítani a jelentését, Barney? Brandt és Cushing. De ha ez nem válik be, még mindig sokszorosíthatunk röplapokat – ragaszkodhatunk ahhoz, hogy az erőművet adják át a népnek. Első Számú Népi Energiaközpont. „Hatalmat a népnek!” Leporolhatjuk a régi jelszót, és új értelemmel tölthetjük meg!
Lerner meghökkenve és dühösen nézett rá, de nem tudta, mit válaszoljon. – Ez övön aluli ütés volt – mondta végül. – Ismeri a múltamat. Ha zavarja, nem kellett volna idevennie.
Parks megnyomta a gombot. – Ne haragudjon, Barney. Írja annak a számlájára, hogy fáradt vagyok, és ez már meg is látszik rajtam. Ismertem a múltját, nem zavart akkor sem, amikor fölvettem, és nem zavar most sem. Minden radikális diák, akit ismertem, most vagy biztosítási ügynök, vagy bombákat telepít, vagy bőröveket gyárt. Magának kijár az aranycsillag, mert legalább más, mint a többi.
A liftben Lerner feszengett. Valami nem hagyta nyugton. Parks várt, mikor szólal meg.
– Karen és én eljegyeztük egymást – mondta végül kurtán.
– Gratulálok – felelte rövid hallgatás után Parks. – Ő is tud erről?
Lerner elvörösödött. – Megkérdezheti.
Parks megrázta a fejét.
– Ha Karen tudomásomra akar hozni valamit, elmondja ő maga. És ha ki akarja tenni a szűrömet, joga van hozzá. Szeretem, mint embert, és örülök, hogy ismerhetem, függetlenül a körülményektől.
– Még akkor is, ha többé nem fekszik le magával?
Parks uralkodott magán. – Már régen megtanultam, hogy csak akkor bújjak ágyba egy nővel, ha a társasága anélkül is örömet szerezne. Ha valami több is kialakul, az csak jó. Hogy kialakult-e Karen és énköztem, az viszont a mi dolgunk. – A liftajtó lassan kinyílt. – Ha van még valami, amire kíváncsi, Barney, azt beszélje meg Karennel.
Az óriási üvegfalakkal körülvett megfigyelőerkély üres volt, csak egy magányos technikus ült a reaktorterem fölötti ellenőrző pultnál.
– Hogy halad, Jeffries?
– Szépen, uram, épp most futtatok le néhány részprogramot, hogy összehasonlítsuk az Irányító Központ adataival.
Parks lepillantott az alattuk levő terembe.
Az üvegablak maga nyolc centiméter vastag volt, és magas ólomtartalma csak az egészen nagy erejű gammasugárzást nem nyelte el. Az erkélyen azonban ilyen sugárzástól nem kellett tartani. Az efféle problémákat a nagy tömegű hűtővíz és a reaktorok saját védőburkolata teljesen kiküszöbölte.
Ám az egész szint halálos csapdává válhatott volna, ha rosszul működnek a forró, használt fűtőanyagrudak. Már tárolóinak biztonsági berendezései hat hónapja működtették a négy reaktort negyed, fél erővel, hogy kitapasztalják a nehéz pontokat és elvégezzék a segédberendezéseken a szükséges módosításokat. A szinten felhalmozódott aktív hulladék (részben a reaktorokban, részben a tárolóaknákban) közel tízmilliárd Curie volt, fantasztikus aktivitású radioaktív tömeg. A tároló aknákban levő hűtővíz nélkül a fűtőrúdkötegeket saját bomlási hőjük megolvasztotta volna.
A reaktorszint most elhagyatott volt, de egy órán belül lázas tevékenység kezdődik majd benne. A Prometheus egyes számú reaktorát már feltöltötték és közel járt a kritikus állapothoz, a kettes, a hármas és négyes reaktortartályok fedelét pedig már előzőleg levette a gigantikus csúszódaru, amely az egész termet áthidalta. A daru most ott vesztegelt az egyik kisegítő fűtőanyag-tároló fölött. Parks mélyen belelátott a reaktorok pereméig érő hűtővízbe. Gőzpamacsok játszadoztak a víz felszíne felett, és a hűtőpumpák munkája nyomán néha egy-egy hullám futott végig rajta.
– Hadd vegyem át egy kicsit, Jeffries.
Belecsúszott a még meleg székbe, megnyomta a Video, Négyes Reaktor feliratú gombot, és felpillantott a feje fölött levő televíziós képernyőkre. Az elsőn gyorsan kitisztult a kép, és Parks most alulról pillanthatott be a működő reaktor szívébe. Az ernyő közepét betöltötték a fűtőelemek kötegei, körülöttük a félig kihúzott szabályozórudak. A reaktor belsejét megvilágító kísérteties szórt fény a képernyőn fehérnek látszott, noha valójában zöldes volt, a maghasadás Cserenkov-sugárzása.
Parks egy pillanatig elbűvölten nézte a lüktető fényt, majd megnyomta a vezérlőközpont gombját. A kép átváltott a hosszú, keskeny vezérlőterem belsejére; Parks jól ki vehette a terem túlsó végében álló komputer lassan forgó szalagját. A teremben ülő technikusok annyira belemélyedtek a munkába, hogy észre sem vették a kamerán kigyulladó vörös fényt.
– Hogy áll a program, Delano? – szólalt meg Parks.
Az előtérben egy zilált férfi zavarba jött néhány pillanatra, aztán észrevette, hogy be van kapcsolva a kamera.
– Nem valami jól, Greg. A Prometheus-1-et felhoztuk már készenléti hőmérsékletre, de a tizenkettes-tizenötös csatornák még mindig rakoncátlankodnak. Ma délután már kétszer álltam át kézi vezérlésre.
A háttérben négy technikus görnyedt a pult fölé, és éneklő hangon kántálták az üzemanyagrudak hőmérsékletét.
– Nyolcszáz Kelvin a húszas kötegben…
– Delta té a húszasnál mínusz ötven és süllyed…
– Állj! – vágott közbe az egyik technikus.
– Pozitív delta té az 1-5-0 kötegben. – Ellenőrizte az előtte levő műszerfalat, aztán megismételte: – Pozitív, és emelkedik.
– Forró pontot találtunk – mondta Delano csalódott ingerültséggel. Már nem törődött sem Parksszal, sem a kamerával.
– Automatika?
– Még nem ugrott be – mondta egy másik technikus. A hangjában izgalom sűrűsödött. Parks és Lerner összenézett. – Kézi vezérlés – mormolta Parks.
– Kézi vezérlés, rudak háromnegyedig – mondta odalent Delano.
– Delta té még mindig pozitív.
Parks szinte hallotta a szabályozórudakat mozgató hidraulikus motorok távoli sziszegését.
– Fennakadt egy rúd!
– Felkészülni SCRAM-re – mondta Delano csendesen, mint akit legyőztek.
Krisztusom, gondolta Parks, a SCRAM tönkreteheti a fűtőelemkötegeket, ha valamelyik rúd elhajlott! A SCRAM-eljárásban az összes szabályozórudat nagy sebességgel végig benyomták a fűtőrudak közé, Parks gyorsan egy másik képernyőre kapcsolta a reaktor képét. A fennakadás oka jól látható volt.
– Delano – kiáltotta a vezérlőasztal mikrofonjába –, a kétszázasban burkolathiba van! – A máglya belsejének lidérces fényében a kétszázas fűtőelemköteg félrehajlott. Az egyik rúd Zircaloy-burka lepattogzott, és az elgörbült köteg elvágta a szabályozórúd útját.
– Szabályozórudakat tövig a hármas szelvénybe! – adta ki az utasítást Delano.
Parks nézte, amint a szabályozórudak felemelkednek a helyükről a reaktor aljában, és benyomulnak a kritikus fűtőelemköteget rejtő szelvénybe. Az egyik rúd nekiütközött a kötegnek és megállt. A hidraulikus motor néhány másodpercig vinnyogva küszködött, aztán a rúd áthatolt a fűtőrudak elgörbült kötegén.
– Negatív – szólalt meg az egyik technikus.
Parks érezte, hogy a lenti csoporton szinte fizikai megkönnyebbülés fut át. Ekkor döbbent rá, hogy ő is visszafojtotta a lélegzetét. Megtörölte az izgalomtól verítékes homlokát. – Rendben van, Delano, vigye kritikus alá.
Delano habozott. – A program még…
– Az ördögbe a programmal, vigye le kézivel!
– Hallottátok – fordult Delano a többiekhez. – Vigyétek le.
– Kilencszáz Kelvin, nyolcszázötven, hétszáz…
– Kritikus alatt vagyunk – szólt egy másik technikus.
– Infravörös kép?
– Hármas.
– Jelezd a MIROS Központnak. – Delano a kamerába pillantott. – Ez kicsit meleg volt az ízlésemnek, Greg!
– Átkozottul meleg volt – intett Parks egyetértően, és kikapcsolta a kamerát. Még ott ült egy pillanatig, és szinte magában motyogta:
– Azt hittem, tegnapelőtt mindegyik fűtőelemköteg gázmentességét ellenőriztük.
– Nem mindegyikét – helyesbített Lerner.
– Csak szúrópróbaszerűen.
– Ki tudja cserélni?
– Nem biztos, hogy jobbra. Nem vagyunk fölszerelve rá, hogy minden beérkező egységet százszázalékosan átvizsgáljunk.
Parks bólintott. – Rendben! Szedjék szét, mihelyt lehűlt. Szerencse, hogy van kisegítő hűtőrendszerünk, öt évvel ezelőtt még napokig kellett volna várnunk.
– Szól Brandtnek? – kérdezte Lerner vontatottan. – Ez meleg helyzet volt.
– Szólok Brandtnek – felelte Parks, még mindig a történteken rágódva. A vezérlőpult hangosbeszélőjén kiszűrődött az egyik technikus hangja: – MIROS Központ, MIROS Központ, itt a Cardenas-öböl. Az emissziónk most hármas.
Meleg helyzet volt, gondolta Parks, pokolian meleg!

5.

A Cardenas-öböltől ötszáz mérföldnyire keletre és messze túl a sztratoszférán a MIROS-III. – a katonai felderítés orbitális műholdja – éppen átlépte a terminátort. Óránként 15000 mérföldes sebességgel száguldott át azon a vonalon, amely odalenn az Egyesült Államok keleti part vidékének sötétjét elválasztotta a nyugati part éppen leszálló alkonyától. Csúnya volt, még műholdnak is; küllemét ugyanaz a józan gyakorlatiasság jellemezte, mint a jó harckocsiét.
Célja persze merőben más volt – de végső soron rokon cél.
Csaknem háromszáz mérfölddel lejjebb, nyugat felé, a coloradói Denverben, a Templar Repülőgépgyár telepe alatt a mélyben megbúvó betonlabirintusban néhány ember fogta a MIROS-III-ról érkező jeleket. Sárga kezeslábasuk hátán stilizált műhold rajza kéklett – körülötte felirat: Templar Rakétalövedék és Űrhajó Osztály. Halkan beszélgettek, rejtélyes gyorsírással jegyezgettek, miközben feszülten figyelték a MIROS képeit, melyek gyors egymásutánban jelentek meg egy sor képernyőn.
Frank Tebbets lomhán terpeszkedett megfigyelőszékében, az amfiteátrumszerű terem hátsó fala mentén futó harmadik erkélyszinten. Kávét kortyolgatott egy papírpohárból, karórájára pillantott, aztán tovább figyelte a lent dolgozó, sárga overallos technikusokat. A légierő új felügyelője még nem érkezett meg, de hát a légierő új felügyelői mindig késtek. Ez a mostani, a meglehetősen pufók, Kloster nevű százados rekordot dönt, hiszen a tájékoztatást délután háromra tűzték ki, s már öt óra volt.
Tebbets jobban megnézte az egyik ernyőre vetülő képet, aztán megnyomott egy gombot a pultján, és felvette a mikrofont.
– Hármas, kijöttél a szinkronból! – Füléhez emelve a fejhallgatót, hallotta a technikus válaszát:
– A kettes kamerához keret-szinkronizálást kérek!
A kérést halkan nyugtázták. Az ernyőn a kép kitisztult, majd lassan halványulni kezdett.
– A hármas napelem gyengül – hallotta Tebbets a fejhallgatóban.
– Talán árnyékban van; fordítsa el a holdat öt fokkal.
Hirtelen fénysáv hasított a szoba félhomályába. – Köszönöm, innen már tudom – mondta valaki. Csoszogó léptek hangzottak fel a gumival borított betonon, és Tebbets habozott, hogy a MIROS Központ szokásos avatási szertartásával, a vendég székére tett, kávéval tele papírpohárral fogadja-e Klostert. De talán mégse. Újabban olyan átkozottul hivatalosak…
Kloster leereszkedett a székre. Lehelete elárulta Tebbetsnek, hogy a fogadás pompásan sikerült. Kloster elégedetten felsóhajtott: – A maguk igazgatói ebédlője igazán remek hely!
Tebbets a félhomályban elmosolyodott, és bólintott. – Én már csak hazulról hozom a kaját, amióta az a pánik volt három hónappal ezelőtt…
Kloster kicsit kijózanodott. – Miféle pánik?
– Semmi komoly, a krumplisalátával volt valami…
Kloster levette kopott ezüst paszpolos kék sapkáját és letette a mellette álló székre. Egy darabig hallgatott, nyilván azon töprengett, ugratják-e. – Lekéstem valamiről? – kérdezte aztán fagyosan.
– A MIROS-III. épp most haladt át a terminátoron. Négy óra tájban jó képeket kaptunk a szibériai-kínai határ közelében folyó harckocsi-manőverekről.
Kloster érezhetően bánkódott. Aztán kételkedve megkérdezte:
– A MIROS-III-ról?
– Nem, a MIROS-IV-ről. – Ez legalább tud valamit, gondolta Tebbets. Kloster tudja, hogy nem láthatnak mindig mindent. – A MIROS-III. a nyugati part felé közeledik – folytatta Tebbets. – Kevés a felhő, elég jó a vizuális kép.
– Milyen az infravörös felbontásuk?
Kloster nem is olyan fajankó, gondolta Tebbets, a leckét láthatóan megtanulta. Beleszólt a mellén lógó mikrofonba: – Charlie, mutasd az infrát!
A fő képernyőn elhomályosult a kép, aztán furcsa árnyékokból és fordított tónusokból álló szellemkép rajzolódott ki rajta.
– Északon az a sűrű foltos rész egy magasnyomású zóna, amely Oregon felé tart – mondta Tebbets. – Az a Los Angeles alatti fényes folt erdőtűz. Már harmadik napja ég az erdő.
– És azok a csillogó pöttyök a part mentén?
– Ipari hőforrások – erőművek, hagyományosak és nukleárisak, meg egy sor kohó és finomító. Mindnek más a spektruma.
– Látok egyet kint, az óceán közepén is – jegyezte meg Kloster.
– Nézzük csak – Tebbets egy naplót vett elő, rövid ideig keresgélt benne. – Az a Tűhal, egy San Diegó-i Poseidon osztályú tengeralattjáró. Figyelje meg az elmosódott infraképet. Azt jelenti, hogy félig alámerült.
Kloster felkattintotta a székére szerelt lámpát, és jegyzetelni kezdett.
Valaki beszólt Tebbets fülhallgatójába: – A Cardenas-öböl épp most jelzett; lementek hármas emisszióra.
Kloster meglepetten nézett fel; ő is hallotta az üzenetet. – Infravörös jelzéseket kapnak az erőművektől?
– Csak a nukleárisaktól. A Prometheus az új tizenkétezer megawattos létesítmény a Cardenas-öbölben. Hat hónapja megy a próbaüzemük. Folyamatos tájékoztatást adnak az infravörös kisugárzásukról, nehogy valami közelítő rakétának nézzük őket.
Kloster mintha unta volna. Apró földgömböt rajzolt a jegyzetfüzetébe, és félvállról megjegyezte: – Azt hittem, a MIROS-ról ennél jobb felbontást kapnak.
Jó szúrás helyébe jót várj, gondolta Tebbets.
– Kapcsolj vizuálisra, hármas optikával, Charlie – mondta.
Az ernyőn a kép átfordult; már nem volt szellemképszerű. A partvonal hirtelen kitágult, látni lehetett a hatalmas, bozótos erdősávokat és a távoli hegylábakat. Tebbets 300 méterre becsülte a látszólagos magasságot. A MIROS most az óceán felett haladt, és Tebbets utasítására elforgatták, hogy hosszabb képet adjon. Az ernyőn megjelent a Cardenas-öbölbeli reaktor felső szögből elkapott képe. Az építményt élesen kirajzolták saját, hosszan elnyúló árnyékai. A fő reaktorépülettől északra, a parkolóban néhány lámpa fénye is megcsillant már.
Kloster érdeklődése szemlátomást felébredt.
– Nukleáris berendezésnek elég nagy – jegyezte meg. A stilizált földgömb közben egy akasztófáról lelógó ember fejévé alakult át. Az akasztott ember a jóskártyában? – tűnődött Tebbets.
– A kép alsó részén látható épületekben vannak a reaktorok; közvetlenül fölötte az újrafeldolgozó üzem. Földalatti alagút köti össze őket, biztonsági megfontolásokból.
Kloster felnézett. – Érdekes – mondta, s gondosan félszeg mosolyt rajzolt az akasztott emberre.
Tebbets kissé bosszankodott. Úgy látszik, Kloster ad rá, hogy ne mutasson meglepetést.
– Charlie, a hetes optikát!
– Távolodik a kép – hallotta a fülhallgatón át –, itt már nem megy az oldalkorrekció.
Az ernyőn megjelent a tenger. – Teljes felbontást, Charlie! – A part képe, rajta két kis ponttal, hirtelen mintha feléjük ugrott volna; a pontokból két fiú alakja bontakozott ki. Az egyik mintha egy pillanatig egyenesen rájuk nézett volna.
Kloster abbahagyta a rajzolgatást. – Úristen! – lehelte. – Kétszáz mérföld magasságból, ilyen rossz fényviszonyok mellett. Hihetetlen!
Na, ez már jobb, gondolta Tebbets. – Ezért fizetnek bennünket, százados úr. Nemcsak a macskát kell látnunk, hanem a bajuszát is – mondta hangosan.
A fiúk képe helyébe lassan bekúszott a víz széle. A part homokjából egy sötét tömeg meredt ki, melyen át-átcsapott a víz. Tebbets észrevette, hogy a folt változtatja a helyzetét. Nyugtalanítóan ismerős formája volt.
– Élesebbre kérem, Charlie! Próbáld meg a finombeállítót!
A fekete folt felismerhetővé vált. Még az est növekvő árnyaiban sem férhetett kétség ahhoz, hogy mit látnak.
– Szentséges úristen, egy hulla! – mondta Kloster. Döbbenten hajolt előre ültében.
– Félig a homokba temetve – tette hozzá Tebbets. – Nyilván kimosta a dagály.
Az ernyőn fedetlenül látszott a jobb váll és a kar, melyet ide-oda csapott a hullámverés. Tebbets a telefonhoz nyúlt.
– Mondja, mi a fenét csinál? – ragadta meg a kezét Kloster.
– Értesítenünk kell valakit – mondta Tebbets megrökönyödve.
Kloster hangja hirtelen megkeményedett. Az egész este folyamán Tebbets most először eszmélt rá, hogy ő civil. Kloster viszont katona. – Eszébe ne jusson! Megsértené a biztonsági előírásokat – a MIROS szigorúan titkos.
– De hát nem hagyhatjuk…
– Dehogynem, Tebbets – mondta Kloster nyugodtan. – Csak egy hulla; nem szalad el.

6.

Hűvös volt az este, kicsit túlságosan is hűvös, és Hilary Brandt fázott. Ilyenkor bizony már érezte a korát. Az egyik higanygőzlámpa alatt állt a kifutópálya szélén, és figyelte, hogyan rakja ki a pilóta a csomagjaikat. A lámpák fényében a férfi arca sápadt, szinte kékes volt, és Brandt sejtette, hogy az övé is ilyen. Csak annyi volt közöttük a különbség, hogy ő úgy is érezte magát, ahogyan kinézett. Túl nagy a hajtás, gondolta. Előbb-utóbb az orvosok is rájönnek, amit ő régóta tud: belülről emészti magát.
– Azt hittem, Parks kijön elénk – mondta Cushing. Kicsit ingerülten csengett a hangja, de hát Cushing mindig kissé ingerült benyomást tett. Brandt maga is neheztelt Parksra. Épp ma este! Ránézett az órájára. – Tíz perccel korábban érkeztünk. Ő rendszerint hajszálpontos.
– Ahogy a jó mérnöknek dukál – gúnyolódott Cushing, aki nem akart engedni.
Ebben a pillanatban a reptérre bekanyarodó autók zaja elnyomta az esti tücsökciripelést. Hamarosan egy furgon gördült a leszállósáv mellé. A fénykörön túl egy másik, hatalmas, és szemmel láthatóan régi kocsi állt meg. Brandt nem ismerte a márkáját. Ugyan miért nem jött Parks a cég Cadillacjén? Waltonnak egyben igaza volt: a Reo úgy ment, mint valami tank.
Rekedt hang szólalt meg a sötétben: – Legyen szíves, hozza a csomagjaikat, George!
A sötétségből egy őr lépett elő, a Western Gas and Electric egyenruhájában, és elkezdett berakodni a furgonba. Rögtön utána Parks is belépett a fénykörbe. Nem sokkal lehetett több negyvennél, magas atlétatermetét kissé meglágyította a tudósokra jellemző hajlottság. Keskeny arcához képest túl nagy volt az orra, világosbarna haja pedig, mint rendesen, fésületlen.
Brandt megdöbbenve vette észre, hogy a hajtás Parkson is nyomot hagyott. Arcán barázdák, halántékát őszes csíkok tarkázták. Az erőmű malomköve valamennyiüket felőrli, gondolta Brandt.
De Parks kézfogásában a régi erőt érezte. – Hogy s mint, Hilary? – Futólag biccentett Walton felé. Egy pillanatig tétova csend volt, míg Parks várta, hogy Brandt bemutassa Cushingnak.
– Eliot, ő a vezérigazgatónk, Gregory Parks.
Kezet ráztak, elmormolták a szokásos udvariasságokat, s közben egymást méregették. Brandt nem tudta megítélni, vajon tetszik-e Cushingnak, amit lát. Cushing kifürkészhetetlen volt, mint mindig. Parks azonban kicsit paprikásnak látszott; szemlátomást már kialakította véleményét látogatójáról. Képtelen alakoskodni, gondolta Brandt. Látatlanban elkönyvelte Cushingot aktatologatónak, és csupán idő kérdése, hogy ezt ki is nyilvánítsa.
– A Bay Lodge-ban lesz a szállásuk – mondta Parks könnyedén. A kocsikra mutatott és hozzátette: – Mehetnek Mike-kal a furgonban, vagy velem a Reóban.
– Hallom, nagy rajongója a régi kocsiknak – mondta barátságosan Cushing. – Én a Reóra szavazok; nemigen láttam még ilyet!
Brandt szeme lassan hozzászokott már a kifutópálya fényei mögött feketéllő sötétséghez, s kezdtek kibontakozni előtte a furgonnál álló magas autó körvonalai; a pótkerék rá volt erősítve a ferde lökhárítóra. Parks végigsimította a motorház tetejét. – 1931-es Reo Custom Royale sportszedán – 5800 köbcentis, nyolchengeres. Alexis de Saknoffsky tervezte, valódi régiség. – Várakozó pillantást vetett Cushingre.
Cushing tétovázott, hogy mit illik most mondania. Érdeklődése pusztán taktikai volt, gondolta Brandt. Parks ezt nem fogja megbocsátani neki; őt nem fogják lekenyerezni azzal, ha felületes érdeklődést mutatnak a hobbija iránt.
– Képzelem, milyen drága lehet – mondta Cushing sután, majd beszállt.
– Pénzben bizonyára. De gondoskodással és szeretettel még kevesebb ember győzné – mormolta hűvösen Parks.
A kocsiban Cushing hirtelen, fojtott hangon megszólalt: – Van egy rongya?
Parks meglepődve nyújtott hátra egyet: – Mi baj?
– Zsír – felelte kurtán Cushing, s megtörölte a kezét. – A kilincsről.
Parks felnevetett, és Brandt érezte, hogy Cushing megmerevedik. – Ma reggel dolgoztam rajta. Végre szereztem eredeti kilincseket, és gondoltam, rögtön fel is teszem.
A feszült csendben Brandt gondolatai elkalandoztak: vajon izgatottságában, hogy végre felszerelheti a kilincseket, megfeledkezett-e Parks a reggelijéről. Eltöprengett azon is, vajon hogyan tudja kordában tartani Parksot, amikor majd közölnie kell vele a Prometheus új határidejét.
Beértek a városba, és Walton helyeslően bólogatva bámult ki az ablakon. – Az erőmű jókora változást idézett elő a városban; amikor legutóbb itt jártam, nem sok utcai lámpájuk volt. Mintha több üzlet is lenne a központban.
– Három kocsma és egy új étterem – mondta Parks. – Az erőmű létszáma immár teljes, és a város bölcsen gondoskodott három új helyről, ahol készpénzre váltják a fizetési csekket.
A hátsó ülésen Cushing felélénkült. – Mielőtt az erőmű felépült, mivel foglalkoztak a városban?
– Kis halászfalu volt ez – mintegy kétezer lakossal. Most három és félezren vannak, nem számítva az erőmű miatt átmenetileg itt tartózkodókat. A kocsmákat leszámítva, nemigen van éjszakai élet. A halászok kora reggel kimennek, mi pedig napi 24 órát dolgozunk az erőműben. Korán kelünk, korán fekszünk, ahogy illik.
A fények lassan elmaradoztak, és Cushing csak úgy mellékesen megkérdezte: – Milyen a viszony a halászok és az erőmű dolgozói között?
– Szóval hallott róla, mi? – Parks vállat vont a kocsi sötétjében. – Pont olyan, amilyenre számítani lehetett – rossz. A halászok szerint az erőmű tönkreteszi a halászatot, és amennyire én tudom, akár igazuk is lehet. Meghívtunk állami halászati szakértőket, a jövő héten érkeznek.
– Mi már megvizsgáltuk – szólt közbe Walton. – Egy szemernyi sem igaz belőle.
– Nem az az érdekes, hogy szerintünk jogos-e a panaszuk, vagy sem: a halászok szerint jogos – mondta bosszúsan Parks. – A begyükben van az erőmű, és amióta csak megkezdtük a próbaüzemet, ez a hetilapok fő témája.
– Ez baj, ez bizony baj – hebegte Walton.
– Talán ide kellene küldenem valakit, aki segítségükre lehet a jó viszony kialakításában; tulajdonképpen itt a közvélemény tájékoztatása a fő probléma.
– Walton – mondta Parks kimérten –, tegye meg nekem azt a szívességet, hogy nem küld ide senkit. Amikor legutóbb ideküldte az egyik emberét, csak annyit tehettem érte, hogy kicsempésztem a városból, mielőtt meglincselték volna. Ám ha mégis ragaszkodik hozzá, legalább olyat küldjön, az istenért, aki az érettebb nőkhöz vonzódik; ellentétben a magáéval, ez kisváros.
– Annak a történetnek másik oldala is volt – méltatlankodott Walton. – A jelenlegi helyzetben azonban cselekedni kell, mielőtt a cégről kialakult kép…
– Jerry – sóhajtott fel Brandt –, ezt majd délelőtt megbeszéljük.
Már a város határában jártak, amikor Cushing megtörte a csendet. – Maga rajong a gépekért, ugye, Parks?
A kérdésben ott bujkált valami, de Brandt nem tudott rájönni, micsoda.
– Azt hiszem, ez elvárható volna minden mérnöktől – mondta Parks halkan, a visszapillantó tükörbe nézve. – Különben nem volna szabad mérnöknek lennie. Az erőművel is valószínűleg ez a baj; kevés ember törődik a gépekkel, illetve azzal, hogy mi van a vas mögött. Nem állítom, hogy egy gépnek lelke van, de abban sem vagyok biztos, hogy nincsenek érzései – bizonyos értelemben.
– A második világháború alatt elektronikus tiszt voltam a flottánál – mélázott Cushing. – Volt egy öreg radarunk…, ha jól emlékszem, Sugar George típusú… és ha valami nem stimmelt vele, belerúgtunk. Akkor aztán rendesen működött.
Ezzel a taktikával nem sokra megy, gondolta szomorúan Brandt, különösen Parksnál nem.
– Még rendesebben működött volna, ha karbantartják az érintkezőit – vetette oda Parks.
Cushing egy pillanatra elhallgatott, és Brandt azon tűnődött, mikor hagyja már abba a szópárbajt.
– Előfordul, Parks, hogy egy mérnök annyira belemerül az egyedi műszaki problémákba, hogy végül a fáktól nem látja az erdőt.
Halvány mosoly futott át Parks arcán. – Én jobban kedvelek egy másik közmondást: „Egy szög miatt sántul meg a ló.”
– Szóljon, ha a motelhez érünk – mondta Cushing, majd szemét behunyva, hátradőlt az ülésen.
Helyben vagyunk, gondolta Brandt, és nem lepte meg a gyomrában érzett nyilallás. Gyűlölik egymást, és néhány napon belül bekövetkezik az a pillanat, amikor választanom kell kettejük között.

7.

Hoyt szenátor: – A Cardenas-öbölbeli létesítmény volt vezérigazgatója, Mr. Parks mai tanúvallomásában előadta, hogy a Cardenas-öbölbeli létesítmény beindítását indokolatlan mértékben siettették – és részben ez a nyomás vezetett a bekövetkezett katasztrófához.
Mr. Brandt: – Véleményem szerint Parks túlértékelte az esetet, szenátor. Legalábbis szó szerinti értelemben. De a bizottság iránti köteles tisztelettel, a Western Gas and Electric védelmében meg kell említenem, hogy a közszolgáltatási iparra mindig is erős nyomás nehezedett, hogy még több nukleáris energiát termeljen. Ezt a technológiát a kormány akarta fejleszteni, minden áron.
Holmburg képviselő: – Ez túl gyors váltás volt számomra, Mr. Brandt. Mi itt a Western felelősségéről beszéltünk, nem a kormányéról. Nem a kormány zsebébe ment volna a profit, és nem a kormány húzta-halasztotta az energiaválságot megoldó erőművek felépítését!
Mr. Brandt: – Meglehet, túl öreg róka vagyok már ebben, uram, és esetleg túl büszke is vagyok erre, de kénytelen vagyok ellentmondani. A közszolgáltató ipar mindig is tisztában volt az ország energiaéhségével, és igyekezett is kielégíteni. Talán szívesebben csináltuk volna másképpen; de ha már a kocka el volt vetve, megtettünk mindent, ami rajtunk múlt.
Stone szenátor: – Ami a kormány szerepét illeti, Mr. Brandt, nem egészen értem, mire célzott.
Mr. Brandt: – Ez még az ön ideje előtt volt, szenátor – ne vegye sértésnek.
Stone szenátor: – Tudom, hogy szenátornak újonc vagyok, Mr. Brandt, de érdekel a megjegyzése.
Mr. Brandt: – Azt hiszem, nincs jelentősége, szenátor.
Stone szenátor: – Sajnos, már nem visszakozhat, Mr. Brandt. A közszolgáltatás területén ön óriási tapasztalatokkal rendelkezik, és jó volna, ha megmagyarázná a kijelentését. Ugyan ki más nyújthatna nekünk olyan betekintést az energiapolitikába, mint ön?
Mr. Brandt: – A szenátor úrnak talán nincs tudomása róla, hogy különféle kongresszusi bizottságok általában a nukleáris energia fejlesztésére szokták sürgetni a közszolgáltató ipart. De, hogy ne kerülgessem a forró kását, az ipar zöme először is sohasem akart atomerőműveket építeni; belekényszerült. Semmi esetre sem a gazdasági előnyök vonzották a részvényeseinket.
Hoyt szenátor: – Mr. Brandt, ez az állítása már-már nevetséges. Az önöké profittermelő ipar. A nukleáris energia értékesítése feltehetőleg hozzájárul ehhez a profithoz.
Mr. Brandt: – Bizonyos értelemben igen, uram. Ugyanakkor azonban az atomenergia gazdasági vonatkozásai annyira bonyolultak, az állam közvetlen és közvetett szubvenciói annyira szövevényesek, hogy kétséges, vajon az atomenergia nyereséges volna-e a szabadpiacon.
Holmburg képviselő: – Mr. Brandt, ön azt állította, hogy az energiatermelő társaságok belekényszerültek a nukleáris energia előállításába. A közszolgáltatási ipar miért nem akart önszántából belefogni?
Mr. Brandt: – Részben a kockázat miatt, uram. Egyetlen magán-biztosítótársaság sem volt hajlandó biztosítást kötni egy esetleges balesetre.
Holmburg képviselő: – Önök mégis belefogtak.
Mr. Brandt: – A Price-Andersen törvény korlátozta a felelősségünket, és állami biztosítási lehetőséget is nyújtott. A kormány ráadásul közvetlen rivalizálással fenyegetőzött.
Stone szenátor: – A kormány rendszerint nem rivalizál magánvállalkozásokkal, Mr. Brandt.
Mr. Brandt: – Vannak, akik vitatnák ezt, szenátor. Eleinte a kormány azzal fenyegetőzött, hogy kutatási és fejlesztési intézményeket létesít, amelyek áruba bocsáthatják majd a „melléktermékként keletkező energiát”, rivalizálva a közszolgáltatással. És emlékezetébe idézem, hogy az ötvenes évek elején az Atomenergia Bizottság kijelentette: az atomerőművekben termelt áram túl olcsó lesz ahhoz, hogy érdemes lenne a fogyasztást mérni. A közszolgáltatásnak nem volt más választása, minthogy megpróbálkozzon az atomenergiával.
Clarkson szenátor: – Olyan olcsó energia, aminek a fogyasztását nem érdemes mérni… túlzott optimizmusra vall.
Mr. Brandt: – Az is volt, de akkoriban még nem tudhattuk biztosan, uram.
Stone szenátor: – Azt állítja, hogy a kormány a jutalmazás-büntetés módszert alkalmazta. A büntetést értem, de attól eltekintve, hogy megoldotta az önök biztosítási gondjait, adott-e a kormány egyéb kedvezményt is?
Mr. Brandt: – Többet is, szenátor, A kormány, legalábbis kezdetben, szerződést kötött, hogy átveszi a reaktor működése közben keletkezett plutóniumot – ezek a vásárlások tekintélyes mértékben csökkentették a fűtőanyag-költségeket; lényegében szubvenciót kaptunk. Aztán az ideiglenes építési engedély. Ennek birtokában a közszogáltatás megkezdhette a nukleáris erőmű építését, még mielőtt minden műszaki részletet véglegesen kidolgoztak volna. Feltételezték, hogy ez megtörténik, mire felépül az erőmű.
Stone szenátor: – A Prometheus erőmű is ilyen engedély alapján épült?
Mr. Brandt: – Igen, uram. De szeretném hangsúlyozni, hogy noha minden erőműnek megvannak a maga sajátosságai, a nukleáris technológia már nagy utat járt be. Valójában nem is számítottunk megoldhatatlan, vagy akár csak komoly problémára.
Stone szenátor: – A költségeket illetően valamiről hallgatott, Mr. Brandt. A tartályokra gondolok, amelyekben a hulladékokat tárolják. Mi történik, ha egy tartályt ki kell cserélni?
Mr. Brandt: – Az igazat megvallva, szenátor, valamennyi tartályt kb. ötvenévenként ki kellene cserélni. A forró hulladékanyagok korrodálják a fémet, és mivel a tartály is radioaktívvá válik a velük való érintkezéstől – egyszerűen szétvágjuk és eltemetjük.
Hoyt szenátor: – Azt hallottuk, hogy az atomenergia nagyon olcsó; ön viszont most azt mondja, hogy ötvenévenként szét kell vágni és eltemetni a nyilván igen drága tartályokat. Ezt a költséget is beleszámították az atomenergia kilowattóránkénti árába?
Mr. Brandt: – Nem, uram. Amikor ezeket a számításokat elvégezték, a tárolásról még a kormány gondoskodott.
Hoyt szenátor: – Mr. Brandt, ha a tartályokat minden ötven évben ki kell cserélni, tulajdonképpen hány ilyen tartályról van szó?
Mr. Brandt: – A hulladékanyagok plutónium-239-et tartalmaznak, és a plutónium felezési ideje 240000 év. Az anyagokat legalább kétszer annyi ideig kell tárolni – néhány szakember szerint tízszer ennyi ideig.
Stone szenátor: – És a költségek, Mr. Brandt?
Mr. Brandt: – Ezt nem tudom kiszámítani, szenátor. A hulladékanyag tartályokban való tárolása nyilván csillagászati összegeket emésztene fel. Hogy mibe kerül akkor, ha a kormánynak sikerül megoldania a sóbányákban való tárolást, azt nem tudom.
Stone szenátor: – Mr. Brandt, az emberiség egyik leghosszabb életű intézménye a Római Birodalom volt. Körülbelül kétezer évig állt fenn. Őszintén hisz abban, hogy beszélhetünk biztonságos tárolásról félmillió vagy még több esztendőn keresztül?
Mr. Brandt: – Bevallom, valószínűtlenül hangzik, szenátor.

8.

Kamrath dzsipjének reflektora mindent élesen megvilágított – a hullámok fodrozta homokot, a mögötte feketéllő vizet, és a tucatnyi, dühösen zsibongó bámészkodót. Egy seriffhelyettes küszködött a látványra éhes emberekkel. A hír azonban gyorsan terjed majd, és Kamrathnak nem volt annyi embere, hogy komolyabb tömeget távol tarthatna.
Felnézett az égre. Szélfútta felhők vonultak a Hold előtt, és a levegőnek esőszaga volt. Ez legalább elriasztaná a kíváncsiskodókat. Mindenesetre nem árt, ha felhívja az őrszobát, és segítséget kér, mielőtt a tömeg kicsúszna a kezéből.
A dzsip URH-ján lebonyolította a hívást, majd kiszállt és kinyújtóztatta a lábát. Egyik új embere, Bronson sietett oda. Túl igyekvő, gondolta Kamrath cinikusan; túl sok tévékrimit látott. Majd használhatóbb lesz, ha rájön, hogy a jó fiúkat épp oly gyakran lövik le, mint a rosszakat.
– A holttest lent van a parton, seriff!
– Biztos benne, hogy Seyboldt doki?
Bronson habozott: – Nehéz megmondani, az arc nagy része odavan. De szerintem biztos, hogy a doki.
– De azért a pénzét nem tenné rá, igaz? – Kamrath lesétált a partra, csizmája sarka belevájt a puha homokba. – Hogy fedezték fel a srácok?
– Csellengtek a parton. Kagylót szedtek és fogócskáztak. Amikor felhívták a rendőrséget, Pearson és én kijöttünk. Nagyjából sikerült biztosítanunk a helyszínt.
– Nagyjából – ismételte meg morogva Kamrath. – Vagyis az emléktárgygyűjtők valószínűleg már mindent összeszedtek.
Lement a víz szélére. Bronson szorosan a nyomában lépkedett, nem tudta eldönteni, milyen hangulatban van a főnök. – Találtam néhány nyomot, szeretném majd megmutatni – mondta óvatosan.
Kamrath bólintott. Megpillantott valami fekete tömeget, hínárral borított farönknek látszott. Bronson ráirányította elemlámpája fényét, s a farönk váratlanul egy idősebb férfi fejévé és vállává változott. A nedves, ősz haj csapzottan tapadt a fejére. Az egyik kéz, amelyet kimosott a víz, tenyérrel felfelé feküdt, az ujjak görcsösen kapaszkodtak az éjszaka sötétjébe.
Kamrath hosszan nézte, s magában azt kívánta, bárcsak sírni tudna, vagy legalább hányni. Vége a dokival töltött, sörözéssel és sakkozással egybekötött éjszakáknak a hátsó tornácon. Nem böngészget többé a doki könyvtárában, ahonnan néha-néha olvasnivalót vitt haza. Vége a jóízű beszélgetéseknek… ismerősökről, politikáról, időjárásról.
A bánat és a veszteség érzése végre valóságossá vált. Senki sem hal meg teljesen egyedül, gondolta. Magával visz a barátaiból is egy kis darabot.
– Akárki temette is el, nem gondolt az árapályra – mondta Bronson. – Vagy nagyon sietett. A tengerparton a víz bemossa a homokot. – Vagyis a halászok nem eshetnek gyanú alá, gondolta Kamrath automatikusan. Csak olyasvalaki lehetett, aki keveset tud a tengerről és az árapályról. Hacsak a gyilkos nem szántszándékkal végzett hanyag munkát, hogy őt megtévessze, vagy hogy bizonyos legyen, a holttestet megtalálják. De mindkettő elég valószínűtlen.
Lassan körbejárta a testet. A fej az egyik oldalra bukott, és Kamrath látta, hogy a koponya elülső felének nagy része az orr porcrészével együtt leszakadt, és a bal arca darabokra tépődött. Az egész arc mintha beomlott volna. Nem kellett kérnie, Bronson a fényt máris a koponya hátsó részére irányította. Jól ki lehetett venni az apró bemeneti sebet.
Kamrath leguggolt a homokba, hogy közelebbről is szemügyre vegye. – A bemenetnél megperzselődött a haj; közvetlen közelről lőhettek le. – Néhányat hintázott a sarkán, aztán azt mondta: – Az arc annyira szétment, hogy más is lehetne, nemcsak a doki.
Bronson meglepetten nézett rá, de nem szólt. Kamrath felegyenesedett. – Jó, jó, csak a vágyaim beszélnek. De azért kell valaki, aki egyértelműen azonosítja. Az asszisztense?
– Abby? Öregasszony, Hank. Csak nem akarja iderángatni szegényt?
– Arra a másikra gondoltam, akivel az erőműben dolgozott: Karen Gruenre.
– Idehívatom valakivel.
– Cole Levant csónakházánál várjon meg bennünket. Kihozta a csörlős dzsipet?
– Hozom.
Bronson elsietett, és Kamrath csak állt, a holttestet bámulva. Mögötte zajongott és lökdösődött a tömeg, és hallotta, amint egyre-másra érkeznek az autók. Futótűzként terjedt a hír; a dokit nagyon szerették a városban. Valószínűleg az erőműben is, ahol hetente kétszer rendelt. Kivesző fajta, gondolta Kamrath. Hivatásszerető. Azon kevés orvosok közé tartozott, akik még kimentek a beteg lakására, és egy vakbélműtétért elfogadtak egy tucat csirkét. Ki gondolta volna, hogy éppen őt találják meg szétlőtt fejjel az elhagyott tengerparton.
Bronson futva érkezett vissza. – Gilmore odaszól telefonon, aztán rögtön jön a dzsippel.
– Miféle nyomokat akart az előbb megmutatni?
Bronson arrább lépdelt a víz széle mentén. – Itt vannak. Alig tudtam elhessegetni a jónépet, nehogy összetapossák… nem is álmodtam, hogy ennyien tódulnak ide gyönyörködni.
Kamrath vállat vont. – Mindenki szívesen megnézi az ilyesmit, hogy aztán otthon hálát adhasson az istennek, hogy nem ővele történt.
A dagály még nem vonult le teljesen, s a tömör homokon biztonságosan lépkedhettek a víz szélén. Bronson elemlámpája fényét a fövény szegélyére irányítva haladt előre. Kamrath hirtelen néhány mélyedést vett észre, már félig megteltek vízzel, majd két sor lábnyomot látott. Nagyságuk és távolságuk alapján a fiúk lábanyomai lehettek, amikor elfutottak a holttest mellől. Letérdelt, hogy közelebbről szemügyre vegye. Mindkét fiú tornacipőt viselt; az egyiké annyira új volt, hogy még a márka rajzolata is ottmaradt a nedves homokon.
A vízhez közelebb egy másik lábnyomsor húzódott. A nyomok igen közel voltak egymáshoz.
– Jól van, Bronson, mondjon ezekről valamit.
Bronson idegesen megköszörülte a torkát. – Itt két férfi ment, lassan és egymás mögött. Kamrath bólintott. – A holttesthez vezetnek?
– A közelébe. Néhány nyomot a víz elmosott.
– Van eltávolodó nyom?
– Az egyik néhány lépésnyire távolodik. A többit a helyszínre érkezők azonnal össze járták. – Elgondolkozva nézett Kamrathra. – Gondolja, hogy a doki ismerte a gyilkosát? Együtt jöttek le a partra.
– Lehetséges…, ámbár nem valami esti andalgásra indultak. Két férfi egymás nyomában megy egy széles parton. A gyilkos fegyvert nyomott a doki hátába; kényszerítette, hogy lejöjjön ide, ahol megölheti. Itt nem látta senki. Hallani is csak kevesen hallhatták. – Rápillantott beosztottjára. – Van még valami? – A hangja kissé éles volt, és rájött, hogy saját dühét és elkeseredettségét akarja Bronsonra zúdítani.
Bronson félrenézett. – Eddig tökéletes, Hank…
– Két férfi jött le – ismételte Kamrath. – Az egyik kényszerítette a másikat, hogy előre menjen. Aztán fejbe lőtte az áldozatot a bal füle mögött…, mintha kivégzés lett volna. Majd megpróbálta sebtében eltemetni, valószínűleg arra számítva, hogy a homok betemeti a testet. Ezután elment. – Tekintete elkalandozott a part mentén. – Egyszerűen elment – mormolta.
Ismerős pöfögés hallatszott.
– Megjött Gilmore a dzsippel – mondta Bronson.
– Teljesen átvizsgálta a területet; töltényhüvely vagy valami hasonló?
– Semmi; a víz mindent elmosott.
– Rendben. Hozzákezdhetnek a kiásáshoz.
Kamrath némán figyelte, amint Bronson és Gilmore óvatosan elkaparta a homokot a test mellől. Amikor félig kiásták a törzset, Gilmore nylon vontatókötelet kötött át a vállak alatt, majd visszament a dzsiphez, és beindította a motort. A kötél lassan megfeszült, belevágott a testbe. Egy pillanat múlva a tetem cuppogó hangot hallatva kiemelkedett a gödörből.
Kamrath intett a dzsipnek, hogy álljon meg. Gilmore visszaszaladt, hogy kioldja a kötelet. – Csomagolják be és vigyék a csónakházba. Utána próbálják meg előkeríteni Greg Parksot – mondta.
– A két gyerek is ott van a csónakházban – mondta Bronson. – Cole nem nagyon örül neki.
– Én sem örülnék, ha az én gyerekeim volnának – dünnyögte Kamrath. Figyelte, ahogy a testet ponyvába göngyölték és betették az odébb várakozó furgonba. Négy éve ez az első gyilkosság a Cardenas-öbölben, gondolta. Sok gyilkosságot látott, mikor a Los Angeles-i rendőrségnél szolgált, mégsem tudta megszokni soha.
Egyre hidegebb lett, és Kamrath megborzongott a kabát alatt. Mögötte a tömeg egyre nőtt, de tudta, hogy elszélednek majd, miután a holttestet elszállították. Nagyon remélte, Bronson nem fecsegi ki, hogy Levant csónakházába mennek.
Odafordult a fiatal seriffhelyetteshez, aki buzgón söpörgette le kabátjáról a homokot. – Értesítette már a megyei tisztiorvost?
– Igen, ő is odajön.
Kamrath bólintott, de nem vette le a szemét a gödörről, ahol a holttest volt. Lassan emelkedett benne a víz, s oldaláról már pergett befelé a homok. Reggelre csak sekély mélyedés lesz a helyén, és délutánra a doki utolsó nyugvóhelye belesimul a mérföldekre nyúló partvonalba. Nem biztos, hogy a jók fiatalon halnak meg, gondolta; de mindenesetre csúnyán.
– Ideje lenne indulnunk – mondta Bronson bizonytalanul.
Kamrath egy utolsó pillantást vetett a gödörre és elindult vissza a dzsiphez. – Nem lesz túl nehéz kideríteni, ki tette – mondta félig-meddig magának.
Bronson meglepett képet vágott. – Talált valami nyomot?
– Többet is – felelte Kamrath szórakozottan. – Először: akárki tette is, oka volt rá. És másodszor: az az ember fanatikus.

9.

– Itt vagyunk – mondta Parks erőltetett vidámsággal. – Mindenki kifelé! – Leállította a motort, és kiugrott a parkoló kavicsos útjára. Most mindennél inkább a friss levegőre volt szüksége, aztán egy italra, jó nagy adagra. Az út utolsó tíz percét néma csendben tették meg. Walton duzzogott, Brandt furcsán hallgataggá vált, Cushing pedig elterpeszkedett a hátsó ülésen, és szemét lehunyva úgy tett, mintha szunyókálna. Hány napot akarnak maradni, töprengett Parks. És ő mennyit fog kibírni?
Egy boy futva közeledett feléjük. – Várják önöket – mondta Parks. – Az étel tűrhető, a hal friss, az italok elsőrendűek.
Addigra már a többiek is kiszálltak a kocsiból, és szemügyre vették a motelt. A Lodge volt évek óta az első új épület a Cardenas-öbölben, leszámítva a Prometheus adópénzén emelt középületeket. Vastag vörösfenyő gerendák tartották a hivalkodóan modern épület lapos tetejét; a körbefutó külső folyosókat áttetsző műanyagtető óvta az időjárás viszontagságai ellen.
A Lodge adott szállást a Western alvállalkozói által alkalmazott, átmenetileg az otthonuktól távol dolgozó mérnököknek és technikusoknak, akik kedvezményes áron kaptak szobát. Kifejezetten előnyére vált, hogy a személyzet már megtanulta, hogyan kell a Western fontos személyiségeinek kényelmét szolgálni.
Cushing tartózkodó elégedettséggel szemlélte a Lodge-ot; Parks rájött, hogy Cushing az ország eldugott nukleáris erőműveibe tett útjain keserű tapasztalatokat szerezhetett az isten háta mögötti motelekben. Most feltűnően nyájas lett. – Mindenekelőtt szeretnék lezuhanyozni. Fél óra múlva az étteremben?
– A bárban – felelte Parks, és karjánál fogva húzni kezdte Brandtet.
– Megengedik, hogy csatlakozzam? – sürgölődött körülöttük Walton.
– Bocsásson meg, Jerry, ez magánügy – mondta Parks, és tudatában volt gorombaságának. Az ebédlő egyik sarkába, az aprócska bár felé irányította Brandtet. Kiválasztotta a leghátsó bokszot, melyben a fenyőfa és a poliuretán műszikla szerencsétlen kombinációja mélytengeri barlangra szeretett volna emlékeztetni.
Amikor leültek, Brandt megkérdezte: – Ennyire utálod Waltont?
– Nem tudtam, annyira fontos-e, hogy kedves legyek hozzá – felelte Parks gúnyosan. – Azt akarod, hogy potyára udvariaskodjam vele? – Átfutotta az étlapot, aztán lecsapta az asztalra. – Ne haragudj, Hilary! Az elmúlt három napban összesen hat órát aludtam, és a múlt hónapban átlagosan négy órát éjszakánként. Walton most egyszerűen túl sok nekem.
A felszolgálónő az asztalukhoz lépett, hogy felvegye a rendelést. Parks észrevette, hogy a nő elkapta Brandt tekintetét. Valamikor csinos lehetett, s ennek még látszottak a nyomai. Brandt nyilván az érettebb korosztályt kedveli. Különös, gondolta, mennyire észreveszi mindenki az amatőr kurvákat.
Rámosolygott a nőre. – Hogy van, Wanda? Ez itt a barátom, s egyben főnököm, Hilary Brandt. Hilary, ez itt Wanda, a Cardenas-öböl legjobb mixernője.
Wanda meglepő melegséggel mosolygott vissza, és Parks legyűrte hirtelen kísértését, hogy rápaskoljon a fenekére. Wanda őrzött még valami tartást magában. – A bár nyitva van uraim, de az étterem még zárva. – Rájuk kacsintott. – Ha nem árulnak be a főnökömnek, talán kicsempészhetek néhány szendvicset.
– Hallgatunk, mint a sír; de megvárjuk a barátainkat.
Miután a nő felvette az italrendelést, Parks Brandthez fordult. – Szóval, Hilary – mondta hidegen –, miről van szó? Jelenleg az erőműben kellene lennem; ott lett volna dolgom egész este. Mi ez a felhajtás?
– Ellenőrző út – mondta félvállról Brandt, de nem nézett rá.
Parks megrázta a fejét. – Akkor Walton nem volna itt. Ha rossz híreid vannak, most akarom hallani, mielőtt lejönnek.
Az italok megérkeztek, Brandt megfogta a magáét, forgatta a poharat, felemelte, és tekintetét mélyen belefúrta az aranysárga folyadékba. – Greg, mennyire áll készen a Prometheus a teljes üzembe helyezésre?
Parks gyomra összerándult. – Semennyire, és ezt írásba is adom. Mi több, az utóbbi két hónapban legalább egy tucatszor írásba adtam. Vagy nem olvasod a jelentéseimet?
Erre már Brandt is méregbe jött. – Olvasom. Tárgyilagos, szenvtelen jelentések az erőmű helyzetéről, és az igazgató, Gregory Parks, néhány kevésbé szenvtelen kommentárja. Szóval gondjaid vannak. Chippewa Fallsnál is voltak, mégsem emlékszem, hogy nyavalyogtál volna. A tervnek megfelelően üzembe helyezték, és azóta is maximális teljesítménnyel működik.
Parks belekóstolt az italba, és csettintett: – Kicsit túl sok a citrom. – Rápillantott Brandtre. – De a Chippewa Falls-i nem volt a világ legnagyobb reaktora. És azt is nagyon jól tudod, hogy az egyik nukleáris erőművet nem lehet összehasonlítani a másikkal. – Felhajtotta a maradék italt. – Fultonnak, Renkinnek és a többi alvállalkozónak a Prometheus csak egy munka a sok közül. Már annyi reaktort építettek, hogy azt hiszik, futószalagon gyárthatják őket. A Prometheus nagyobb, mint az előző munkájuk, és valószínűleg kisebb, mint a következő lesz. Rutinmunka lett belőle. Ez pedig baj. Ha egy munka rutinból megy, már senki se törődik vele igazán.
– Hat hónapod volt az ellenőrzésre – mondta fanyar képpel Brandt. – Tudod, mennyibe került már ez a cégnek? Van fogalmad arról, mennyire hajt bennünket a kormány minden kilowattért, amit bekapcsolhatunk az országos energiahálózatba?
– Talán ez is a problémához tartozik – mondta Parks elgondolkodva. – Nem tehetek róla, Hilary, hogy folyton hibás hegesztésekre bukkanunk. Arról sem én tehetek, hogy a kelleténél több rossz üzemanyagrudat kapunk. Nem azért fizettek, hogy becsukjam a szemem és mindenre rábólintsak.
Brandt fagyos arccal hátradőlt. – Chippewa Fallsban igazgatóhelyettes voltál. A szekér nem állt meg nálad. De itt igen. Félsz a felelősségtől, Greg?
Parks azon kapta magát, hogy egy pillanatig komolyan eltöpreng rajta. De aztán elvetette. – Lerner egyetért velem.
– Az a komcsi? – horkant fel Brandt.
– Ugyan, Hilary! Tudod, hogy megbízható!
– És mi van Abramsszel és Gliddennel? Ők is úgy gondolják, ahogy te?
– Nem, azt hiszem, ők nem. De ezt kérdezd meg újra két nap múlva, összefoglaló jelentést kértem tőlük.
Brandt arca már nem volt ellenséges, öregnek és nagyon fáradtnak látszott. – Nincs már két heted a teljes üzembe helyezésig, Greg. Nemsokára összeül az országos elnökjelölő konvenció, ahol az elnök be akarja jelenteni, hogy a Prometheust immár bekapcsolták az országos hálózatba, és vége az energiahiánynak.
– Az elnökjelölő konvenció – ismételte fakó hangon Parks. – Három nap múlva. Nem, semmi esélyünk, hogy addigra elkészülünk. Az égvilágon semmi. Ma délután megint burkolathibát találtunk a Prometheus-1-ben.
– Fel a fejjel, Greg! A burkolathibák egyáltalán nem szokatlanok. Ha találtok egyet, kicserélitek az egységet, ennyi az egész.
Parks ujjai az asztalon doboltak. – Bizonyos körülmények között ez a hiba katasztrófát okozhatott volna.
Brandt a fejét ingatta. – Nem valószínű. Helyi elfojtást alkalmaztál, igaz? Még SCRAM-re sem volt szükség.
– Lerner elemzései szerint hatvanhét százalékkal az ipari tapasztalat fölött dolgozunk – makacskodott Parks.
– A statisztika sokszor félrevezető – sóhajtotta Brandt. – Idézem: „A kicsiny statisztikai valószínűség egyetlen jelentőségét gyakorta csak az adja, hogy a valószínűtlen bekövetkezik.”
– Ostobaság – szólt Parks csendesen.
– Nem óhajtok vitatkozni – csattant fel Brandt. – Mennyi idő alatt hozhatod vissza készenléti hőfokra a Prometheus-1-ét?
Parks vállat vont. – A kisegítő hűtőrendszerrel az egész reaktort két óra alatt 40 °C* alá lehet vinni. Körülbelül négy óra kell ahhoz, hogy a fedelet, a kondenzátort és a tisztítókat leszereljük. Az egységet holnap délre tudnánk kicserélni.
– Vagyis holnap estére visszajuthatsz a készenléti hőfokra. – Brandt felélénkült. – Nem úgy, mint régen!
– Ezek tankönyvi adatok – mondta Parks ridegen. – A többi probléma nem oldódik meg ilyen egyszerűen. – Letette a poharat, és egyenesen Brandt szemébe nézett. – Az üzembe helyezéshez több idő kell, Hilary! A reaktorok nincsenek üzemkész állapotban.
Brandt ismét az étlapot tanulmányozta. – Nem adhatok több időt. Be kell indulnunk, mégpedig teljes gőzzel, mire a konvenció összeül. Egyébként… politikailag sem lenne bölcs dolog… ha ezt a lépést nem tennénk meg. Nincs más választásunk.
– Már hogyne volna – mondta Parks nyugodtan. – Legalábbis nekem. Felmondok… és részletesen beszámolok a sajtónak arról, hogy miért.
– Greg. – Brandt habozott, kereste az alkalmas kifejezést. – Boldogabbá tesz, ha bevallom, hogy én sem vagyok elragadtatva ettől az egésztől? Én sem örülök az effajta nyomásnak. De jövőre választás lesz, és az ország energia-önellátásában a Prometheus az utolsó láncszem.
– Nem egészen – jegyezte meg Parks halkan –, de majdnem. – Az italával játszadozott. – Ezért hoztad magaddal Waltont?
– Áruló jel volt, mi?
– Értem már – intett keserűen Parks. – Kezdetnek a Western fél órát lelkendezik a nukleáris energiáról – a tévéhálózatok majd úgy adják le, mint valami különkiadású híranyagot. A körítés már el is készült, igaz? Walton majd felügyel az operatőrökre, akik élő közvetítést adnak innen, a legvégén pedig az elnök fölkattintja a kapcsolót.
Brandt belebámult a poharába. – Átkozottul jó mérnök vagy, Greg! És átkozottul jó igazgató. És vannak ambícióid. De rá kell jönnöd, hogy minél magasabbra akarsz feljutni, annál gyakrabban kell kompromisszumot kötnöd. És nem biztos, hogy a kompromisszum eleve rossz.
– Többnyire talán nem – bólintott Parks mogorván. – De ez itt egy atomerőmű, ráadásul a világ legnagyobb atomerőműve és én napról napra toldozgatom-foldozgatom, hogy meg tudjak tartani egy határidőt. Pillanatnyilag úgy látom, hogy a toldozás-foldozás kezd már veszélyessé válni.
– Kiszivárogtatnád ezt a lapoknak?
– Ha muszáj. És ha csak három napom van, akkor muszáj.
Brandt szivar után kotorászott a zsebében. – Ha a harmadik nap végén meg tudsz győzni arról, hogy nem szabad teljes gőzzel elindulnunk, minden erőmmel támogatni foglak – még ha az állásomba kerül is!
Ez szép volt tőle, gondolta Parks. Feltéve, hogy komolyan gondolta. Ámbár elképzelhető, hogy Brandt csak kiutat keres egy kényelmetlen helyzetből.
Hirtelen rádöbbent, hogy Brandt győzött. Ő valójában nem akarja meghúzni a vészharangot a Prometheus felett. Ez a legnagyobb dolog, amelyhez valaha is köze volt, és életében talán nem is lesz ennél nagyobb. Minden mérnök legmerészebb álma, hogy ilyesmit építsen fel. Meglehet, gondolta, valójában ez az igazi bökkenő. Tökéletes gépezetet szeretnék, finommívű svájci órát a közönséges atomerőmű helyett, aminek szánták.
– Rendben van, Hilary – mondta lassan –, egyezséget ajánlok. Szabályszerűen megpróbálom végigcsinálni a teljes üzembe helyezést. Közben te megnézel mindent, amit megmutatok, és nagyon alaposan mérlegeled az érveimet, amelyek alapján szerintem el kell halasztani az indulást.
Brandt fürkésző tekintetet vetett rá. – És mi történik, Greg, ha eljutsz egészen a visszaszámlálásig?
Parks úgy érezte, mintha futóhomokra lépett volna. – Ha eljutunk addig, és bármilyen apróság közbejön, leállítom a visszaszámlálást. Ha nem, beindítom.
Brandt bólintott. – Rendben, Greg! Csak el ne felejtsd, hogy az egyezségünk kétoldalú.
És Parksnak eszébe jutott még valami. – Cushing. A Reaktor Bizottság biztonsági osztályának alelnöke. Még sohasem találkoztam vele.
– Mit akarsz tudni? – kérdezte Brandt óvatosan.
– Az az érzésem, sokkal fontosabb ember…
Brandt vállvonogatása nem volt meggyőző. – Sok embert ismer Washigtonban, de nem csoda, régóta van ott.
Parks abban a pillanatban ráeszmélt. – Valójában nem azért jött, hogy megnézze az erőművet, igaz? Hanem azért, hogy mindent megtegyen az üzembe helyezésért.
Brandt mély hallgatásba burkolózott.
– Így van, Hilary?
– Mi az ördög nyugtalanít? – csattant föl Brandt, és elnyomta szivarját a hamutartóban. – Minden kártya a te kezedben van. Végül is, ha a létesítmény igazgatója úgy érzi, hogy az erőmű nem biztonságos, joga van az üzembe helyezés elhalasztására. Ez a szabály.
Ő se hiszi, amit mond, gondolta Parks. A szabály, na persze, de kell lennie kiskapunak is. Brandt túl könnyen beadta a derekát. Parks csak ült egy darabig, és bámult Brandtre, aki mereven állta a tekintetét. Nem tudott dűlőre jutni önmagával. Be kéne adni a lemondását, és szépen elsétálnia innen, gondolta. Három napon belül senki sem tudja beindítani ezt az erőművet. Csakhogy… csakhogy ő jobban ragaszkodott a Prometheushoz, mint életében bármihez.
Hirtelen Wanda állt meg mellette. – Mr. Parks… a telefonhoz kérik.
– Ki az ördög? – fordult már-már vadul a nő felé.
A nő töprengő arccal rázta meg a fejét. – Nem értettem a nevét… a seriff irodájából valaki. Azt mondja, fontos.

10.

Tebbets tisztában volt a tünetekkel. Leginkább a szerelemhez tudta volna hasonlítani. Az ember először észre sem veszi, aztán felébred az érdeklődése, majd elbűvöli, és végül már képtelen elszakadni tőle. Kloster három óra alatt játszotta végig a teljes skálát. Már egy órája el kellett volna mennie, de annyira el volt ragadtatva a MIROS-tól és képességeitől, hogy ottmaradt.
– Most mit csinálnak? – kérdezte.
Tebbets letette a kávéspoharát. – Normál pásztázási, de váltogatjuk a láthatót az infrával. Rögzítjük, és a számítógép feldolgozza. – A monitoroktól balra levő videó- és nagy érzékenységű digitális szalagok felé intett a fejével. – A számítógépek beveszik a digitalizált képeket, ahol szükséges, megnövelik a kontrasztot – valahogy úgy, mint a NASA, amikor képekké rakták össze a Mars-szondáról kapott jeleket –, és keresztmetszetet készítenek arról, hogy mi történik odalenn.
– Keresztmetszetet? – kérdezte Kloster.
– Tudja – rakétakilövések, hőmérsékleti inverziók, sőt, mikrometeorológiai helyzetképek is. A Polgári Védelem és a mi katonai egységeink számára kirajzoljuk a lehetséges radioaktív kihullási zónákat, így támadás vagy atomerőműhiba esetén azonnal tudjuk, hogyan alakul a radioaktív anyagok szétoszlása.
Kloster meglepettnek látszott. – Úgy érti, hogy egy olyan erőmű felrobbanhat?
Tebbets sóhajtott, és újra a kávé után nyúlt. Az ember ennyi év után azt hihetne, még a laikusok is tudják, hogy ilyen nincs. – Nem robbanhat fel, százados. Egy erőműben nincs annyi koncentrált hasadóanyag, amennyi a robbanáshoz kell. Az üzemanyagrudak mindössze három százalék U–235-öt tartalmaznak, a többi U–238.
– Jó, jó, de ha nem robbannak fel, mi a fenét csinálnak?
– Először is, elég valószínűtlen a meghibásodás – felelte Tebbets, a keserű kávétól fintorogva. – Ha mégis megtörténik, és nagy mennyiségű bomlástermék – a nukleáris tűz „hamuja” – van jelen, a reaktorban keletkező bomlási hőtől az egész erőmű megolvadhat. Kérdezze meg Scott Nicholst, ő a szakértője. Az atomszakértők Kína-szindrómának becézik a dolgot. A reaktor az üzemanyaggal együtt feltehetően beleolvadna a földbe, és szép lassan elindulna Kína félé.
Kloster jegyzetfüzete első, üres lapjára gomba alakú felhőt kezdett rajzolni. – Mi olyan rettenetes ebben? Úgy hangzik, mint valami önkioltó katasztrófa.
Tebbets felhajtotta a maradék kávét, a papírpoharat pedig összegyűrte. – A radioaktív kihullás… Az összeolvadó erőmű tonnaszámra köpködné a levegőbe az aktív „hamut”. Ha pár száz mérföldön belül szélirányban nagyváros van, az megnézheti magát! Pár száz halott az első héten, pár ezer az első hónapban, az első év végére talán egy millió is. És csak az isten tudja, hány rákos haláleset a következő ötven év alatt, a kisebb erejű sugárzástól.
A mikrofonhoz hajolt, és újabb kávét kért. – Sok tényezőn múlik.
Kloster ámulva kérdezte: – Mint például?
Tebbets vállat vont. – Kézenfekvő dolgokon. Az erőmű méretén, az üzemelés időtartamán – és még sok egyében, de inkább Nicholst kérdezze. Tudom, hogy csináltak egy számítógépes vizsgálatot. – Elgondolkodott egy kicsit. – Ha inverziós réteg van, ami megakadályozza a levegő felszállását, gondolom, szép sűrű radioaktív szmog alakul ki. Nem tréfadolog. Kérdés, hogy a felhőnek melyik része telepedne a kérdéses lakóterületre… a felhő pereme kevésbé szennyezett. És az sem mindegy, hogy az utcán éri-e az embert, vagy fedél alatt.
Kloster vállat vont: – Szennyeződés esetén mindig le lehet zuhanyozni. Zuhany minden lakásban van.
– Az segít – bólintott Tebbets. – Persze, utána nem lehetne kimenni az utcára.
– Az orvosok semmit nem tudnak tenni?
Tebbets válasza kicsit lassabban jött: – Valószínűleg antibiotikumokat adnának a fertőzések megfékezésére…
– Miféle fertőzések?
– Egy komolyabb dózistól a bél-nyálkahártyának lecsökken az ellenállása – attól kezdve könnyű célpont az ember egy csomó betegségnek. A vérátömlesztés nem sokat segít. Ha a csontvelő károsodik, megvan a velőátültetés lehetősége. Voltaképpen sok mindent lehet csinálni pár sebész, néhány ápolónő, és egy intenzív osztály segítségével.
Kloster hitetlenkedve nézett rá: – Ne tréfáljon, Tebbets – itt emberek millióiról volna szó! Honnan venné az orvosi segítséget?
Tebbets bólintott. – A 22-es csapdája. Ugyanaz lenne, mint Hirosimában és Nagaszakiban, ahol egyszeriben elárasztották a kórházakat. A legtöbb emberen nem lehetne segíteni.
– Úristen, ez épp olyan lenne, mint egy atomtámadás!
– Vagy még rosszabb – mondta Tebbets, s a szeme sarkából figyelte a másikat. Élvezte, hogy sikerült kizökkentenie a légierő köpcös századosát.
– Mi a valószínűsége a bekövetkezésének?
Tebbets ásított – már későre járt. – Ne kössön fogadást rá. Minden számítógépes elemzés, amit eddig láttam, a baleset maximális lehetőségét nagyjából egy a hárommilliárdhoz arányúnak vette. Ezek az erőművek a lehető legbiztonságosabbak.
A központi képernyőn Közép-Olaszország látképe tűnt fel, és Kloster figyelme lankadni kezdett. – Valami azért nem hagy békén – mondta eltűnődve, miközben tovább firkálgatott. – Hogy számítják ki a valószínűségét olyasminek, ami még sosem fordult elő?

11.

Parks a furgont a parkolóban hagyta, és futva indult a csónakház felé. A nyirkos és egyre hűvösödő levegő odaát keleten nem zavarta volna, de mióta itt élt Kaliforniában, hozzászokott az enyhe telekhez. Most már nehezen viselte el az időjárás viszontagságait.
A hosszú istállószerű csónakház közepén a csónakállást megtöltötte az öböl sötét vize. Többnyire halászok bérelték ki, hogy ide hozzak a csónakjaikat nagyobb javításokra, most azonban üres volt. A falak nyirkos fáját nagy foltokban zöldes penész borította, a levegőben rothadó hal és a diesel-olaj szaga terjengett. A szemközti fal mellett tekercsbe csavart kötelek, kátrányos vödrök, és egy ősöreg faeszterga állt. Az ajtó közelében nagy asztal állt, és rajta valami, ami ponyvatekercsre emlékeztetett. Fölötte a zöldernyős lámpa néha megbillent a fel-feltámadó szélben, mely besurrant a fal résein át.
Egy kisebb asztalon doboz feküdt: a seriff egyik segédje fennhangon lajstromozta a tartalmát A mellette álló Cole Levant minden tételt felírt a jegyzetfüzetébe. – Sárga kötött ing, J. C. Penney címkével. Gyűrtelenített Haggar-nadrág, a jobb oldalzseb szakadt. – Habozott. – Régimódi hosszú alsó… ugye, így nevezik, címkéje nincs. A felső része erősen véres.
Kamrath a csónakállás túloldalán beszélgetett valakivel, akit Parks nem ismert. Orvos lehet, gondolta; hivatalos légkör vette korul a férfit, kezében szokványos orvosi táska. Kamrath hatvan felé járt, de fiatalabbnak látszott – alacsony zömök ember, aki valaha a Los Angeles-i rendőrségen dolgozott. Hiába öltözött ügy mint egy helybeli seriff, mégis nagyvárosi rendőrnek látszott Aztán Parks meglepve pillantotta meg mögöttük, az árnyékban Karen Gruent.
Kamrath befejezte a beszélgetést, és átment a ruhadarabokkal foglalkozó segédjéhez, Karen és az orvos követték.
– Talált valamit, Bronson? – kérdezte. – Pénz?
– Se pénztárca, se aprópénz. Csak egy kulcskarika, hat kulccsal. Közönséges rablásnak látszik.
– Kivégzéssel egybekötött közönséges rablás? – pillantott rá Kamrath lesújtóan.
– Sohase hordott magánál sok pénzt – szólt közbe váratlanul Karen. – Az erőmű étkezőjében is rendszerint én adtam neki kölcsön. – A lány szeme mintha kisírt lett volna.
– Semmi egyéb? – kérdezte Kamrath. Észrevette Parksot, és odaintett.
– A nadrágzsebében találtam valamit – mondta Bronson. Egy borítékot nyújtott Kamrathnak, aki elvette, felbontotta, és kirázott belőle egy postai nyugtát.
– Tudja valaki, miről szól ez?
Karen átvette, s alaposan megnézte a lámpa fényénél. – Valószínűleg az a San Francisco-i labor, ahová a vérmintákat szokta küldeni. De nem az erőmű dolgozói közül való a gazdája; azok az én nyilvántartásomban vannak. Abby Daltontól kérdezze meg, ő van a városi rendelőben.
Kamrath a ruhákat kezdte átvizsgálni, amikor Parks megszólalt: – Hivatott?
Karen akkor vette észre, és megkockáztatott egy halvány mosolyt.
– Először azonosítunk – vetette oda Kamrath. Odalépett a ponyvagöngyöleghez, és furcsán gyöngéd mozdulattal fellebbentette a sarkát. Parksnak elakadt a lélegzete. Az orvos kis zseblámpával a kezében az asztal fölé hajolt, és tudományos szenvtelenséggel végigfürkészte a testet a ponyva alatt. – Jó ötvenes, fehér férfi. Súlya körülbelül hetvenöt, magassága százhetvenöt, nem izmos. – Homlokát ráncolva közelebb hajolt. – A nyakszirt bal fül mögötti részén közelről lőtt seb. A kis kaliberű golyó egy-másfél hüvelyknyire a jobb szem alatt távozott. Belépéskor a lövedék fragmentálódott… az arcból nagyon kevés maradt meg. A halál azonnal beállt a nagy vérveszteség, az agyburok felszakadása, valamint az agy és a környező szervek súlyos károsodása következtében.
Még egy pillanatig vizsgálgatta a holttestet, aztán hátralépett.
– Mr. Parks, bemutatom dr. Pickering megyei tisztiorvost – mondta Kamrath, majd rámutatott a tetemre. – Felismeri, Mr. Parks?
Parks érezte, hogy a gyomra felkavarodik. – Dr. Seyboldtnak nézem. Nem esküdnék meg rá… Nem könnyű felismerni.
Kamrath bólintott. – Miss Gruen egyértelműen azonosította. A bal alkarján forradás van. – Ráborította a ponyvát a testre.
– Van még valami? – kérdezte Parks. Karen közelsége nem éppen csillapítóan hatott rá. Vissza akart szökni az erőműbe.
– Szeretnék néhány szót beszélni önnel – vezette Kamrath a csónakház egyik sarkába, a többiek hallótávolságán kívülre. A rendszerint higgadt Kamrath most zaklatottnak és szórakozottnak látszott. – Úgy érzem, én is halászatra indultam, Parks. A dokit három órája találták meg a parton. Szemmel láthatólag kivégezték. Amennyire meg tudom ítélni, nem adott okot rá. Nem ismerek még egy embert, akit úgy szerettek volna a városban, ahogy őt. Nem tudom, ki lehetett. De az erőműnek is ő volt az orvosa, és az ottani kapcsolatait nem ismerem. Gondolom, még a város legközkedveltebb emberének is akadhat ellensége.
Parks megrázta a fejét. – Az erőműben is nagyon kedvelték. Többet is nyújtott a kötelezőnél… a legtöbb alkalmazott a városban is az ő betege volt.
Kamrath egy pillanatra elmosolyodott: – Ő volt a város egyetlen orvosa, monopolhelyzetet élvezett. Mi volt a feladata az erőműben?
– A szokásos üzemorvosi tevékenység, sugárzási problémákkal nehezítve. Vágások, horzsolások, lábzúzódások, csonttörések. Ilyesmi. Ezenkívül ellenőrizte a személyi dózismérők feldolgozását és a biztonsági eljárásokat.
– Ki dolgozott vele?
– Karen… mint főnővér. És egy fiatal fiú, Mike Kormanski is besegített – felcser volt azelőtt.
– Kábítószeres ügyek voltak?
Parks tagadóan intett. – Egyről sem tudok, és ha lett volna, a doktor biztosan említést tesz róla. Ilyesmihez az erőmű kissé veszélyes hely.
Kamrath visszafordult a letakart testhez, és ismét felhajtotta a ponyvát. Parks ezúttal nyugalmat erőltetett magára. Milyen nagy az ember, amíg él, gondolta, és milyen kicsinek látszik holtában. Valami bűntudatfélét érzett. Nem ismerte eléggé dr. Seyboldtot, jóllehet a doktor már két éve az erőmű orvosa volt: halk szavú, őszes, családapa típusú és kissé szórakozott.
Fölfigyelt Kamrath arckifejezésére. – Jó barátja volt? – kérdezte.
– Együtt nőttünk fel. – Kamrath visszaengedte a ponyvát. – Egyszer rég – mondta lassan – a kislányomnak megakadt valami a torkán… Ha jól emlékszem, egy nyalóka darabkája. A doki, mert a dolog sürgős volt, konyhakéssel csinált légcsőmetszést. A lányom most végez a Berkeley Egyetemen. – Még egy pillantást vetett a vászoncsomagra. – Adósa vagyok. – És tekintetében megvillant valami, amitől Parks akaratlanul is összerezzent.
– Valamennyien készséggel segítünk, amiben csak tudunk.
Kamrath szórakozottan bólintott. – Maguk az erőműben fel is dolgoznak radioaktív anyagokat. A dokinak azzal nemigen lehetett dolga, ugye?
– Közvetlenül nem. Lopásra gondol? – Parks megrázta a fejét. – A doki maga nem foglalkozott ilyesmivel. Még csak a közelébe se ment annak a részlegnek.
– Meg kellett kérdeznem. Köszönöm, hogy eljött.
Kamrath elindult, aztán észrevette az egyik sarokban tanácstalanul álldogáló Karent. – Vissza tudná vinni a városba Miss Gruent? Mi még itt leszünk egy darabig, de ő bizonyára haza szeretne menni.
– Mindenképpen ide kellett hívnia? – kérdezte Parks. – Biztosan megviselte.
– Szükségem volt az egyértelmű azonosításra. Abby Daltont még inkább megviselte volna, mert ő hetven felé jár, s már volt egy szívrohama.
– Persze, szívesen visszaviszem. – Parks odalépett Karenhez. A lány egy falócán ült, és komoran bámult a csónakállás zavaros vizébe. – Menjünk haza – mondta Parks kedvesen.
A lány felnézett. – Ha más dolgod van, hívhatok taxit.
– Nincs más dolgom.
Karen felállt, s összefogta magán a kabátot. – Barney-vel van találkozóm a kávéházban. Nem tudja, hogy idejöttem: nem volt otthon, amikor felhívtam.
– Ha akarod, hívd fel a kávéházban, és mentsd ki magad. Biztosan megérti majd.
Karen megrázta a fejét: – Nem – mondta –, látni akarom.
A férfi bólintott. – Szívesen odaviszlek.
Kint, az éjszakai levegőben Karen megborzongott, s még jobban beburkolózott a kabátjába. A csónakház előtt összegyűlt néhány helybeli, a korláton ülve tárgyalták a történteket. Valaki intett Parksnak, ő visszaintett, aztán besegítette Karent a cég furgonjába.
– Ma nem a Reóval jöttél? – kérdezte a lány.
– George hazavitte. Bütykölgetek rajta.
Ő is beszállt, és elindultak. Karen némán ült, csak bámult előre a sötétségbe. Mindig elérte, hogy mellette az ember tehetetlennek érezze magát, gondolta Parks. Nem tudta, magára hagyja-e a lányt bánatával, hogy győzze le maga, vagy ölelje át és próbálja megvigasztalni.
Az utóbbi szóba sem jöhet, gondolta, ha igaz, amit Barney mondott. Nem értette, Karen miért nem mondta el neki. Talán túl sok minden történt ma. Egy pillanatig arra gondolt, majd ő szóba hozza, de aztán letett róla. Karennak így is van elég baja most. Mindig erősnek tartotta, olyan nőnek, aki felnőtt voltát mint valami második bőrt viselte: de Parks tudta, hogy a legnagyobb erőnek is vannak határai.
Némán vezetett, csak néha-néha pillantott Karenre. A lány közelebb járt a harminchoz, mint a húszhoz, és sikeresen áthidalta a szakadékot, amely a színes magazinok hosszú lábú, felszabadult kaliforniai nősténye és az elegáns úrilány között tátong. Minél idősebb lesz, gondolta Parks, annál inkább könyvtáros típussá válik. Komoly szemüveget és kis kontyot visel majd talán, de mindig körüllengi némi érzékiség.
A lány a kocsiajtóhoz húzódva kuporgott az ülésen. Nyakizmai megfeszültek, s arcán időnként megrándult egy apró izom. Iszonyú lehetett neki ez az éjszaka. Parks önkénytelenül feléje nyúlt, és bátorító gyengédséggel megsimogatta a vállát.
Mintha gombot nyomott volna meg. A lány szeméből előtörtek a könnyek, és küszködött, hogy visszafojtsa a zokogást. De nem mozdult a férfi felé. Barney igazat mondott, gondolta Parks.
A lány végül megszólalt: – Bocsánat!
Parks kénytelen volt az utat figyelni, nem fordulhatott feléje. – Miért? Ha én vele dolgoztam volna, mint te, talán én is sírnék.
– Utálom magam, amikor gyenge vagyok – mondta Karen gyámoltalanul. – Csupaszív ember volt. El sem tudom képzelni, miért tett vele ilyet valaki.
Beértek már a városba, amikor Parks újra megszólalt: – Bekapcsolom a világítást, ha rendbe akarod hozni az arcodat.
A lány vállat vont. – Nem először lát Barney így. Nem éri nagy megrázkódtatás.
– Barney azt mondta, eljegyeztétek egymást.
A lány egy pillanatig némán ült, csak aztán szólalt meg: – Meg akartam mondani neked, de ez a mai este… ismét elhallgatott. – Ha magyarázatot vársz, csak azt a közhelyet tudom mondani, amit a nők többsége. Én sem fiatalodom. És Barney elérhető, te pedig nem.
– Nem akartam veszekedni – mondta a férfi halkan.
– Nem, sejtettem. – Parks egy pillanatig csalódottságot vélt hallani a lány hangjában, aztán elhessegette a beképzelt gondolatot.
Megérkeztek az étterem elé; Parks a járda mellé húzódott és megállt. A lány kiszállt, aztán megtorpant az ajtóban. – Köszönöm, hogy elhoztál, Greg. És ne haragudj… a másik dolog miatt.
A férfi mosolyt erőltetett az arcára. – Gratulálok – mondta halkan.
A lány elindult, s ő nézte, hogyan lépked a járdán – magas, szinte királynői termet –, majd eltűnik az ajtó mögött. Kaliforniai lányok, gondolta. Nem találni párjukat a világon.
Megnézte az óráját. Még két óra az éjszakai műszak kezdetéig. Nem kellett ugyan bemennie, de ott akart lenni. Ennél jobban csak azt szerette volna, ha most ráborulhatna a kormányra és aludhatna egyet. Túl hosszú volt a nap, és még hosszabb lesz az éjszaka.
Döntött. Az erőmű várhat még egy-két órát. A Reo új lámpái otthon vannak, a munkapadon. Felszereli őket, aztán szundit egyet, s csak a műszak közepe táján megy be. Amikor már nem számítanak rá. És ő pontosan ezt akarja.

12.

Hoyt szenátor: – Mr. Walton, nem tudom, helyesen értettem-e, milyen minőségben szerepel az ügyben, ön a Fulton cégnek közvetlenül dolgozó propagandista.
Mr. Walton: – Ipari kommunikációs szakember vagyok, szenátor.
Hoyt szenátor: – Ez nem ugyanaz?
Mr. Walton: – Igen is, nem is. A beosztásom sok más feladatot is magában foglal. Az én dolgom, hogy a személyközi és szervezetközi kontaktusok harmóniáját biztosítsam a város-kormány-ipar viszonylat terén a fejlesztési programokban. Különösen, ha komplex műszaki kérdésről van szó, melyet laikus nem könnyen ért meg.
Holmburg képviselő: – Szóval propagandista.
Mr. Walton: – Ha a képviselő úrnak jobban megfelel ez a kifejezés…
Holmburg képviselő: – De még mennyire!
Hoyt szenátor: – Még mindig érzek itt egy kis bizonytalanságot. Végül is kinek dolgozott a Prometheusnál?
Mr. Walton: – Közvetlen munkaadóm a Bagston, Jarmon, Dunner és Finn cég. Tanácsadóként dolgozunk Fultonéknak is.
Hoyt szenátor: – Mintha az előbb azt mondta volna, hogy a fizetését a Western Gas and Electric folyósította.
Mr. Walton: – Csupán a könyvelés egyszerűsítése miatt. A nukleáris erőművek építésének már a kezdeti időszakában a Fulton cégnek az volt a koncepciója, hogy komplett tervcsomagot bocsát a megbízó rendelkezésére, ha ő a reaktorépítés fővállalkozója és szállítója. A Fulton biztosítja a műszaki kivitelezést, a személyzet betanítását, sőt a közvélemény tájékoztatását is. Ez utóbbi szolgáltatást a Fulton alvállalkozójaként az én cégem, a BJD & F nyújtotta. Röviden tehát, amikor a Western fővállalkozója a Fulton cég lett, azzal együtt megkapták az én és tömegtájékoztatási csoportom szolgálatait is.
Stone szenátor: – Ha jól értem, azt akarja mondani, hogy a Prometheus tervcsomagjában a Western megvásárolta a propaganda-programot is.
Mr. Walton: – Az iparban ez megszokott gyakorlat, szenátor.
Stone szenátor: – Pontosan miért volt szükség az önök tevékenységére a Cardenas-öbölben?
Mr. Walton: – Az atomerőmű felépítésével szembeni szokásos ellenállás miatt; s ezen kívül a Westernnek nehézséget jelentett, hogy olyan városban lett fő munkaadó, ahol mindaddig csupán halászat folyt. Kezdetben ellentétek merültek fel az erőműben dolgozók és a hajókon dolgozók között.
Stone szenátor: – És önöknek sikerült megjavítani a viszonyt a két csoport között?
Mr. Walton: – Remélem, szenátor, hogy igen. Sőt, bizonyos vagyok benne.
Stone szenátor: – A feljegyzések szerint a halászok azt is felpanaszolták, hogy az erőmű hulladéka szennyezi az öböl vizét.
Mr. Walton: – Egy szó sem igaz belőle, szenátor. Az embereink személyesen vizsgálták meg az öböl vizét, mind hőszennyeződés, mind pedig radioaktív szennyeződés szempontjából, és mindkettő alatta maradt az előírt határértéknek.
Stone szenátor: – Ki állapítja meg a határértékeket, Mr. Walton?
Mr. Walton: – Sajnos, aki bírja, marja. A Környezetvédelmi Hivatal, a Nukleáris Felügyelő Bizottság, de még az Egészségügyi, Oktatási és Jóléti Minisztérium is illetékesnek tartja magát. Végül mintha valamennyien visszatérnének a jó öreg Atomenergia Bizottsági előírásokhoz. De azért le kell szögeznem, hogy a két csoport közötti feszültségnek részben oka volt az is, hogy az erőmű munkásainak és a halászoknak a bére meglehetősen eltért. Ezen mi nem sokat segíthettünk, legfeljebb tudatosíthattuk, hogy az erőmű adójából valamilyen módon mindenki részesül.
Stone szenátor: – A város lakói hogyan viszonyultak magához az erőműhöz? Nem nyugtalanította őket, hogy mi lesz, ha valami meghibásodik?
Mr. Walton: – Miután elmagyaráztuk nekik a dolgot, már nem. Szinte iskolapéldája volt annak, hogy miként kell megoldani egy súlyos kommunikációs problémát a dinamikus csoportközi kontaktusok ismeretének alkotó felhasználásával.

13.

Már fél tizenegy felé járt, amikor Parks behajtott házának udvarára. Belépett a lakásba, s zakóját nyomban a heverőre dobta. Nem kell elrakni, gondolta, nem zavar senkit. A lehúzott redőnyök láttán eltűnődött, mikor volt legutóbb annyi ideig otthon, hogy vegye a fáradságot és felhúzza őket. Az ebédlőben a szőnyeg még ki sem volt terítve, az edények javát sem csomagolta ki a földön álló dobozokból. Az egyiket valamikor föltépte, hogy legyen néhány tányér és csésze, ha nagynéha reggelizik, vagy késő este bekap egy-két falatot.
A lakás egyetlen berendezett helyisége a fenyőborítású dolgozószoba volt. Parks bement és villanyt gyújtott. Legelőször a könyvespolcait állította fel annak idején, majd a játékszereit, ahogy Marjorie nevezte őket. A kis bárszekrény mögött állt a hatalmas fényfestmény: szürke, áttetsző ernyőn jelentek meg a hátulról vetített, folytonosan mozgó színes fényminták; aztán a Folyékony Kör: egy félméteres, apró kamrákra osztott korong, amelynek forgása közben színes folyadékok ömlöttek a felső kamrákból az alsókba; meg az anyacsavarokból és csapszegekből hegesztett szobor, Rodin A csókjának parafrázisa. Legfőbb kincse azonban a csillogó plexirudakból és rézkelyhekben végződő forgó karokból álló szökőkútszobor volt. A tetején szökőkút forgott, bonyolult táncot járva a kelyhekben végződő karokkal, úgy, hogy különböző vízsugarak íveltek a különböző kelyhekbe. A padlóra egyetlen csepp víz sem fröccsent még.
Parks egy pillanatra megállt az ajtóban, s el nézte a fényjátékot az ernyőn. Egy ilyen kuckóban az ember bátran elbújhat a gyerekei, vagy akár a felesége elől, gondolta. Az egész házban ezt a szobát szerette a legjobban, bár még nem sok időt tölthetett benne.
Kiment a konyhába, hogy szendvicset készítsen, de amint meglátta a mosatlan edények halmát elment az étvágya. El kellett mosogatnia, hogy legyen miből enni, de annyit az egész nem ért meg. Egy doboz sört vett elő a hűtőgépből, felnyitotta, és jót húzott belőle. A mosogatóhoz támaszkodva kortyolgatta, és hallgatta a nappaliból kiszűrődő zenét; úgy szerelte fel a lemezjátszót, hogy a lakásajtó nyílásakor automatikusan bekapcsolt.
Más hang itt nem volt. Gyerek, vagy valaki, aki köszöntené, aki nevetve megcsókolná, jó estét kívánna, vagy akár csak zsörtölődne, amiért ilyen későig dolgozik. Nem is az a legrosszabb, gondolta, hogy nincs kivel megossza az ágyát. Az a baj, hogy nincs senki, aki törődne vele.
– Rosseb – morogta, és beleöntötte a maradék sört a mosogatóba, aztán kiment a garázsba, és felkattintotta a villanyt.
Ott állt a Reo méltóságteljesen, csillogva a lámpafényben. Parks egy halásztól vette meg, akinek évek óta állt már a hátsó udvarán, és lassan rágta szét a rozsda. Sok pénzébe és fáradságot nem kímélő, szerető gondosságba került, míg helyrehozta. Három hónapig várt, míg a Los Angeles-i vegyész megtalálta pontosan azt a zöldesfekete színárnyalatot, amit elképzelt. A helybeli lakatosok elkészítették a törött és rozsdaette alkatrészek pontos másolatát. A kocsi futott, méghozzá jól futott, bár korántsem volt még tökéletes. Parks ránézett, és mint mindig, eltöltötte a büszkeség. Könnyű beleszeretni egy gépbe, gondolta.
Ingére és nadrágjára pillantott, aztán magában legyintett, és levett a szerszámos polcról egy csavarkulcsot. A lámpa ráér, előbb más tennivalója van. Valami még mindig nincs egészen rendben a sebességváltóval. Ráfeküdt a kis guruló lapra, és begördült a magas kerekek alá. Majd vigyáz, hogy ne kenje össze magát.
Félórája dolgozott, amikor meghallotta, hogy taxi fékez a ház előtt. Aztán valaki bejött a házba és kisétált a konyhába. Kinyílt a hűtőgép ajtaja, poharak és jégkockák csilingelőse hallatszott.
Parks kigurult az autó alól. Az ajtóban Karen állt, kezében Martinivel.
– Barney látta, hogy te vittél oda – mondta.
– Elmondtad neki, hol voltál?
A lány bólintott. – Nem tehet róla, Greg. Betegesen féltékeny. Gyerekkorában mindig ő volt a vesztes, és most nem tudja elviselni, hogy elvehetik tőle az egyetlent, amihez igazán ragaszkodik.
Parks, nadrágját törölgetve, felállt. Tudomásul kellett vennie, hogy a kenőzsír győzött. – Ha továbbra is így viselkedik, ő kergeti el magától.
– Lehetséges. – Karen átnyújtotta az egyik poharat. – Igyunk egyet, aztán eltüntetem ezt a disznóólat.
Parks a mosogató felé pillantott, és megrázta a fejét. – Jobban örülnék, ha bejönnél a kuckómba, és leülnénk fecsegni. Az egész lakásban az az egyetlen berendezett szoba. Tudtad? – Keserűen felnevetett. – Másfél év alatt!
A kis szobában kényelmesen hátradőlt a heverőn; a lány letelepedett az íróasztal sarkára, miután félretolta a Hullámot – a kék olajjal megtöltött, mérleghintaként alátámasztott kis csövet, amelynek billegésekor az olaj az óceán hullámait idézve jött mozgásba. Kivételesen a nappaliból hangzó muzsika sem volt elviselhetetlen, így volna rendjén való, gondolta a férfi.
– Van nálad egycentes? – kérdezte váratlanul.
A lány kíváncsian bólintott. – Miért?
– Dobd bele ebbe a kockába a nyíláson át.
A lány engedelmeskedett, mire berregő hang kíséretében felcsapódott egy ajtócska, kinyúlt rajta egy fémkéz, megragadta a pénzt és berántotta a dobozba.
A lány kuncogott. – Bolondja vagy az efféléknek, igaz?
Parks zavartan elvigyorodott, – Szeretem a szerkentyűket. Van egy ősrégi Wurlitzerem is valahol – nem hanglemezes, hanem gépzongora, dob, kürt és hegedű kombinációja. Fujtatóval működik és pokolian jó hangja van. – Felnevetett. – Imádom!
A lány merőn nézett rá. – Marjorie is imádta?
Parks egy pillanatra elkomorult. A kérdés kellemetlenül érintette, de végül is ő hívta a lányt a kuckóba beszélgetni. – Fészkes fenét. Ki nem állhatta! Amikor Chippewa Fallsban dolgoztam, a wisconsini Madisonban laktunk. Ott egy Marmont hoztam rendbe – akkor adtam el, amikor idejöttem. Azt is utálta. Képzelem, mit szólna a Reóhoz…
– Ugye, nagyon szeretsz gépekkel foglalkozni?
– Persze. Gondolom, ahogy az író szeret írni, meg a zeneszerző szeret komponálni. Szerintem nem is annyira tehetség, mint inkább kényszer. Ez nyújt kielégülést.
– Marjorie, ugye, azt szeretné, ha felhagynál az egésszel? – puhatolózott a lány. – Nemcsak arról van szó, hogy nem akar az isten háta mögött élni…
A férfi feszengett. – Jó meglátásaid vannak.
– Te pedig nem tudsz dönteni, igaz?
Nem veszekedni akar, gondolta Parks, egyszerűen kíváncsi.
– Miért? – hangzott az újabb kérdés.
A férfi a színes fények hullámzását figyelte az ernyőn. – Magam sem tudom. Későn nősültem, és azt hittem, gyöngyszemre bukkantam. Talán még most is szeretem.
A lány meglepődött. – Másfél évi különélés után?
– A távollét talán nem fokozhatja a szerelmet? Egyébként sem tűnt olyan hosszúnak… túlságosan el voltam foglalva a Prometheusszal. Nemsokára üzembe helyezzük, és akkor nekem is döntenem kell majd, igaz?
– Ideje lenne.
A férfi újra töltött magának. Nem árt óvatosnak lennem, gondolta, néhány órán belül vissza kell mennem az erőműbe. – És te? Egyfolytában én beszélek.
– Mi van velem?
– A kocsiban azt mondtad, utálod magad, amikor gyenge vagy. Valami különleges okod van rá?
A lány tétovázott; szórakozottan rázogatta poharában a jégkockákat. – Fiatalon vesztettem el a szüléimet – mondta végül. – Fiatalon meg kellett tanulnom, hogy gondoskodjak magamról, és azt hiszem, meggyőződésemmé vált, hogy az egyik legbecsesebb erény, ha valaki képes önmagáról gondoskodni.
– Tehát nem szívesen mutatod ki az érzelmeidet.
– Így van.
– Csinos vagy – mondta a férfi vontatottan. – Már nem vagy csitri, de a férfiak többsége nem is rajong a csitrikért. És van egyéniséged. Tulajdonképpen régóta férjnél kellene lenned.
A lány hangja hirtelen megkeményedett. – Egyszer majdnem megtörtént. A fiú orvostanhallgató volt. Zsidó. Nagyon vallásos. Már mindent megbeszéltünk, amikor a családja közbeavatkozott. Keresztény voltam, és ez túl sok volt nekik, még akkor is, amikor már áttértem. Teljesen megtörték. Még ahhoz sem volt bátorsága, hogy elmondja nekem.
A lány nyers őszintesége zavarba ejtette Parksot, mégis meg kellett kérdeznie: – Ez a magyarázat Barney-re?
A lány nem sértődött meg. – Magam sem tudom, Greg. Ha igen, akkor az egészben van valami kísérteties. Meg akarok nyerni egy játszmát, amit egyszer már elvesztettem? – Néhány pillanatig eltöprengett. – Nem vagyok szerelmes Barney-be. Kedvelem. És azt hiszem, majd megtanulom szeretni is. És… – elhallgatott, kereste a megfelelő kifejezést –… itt az ideje. Egy férfinak szinte bármikor lehetnek gyerekei. A nőknek nincs ilyen lehetőségük. Minél idősebb egy nő, annál kockázatosabb a dolog, míg egyszer csak elérkezik az idő, amikor már nem is lehet. És azt se felejtsd el, hogy a választék is évről évre szűkösebb. A jó embereket hamar elkapkodják.
– Mi történt ma este?
– Amit mondtam. Féltékenykedett, mert te vittél oda. Még mindig azt hiszi, a szeretőd vagyok.
– Akarod hogy én mondjam meg neki: ez nem igaz?
– Az ő szemében ez még inkább csak bizonyíték volna. – A lány letette a poharát. – Egyébként is – mondta –, itt vagyok.
A férfi lenézett a poharára, és felsóhajtott. – Bosszúból sose feküdjön le az ember valakivel. Majdnem olyan rossz, mintha részvétből tenné.
– Ha akarod, elmegyek – mondta a lány harag nélkül. – Sok más módon is szeretlek, Greg. De én is csak ember vagyok. Nem tartozom Barney-hez, és a mai estém igencsak rázós volt. Nem mentegetem magam azzal, hogy félek az éjszakától, attól, hogy rémségeket álmodnék a dokiról, és attól, hogy egyedül ébredjek fel. Azt akartam, hogy valaki magához öleljen, szeressen, megvigasztaljon. Ez a vágy emberi dolog, és először Barney-hez mentem. De őt annyira lefoglalta a saját féltékenysége, hogy ezt nem vette észre. Reméltem, te észreveszed. – Megrázta a fejét, arca megkeményedett. – Tudom… agresszív vagyok, felszabadult, és a többi. A hiúságomnak sem használ, hogy kérnem kell. – Elnevette magát. – Valószínűleg azt akartam, hogy elcsábíts.
A férfi habozott. – Eljegyzett menyasszony vagy.
– Te pedig nős.
Sokkal később, az ágyban Parks az ébresztőóra csörgésére riadt fel. Gyorsan elhallgattatta, nehogy Karent is felébressze. Hajnali négy volt, az éjszakai műszak közepe. Ideje, hogy bemenjen. Bűntudatot érzett, amiért ilyen sokáig távol maradt a Prometheustól.
Ült egy darabig az ágya szélén, hogy kiűzze a szeméből az álmot. Karenra pillantott, aki halkan felnyögött álmában és az oldalára fordult. Könnyedén, egyenletesen lélegzett. A férfi átállította az órát hétre, hogy Karen kényelmesen felöltözködhessék, és reggelit készíthessen magának. A furgon kulcsát majd otthagyja neki, s bemegy a Reóval.
A gyönyörű, hosszú lábú kaliforniai lányok, villant át ismét rajta. Majd rögtön utána: ki is mondta, hogy a szerelmesek sohasem lehetnek barátok? Vagy fordítva?
Tapogatózva megkereste a nadrágját a földön, és belebújt. Úgy rémlett, Marjorie-ról álmodott, és közben rádöbbent valami alapigazságra. Elmosolyodott a sötétben. Az ember minden alapigazságot, melyre álmában jön rá, felébredése után fél perccel már el is felejt.
És mégis eszébe jutott, amikor épp a zokniját húzta fel, Marjorie és a Prometheus hajszálra egyformák, gondolta, s maga is meglepődött a felfedezésen.
Mindketten a viszonzatlan szerelmet jelentik.

Második nap

14.

Denverben 8 óra volt, amikor Tebbets kényelmesen hozzálátott szokásos reggeli teendőihez. Teljes öt percig melengette a kezét a gőzölgő kávéval telt műanyag poháron, s mélyeket szippantott az illatából. Rabja lettem a kávénak, gondolta, mint valami lejtőre került narkós. Ha tehette volna, egyenesen a vénájába injekciózza. Hirtelen lelkiismeret-furdalással nézett körül. A műszaknak egyetlen laza időszaka volt ez. A kétszer három főre osztott, hat technikusból álló csoportnak öt-öt perc kávészünetet engedélyezett. Ha a főnöknek szabad…
És egy szép napon, gondolta, ez az információ eljut egy moszkvai, pekingi vagy damaszkuszi dossziéba, és kitör a nagy haddelhadd, mert valaki bizonyos lehet felőle, hogy Amerika „égi szeme” minden reggel tíz teljes percen át csak félig van nyitva.
Közelebb hajolt a pohárban illatozó folyadékhoz, mélyet szippantott, aztán ráfújt, hogy végül hosszan, lármásan szürcsöljön belőle. Most már kezdődhet a reggel. Csak Kloster százados nincs még itt.
– Látta valaki Klostert?
– A kocsija nem volt a parkolóban, amikor bejöttem – válaszolta az egyik technikus. – Talán azt hiszi, mi is a Pentagon munkaideje szerint dolgozunk.
A folyosóról zaj hallatszott, aztán kinyílt az ajtó Tebbetstől jobbra. A műszak többi tagja érkezett, kezükben kávéval, és a sort Kloster százados zárta.
– Elnézést a késésért – mondta fesztelenül, s leereszkedett a Tebbets melletti székre. – Pokoli forgalom volt az autópályán.
– Zsúfoltnak érezte? – kérdezte egy sárga overallos technikus. – Most nézze meg.
A hármas ernyőn megjelent az autópálya városba vezető szakasza. A kocsik szorosan egymás nyomában haladtak, Tebbets szinte hallotta a szüntelen tülkölést. Kétségbeesett autósok elmosódott arca suhant át a képernyőn.
– Elég lesz, Charlie. – Kockázatosnak érezte, hogy a légierő új ellenőre előtt megszegjék a szabályt. – Kapcsolj vissza infravörösre, ha nem akarod elveszíteni a viszonyítási pontodat. – Klosterre pillantott. – Milyen volt a fogadás?
Kloster meglepődött. – Tud róla?
– A fontos személyiségek számára rendszeresített hivatalos aktus, ha igazán számít a jó véleményük.
– Ha még jobb lett volna – mondta Kloster elégedetten –, valószínűleg be se tudtam volna jönni ma reggel.
Tebbets a jegyzeteibe mélyedt. – Hallottam már egyet-mást Lysistrate szalonjáról. Tényleg olyan jó?
Kloster megsértődött. – Ott nem voltunk – felelte kurtán.
Tebbets csodálkozva vonta föl a szemöldökét, aztán zavart színlelve visszabújt a jegyzeteibe. – Ezt nyilván csak ezredesek kapják – dünnyögte, majd kissé túl gyorsan tette hozzá: – Csak arra jó, hogy az ember a szolgálat előtt alaposan kiszikkadjon.
Kloster hosszan nézett rá, aztán kedélyesen elnevette magát: – Oké, Tebbets, abbahagyhatja az ugratást. Mi újság ma reggel?
Jól sejtettem, gondolta Tebbets, ezzel a Klosterrel voltaképpen ki lehet jönni. – Ugyanaz, mint tegnap. A szokásos pásztázási séma, váltogatva a láthatót az infrával. Persze, elsősorban a legkényesebb térségeket figyeljük. Már régen nem néztük meg például, hogy mi történik a Szaharában.
A fejhallgatóból kiszűrődő hangok félbeszakították Tebbetset. Gyorsan a fejére tette, egy pillanatig fülelt, följegyzett valamit, végül homlokát ráncolva tette le a fejhallgatót.
– Mi történt? – kérdezte kíváncsian Kloster.
– Holnapután teljes gőzzel beindul a Prometheus.
– De miért vág ilyen savanyú képet?
– Csak meglepett – mondta Tebbets. – Két héttel ezelőtt úgy hírlett, csak egy hónap múlva tudják üzembe helyezni.
Charlie már megelőzte: a képernyőn megjelent a Prometheus vakítóan fehér kupolája a kora reggeli napfényben. Tebbets hosszasan nézte.
Ez aztán a sietség, gondolta.

15.

A hűvös, reggeli köd foszlányai ott lebegtek az Információs Épület parkolója felett. Hilary Brandt fázósan összébbhúzta magán a kabátot, és nehézkesen a kilátóemelvény felé lépkedett. Cushing és Walton nem merészkedett ki, bent maradtak a kocsiban. Maga az erőmű több mint egy mérföldre volt, a tenger fölé magasodó szirten: végig, az eróziótól szaggatott parton levált szikladarabok hevertek egészen a víz széléig. Az Információs Épület elhelyezése, emlékezett vissza Brandt, a propagandisták vágyai és a biztonságiak követelményei közti kompromisszum eredménye volt, és egyiket sem elégítette ki.
Az éles szél kifújta a ködöt az alant levő völgyecskéből, és láthatóvá vált a reaktorépület masszív tömege. Ekkora távolságból a csillogó kupola szinte játékszernek tűnt. Mögötte a hulladékfeldolgozó üzem apró épületkockái katonás sorban masíroztak a tengerpart sziklái felé.
Brandt előkotort egy tízcentest, és bedobta a mellette álló teleszkóp nyílásába. Azon át már ki tudta venni a lánckorlátot, az őrházat a főbejáratnál, és az autókat oldalt, a parkolóban. Műszakkezdés volt, sorra léptek be a kapun a technikusok, s a fegyveres őr tüzetesen szemügyre vett minden igazolványt. A túloldalon egy másik őr még alaposabban fürkészte végig az éjszakai műszakosokat, akik kocsijaik felé igyekeztek. A kapunál érzékeny műszerek figyelték, nincs-e valakin szennyeződés. Nincs olyan ember, aki ezen az ellenőrzésen át radioaktív anyagot csempészhetne ki, gondolta Brandt. Vagy ha igen, akkor okosabb nálunk…
Cushing hangja riasztotta fel: – Készen vagy, Hilary? Én lassan megfagyok. – Brandt észre sem vette, hogy utánajött.
– Ez a világ legnagyobb erőműve, Eliot!
– És remélhetőleg a legjobb. Bár a jelek szerint nincs mindenki ezen a véleményen.
Walton hangja szólalt meg lentről: – Be kellene mennünk! Most érkezett egy iskolabusz, és nem szeretném, ha a srácoktól nem férnénk hozzá a maketthez!
Brandt sóhajtott, visszafordult, és elindult lefelé az ösvényen. Amikor odaért a kocsihoz, azt mondta: – Jerry, maga az anyámat juttatja eszembe, isten nyugosztalja, ő is mindig szorongott valamitől.
A nagy, ovális, kétszárnyú Információs Épület bejárati homlokzatának mozaik burkolata kékben és aranyban a Western Gas and Electric színeiben pompázott. A felvezető széles betonlépcső jobb oldalán három zászlórúd állt, a középsőn az Egyesült Államok zászlaja lengett, a bal oldalin Kalifornia államé, a jobb oldalon a Westerné.
– Ahhoz képest, hogy tájékoztatási épület, ugyancsak díszes – jegyezte meg Cushing szárazon. – Még ha a világ legnagyobb erőművéé is.
– Ebben van a biztonsági részleg és a könyvelés is – mondta Walton idegesen. – Azt akartuk, hogy minden dollár kettős hasznot hajtson. – Felvezette a többieket a lépcsőn, be az épület körcsarnokába.
Brandt egy pillanatra megállt, hogy kifújja magát, aztán körülnézett. A falak mentén körben állították ki a szemléletes modelleket. Mindegyik az atomenergiával volt valamilyen kapcsolatban, s az alatta levő tájékoztató táblán egy gomb megnyomásával működésbe lehetett hozni. Hangfelvétel magyarázta meg közérthető nyelven, hogy mit ábrázol.
A csarnok közepén sárgaréz korláttal körülvett, mintegy hat méter átmérőjű, két méter mély mélyedés volt. Mögötte egy kis vezérlőpult emelkedett, mellette egyenruhás őr. Az őr figyelmét szemlátomást lekötötte egy csapat körötte nyüzsgő gyerek.
– A fene egye meg! – fakadt ki csalódottan, kissé dühösen Walton, Brandt pedig eltűnődött azon, vajon miért élvezi mindig annyira Walton bosszankodását.
Akkor megszólalt a gyerekeket kísérő tanárnő: – Kezdjük az elején, jó?
A gyerekek követték egy másik maketthez, Walton pedig, nyomában Brandttel és Cushinggal a mélyedéshez sietett. Odabiccentett az őrnek:
– Nézzük meg a teljes képet, Goreman!
– Hogyne, Mr. Walton – mondta az őr, s máris nyomogatni kezdte a ferde pult gombjait.
– Ezt először az erőmű biztonsági felügyeleti termében akarták elhelyezni! – mondta Walton. A hangjában felháborodás cserzett, és Brandt szinte látta, hogyan vicsorítja ki a fogát. Akkor legalább nem patkányra, hanem mormotára hasonlítana, gondolta – Én persze hallani akartam róla. Túlontúl értékes, mint… kereste a megfelelő szót –… mint oktatási segédeszköz.
– Elragadó – mormolta Cushing, és belebámult a mélyedésbe. – Mi az ördög ez?
Walton arca sugárzott. – Az erőmű területének holografikus modellje, beleértve a reaktorok és a hulladékfeldolgozó épületeit is. Goreman! – A gödörben megjelent az épületek háromdimenziós szellemképe, amely lassan megszilárdulni látszott. Végül meglepően valódinak hatott.
Cushing engedélyezett magának némi érdeklődést, figyelte meg Brandt. – Említette, hogy ezt eredetileg biztonsági célokra szánták. Hogyan képzelték?
Walton intett, mire az őr újabb gombnyomására az erőmű modelljének falai átlátszókká váltak. Brandt most az emeleteken át végig leláthatott egészen a mészkő ágyazatig. Hatásos, gondolta. Ez a látvány mindig mély benyomást tett rá.
– Szintről szintre végig lehet nézni – mondta Walton. Az őr ismét matatott valamit, mire az erőmű felülről lefelé, emeletenként eltűnt. A sziklához leérve, egy újabb gombnyomásra megint megjelent az egész modell.
– Biztonság – ismételte Cushing. – Mi köze ennek a biztonsághoz?
– Nézze meg azokat a mozgó fényeket a modellben – mondta Walton büszkén, s az ujjával is mutatta. – Félvezető detektorokat építettünk be az erőműbe mindenüvé, még a földalatti szennyvíz-elvezető csatorna melletti mészkőüregekbe is! Nyomon követhetjük a radioaktív anyagok mozgását az egész erőmű területén.
Cushing elgondolkozott. – Csinálja meg még egyszer, Walton!
Abban a pillanatban az erőmű emeletenként eltűnt. Brandt nézte, ahogy a Prometheus reaktorait jelző négy fényes folt fokozatosan elfogyott, míg végül már csak a raktárbarlangok látszottak mozdulatlan fényfoltokként a mészkő alapzatban.
– Az ott a barlangrendszer? – kérdezte Cushing.
– Végighúzódik az egész terület alatt – vágott közbe Brandt. – Többek között ezért építettük ide a Prometheust. Közvetlen kapcsolat a két erőmű között a föld alatt. Biztonsági szempontból felbecsülhetetlen. Jó néhány barlangot raktározás céljára kibővítettünk, másokat lezártunk.
– Lezártak? – visszhangozta Cushing csodálkozva.
– Ha esetleg szennyvíz-túlfolyás következne be. Hogy ne gyűljön össze sehol sem, hanem egyenesen a tengerbe ömöljön.
Cushing némán, szemmel láthatóan gondolataiba mélyedve meredt a modellre. Brandt érezte, hogy Walton feszengeni kezd. – Ez itt állandóan mutatja a radioaktív anyagok mozgását az erőmű egész területén? – kérdezte Cushing.
– Igen, uram – felelte Walton, már nem olyan magabiztosan. – A detektoroknak nem kell külön tápfeszültség, éjjel-nappal működnek.
– Értem – bólintott Cushing. – Mivel ez elsősorban biztonsági berendezés, feltételezem, hogy állandó ügyelet van mellette napi huszonnégy órán át, akik figyelik és feljegyzik a hasadóanyagok minden helyváltoztatását?
Walton elsápadt. – Nem hinném… nem volt erre idő, és már amúgy is túlléptük a költségvetést…
Cushing hátat fordított a modellnek. – Sebaj, fő, hogy a gyerekek szeretik. – Ránézett a szemben levő falra, ahol egy hatalmas mozgó ábrán éppen az U–235 atom hasadása volt látható. A labdához hasonló neutron nekiment az „atomnak”, amelyből két újabb labdaszerű neutron lépett ki, ezek két újabb atomot hasítottak szét, s így elindult a láncreakció.
Walton olyan képpel nézett Brandtre, mint egy megvert kutya, de Brandt nem törődött vele.
Vannak kutyák, gondolta, amelyek egyenesen kikönyörgik a verést.
– Hilary?
Brandt megfordult, és megpillantotta Gliddent, aki éppen a Biztonság feliratú ajtót csukta be maga mögött. Glidden mosolyogva, előrenyújtott kézzel sietett feléje. Brandt gyorsan kezet fogott vele, és Cushinghoz fordult. – Eliot, bemutatom Tom Gliddent, a második főemberünket.
Cushing biccentett. – Azt hiszem, találkoztunk már… nem is egyszer, konferenciákon.
Ehhez kiváló érzéke van, gondolta Brandt. A nagymenő üres udvariassága azzal, akinek már nincs hová mennie.
– Örülök, hogy látom, Mr. Cushing. – Glidden mintha zavarba jött volna, és Brandt pontosan tudta, mit érez. Cushingnak ahhoz is volt érzéke, hogy jelenlétében az ember faragatlan tuskónak érezze magát, akinek piszkos a gallérja és gyűrött a nadrágja.
– Akad még más látnivalónk is – szólalt meg Walton kissé fellengzősen. – Amott látható az erőműipar története fényképsorozaton…
– Mikor megyünk Parkshoz? – vágott közbe Cushing.
Brandt az órájára pillantott. Minden menetrendszerűen zajlott. – Körülbelül húsz perc múlva.
– Jó. Van itt valahol automata? Meginnék egy kávét.
Brandt a lépcső felé mutatott, s Waltont gyengéd hátbavágással Cushing után küldte. – Miért ne menne maga is, Jerry? Úgy látom, magának is jót tenne egy kávé. Pár perc múlva mi is jövünk!
Walton letörtnek látszott, Cushing pedig ezt-még-visszakapod pillantást lövellt Brandtre, majd elindultak lefelé.
Brandt, Gliddennel a nyomában visszasétált a modellhez, és a rézkorlátra támaszkodva lenézett a fénylő mélységbe.
– Liz érdeklődött maga után a napokban – kezdte Glidden. – Mondtam neki, hogy…
– Tom, mennyire rossz a helyzet itt? – szakította félbe Brandt. – Ne köntörfalazzon, válaszoljon egyenesen!
Glidden azonnal hangnemet váltott. Brandt most hivatalos dolgokról akar beszélni, nem pedig a régi szép időkről. – Szerintem minden rendben, Mr. Brandt. Nem jobb és nem is rosszabb a helyzet, mint bármelyik más erőműben…
– Mr. Brandt – morogta Brandt, és félrenézett. Glidden egész életében azon igyekezett, hogy kitalálja, mit akarnak hallani tőle, és aztán azt mondta. Most megpróbál kibújni a válasz alól mindaddig, míg rá nem jön, mit határozott Brandt, vagy valószínűleg mit fog határozni, aztán azt megerősíti. Csak egyetlen dolgot nem árul el soha: a saját véleményét. A maga fejével már nem is tud gondolkodni.
– Tom – mondta Brandt nyersen – tudom, hogy Parks kérésére jelentést kell írnia az erőmű állapotáról. Holnapra. Mit fog beleírni?
Glidden feszengett. – Ha ma akarná üzembe helyezni, nem helyeselném. Két nap múlva már nem lennék olyan biztos. Sok még a tennivaló, de ha minden simán megy…
Mi a fenéért tűrte el ennyi éven át, gondolta Brandt. A régi szép időkért? Rosszul tette. Parks alighanem kedvezőtlen képet fest majd az erőműről, hiszen ha valami nem sikerül, Parksnak van a legtöbb veszíteni valója. Mindent el fog követni, hogy haladékot kapjon, hogy időt nyerjen, hogy meggyőződjék: minden a lehető legtökéletesebb. Gliddennek biztonságos a helyzete: ő nem lesz vesztes – de nyertes sem –, bármi történjék is. De legalább elfogulatlan véleményt lehetne kapni tőle.
Glidden még mindig fürkészte az arcát, remélve, hogy leolvashatja róla a helyes választ. Még meg sem fordult a fejében, hogy talán nincs helyes válasz.
– Abramsnek mi a véleménye? – kérdezte Brandt.
Glidden mintha kicsit megkönnyebbült volna. – Azt hiszem, ő nagyon bizakodó. Mint mondtam, nem megy minden simán, de Abrams szerint valószínűleg be tudunk indulni.
– Ha szükség lenne rá – mondta lassan Brandt –, gondolja, hogy Abrams egymaga is be tudná indítani?
Glidden jól megrágta a kérdést, nem válaszolt azonnal. – ő bizonyára azt hiszi, hogy igen – mondta végül. – Elméletileg meg van hozzá a képesítése, de… – megvonta a vállát.
– Semmi nem lehetetlen a kibicnek – mondta Brandt tagoltan. – Ezt nem én mondom, Tom. Ez a Peter-törvény alapja.
– Mire gondol, le akarja váltani Parksot? – kérdezte rövid hallgatás után Glidden.
– Maga szerint le kéne váltani? – vágott vissza Brandt. – Az ördögbe is, Tom, magának mi a véleménye róla?
Glidden töprengő arcot vágott. – Mint ember, Parks nem könnyű eset. Mérnöknek elsőrangú. Együtt dolgoztam vele Chippewa Fallsnál, és gyönyörűen ment minden. – Gliddentől már az is hihetetlen volt, hogy ennyire elkötelezze magát. – Egyetlen hibája, hogy mindig a tökélyre vágyik – folytatta vonakodva. Brandt azon tűnődött, vajon teljesen vissza akar-e vonulni, vagy csak kiskaput akar hagyni magának.
– Parks haladékot kér. Ezt pedig nem engedhetjük meg magunknak sem pénzügyileg, sem politikailag. – Brandt még egy pillanatig a modellt nézte, aztán váratlanul Gliddenhez fordult, s mielőtt a másik elkaphatta volna a tekintetét a szemébe nézett. – Válaszoljon nyíltan, Tom, Az ő helyében maga üzembe helyezné? Mint barátomtól kérdezem.
Ezzel megfogta. Valami olyasmi villant fel Glidden tekintetében, amit Brandt még sem látott benne. Hát mégis sarokba szorította a nagyfiút, gondolta Brandt. Glidden válasza jó mérnök volt; az ítéleteiben meg lehetett bízni. Brandt azon kapta magát, hogy visszafojtott lélegzettel, szinte megbűvölve várja a választ.
– Énvelem úgysem indíttatnák be, semmiképpen – szólalt meg végre Glidden rekedten. – Maga, így vagy úgy, be akarja biztosítani magát. Parks már döntött. Maga viszont nem tud dönteni, az a gondja. És tőlem várja, hogy azt mondjam, teljes gőzzel előre. Vagy hogy ne, az istenért, mert baj lenne belőle. – Szomorúan rázta meg a fejét. – Jól tudja, Hilary, nem én vagyok az illetékes rá, hogy megadjam a választ. Miért nem kéri ki a kifutófiú véleményét is? Mindketten ugyanabban a kategóriában vagyunk.
Brandt felelni akart, amikor észrevette, hogy közeledik Cushing és Walton. Kicsit szégyellte magát, részben, mert a másiknak igaza volt, részben, mert Glidden egyike volt azoknak a nyomorultaknak, akikből sohasem szabad kikényszeríteni a teljes igazságot. Mintha rá akarnának venni egy apácát, hogy vetkőzzön meztelenre.
– Jobb kávét főzök egy villanyrezsón, mint amit ezek a gépek adnak – panaszkodott Cushing. – Menjünk az erőműbe, Hilary. Parksnak biztosan van saját főzője.
– Hallották már, hogy az éjjel gyilkosság történt a városban? – fecsegett Walton. – Valami dr. Seyboldt az áldozat… itt dolgozott az erőműben! Lent mindenki erről beszél.
Seyboldt, döbbent meg egy pillanatra Brandt. Egyszer találkozott vele, de az arcát nem tudta felidézni. Részleges munkaidőben dolgozott az erőmű rendelőjében, úgy rémlett.
A részletek felől akart tudakozódni, de Walton megelőzte: – Főbe lőtték a parton. Azt rebesgetik róla, hogy belekeveredhetett valami kábítószeres bandába.
De nem egy ekkora városban, gondolta Brandt. Eljátszott a gondolattal, hogy a gyilkosságnak köze lehet az erőműhöz, aztán elvetette. Ha Seyboldt technikus lett volna valamelyik kényes részlegben, az persze más. De nem akart most ezzel foglalkozni. Épp elég baja volt így is.
Félúton lehettek a kijárat felé, amikor nyüzsgés támadt mögöttük. Brandt megfordult, s még látta, hogy egy őr szalad a szemközti fal felé, ahol a láncreakciót szemléltető tábla állt. A tábla alatt számos gomb volt, melyekkel különböző részeit lehetett életre kelteni. Az egyik gyerek néhány gombot beékelt rágógumival, és most a táblán hasadási reakciók láncolata rohant végig. Brandtnak úgy tetszett, mintha az egész tábla elektromos tűzben égne.
A látványra csaknem mindenki odatódult a csarnokból, kivéve két diáklányt, akik a középen levő mélyedésnél álltak, és kíváncsian bámulták a modellt. Eközben az egyik mozgó fény váratlanul kialudt. A lányok kuncogtak, aztán egy teljes percig várták, hogy újra kigyulladjon. De mert hiába vártak, fogták a táskájukat és csalódottan elvonultak.

16.

Paul Marical nem érezte jói magát. Leállította a villamos targoncát a folyosó szélén, és ivott néhány korty teát a termoszából. A hányingere már egész nap tartott, nem múlt el délre, mint korábban. Reszketett, a fogai összekoccantak a hidegrázástól. Már megint influenza, gondolta, aztán észbe kapott. Ezúttal nem az. Ő igazán tudta.
Ránézett az órájára. Rendszerint meg szokta várni a delet, amikor mindenki elmegy ebédelni. De mióta túlóráztak, a személyzet összevissza evett, ki mikor tudott. Egyedül a tízperces kávészüneteket tartották be, és Maricalnak ez még jobb volt. Nem járt ebédelni a többi technikussal, azt mondta, le akar adni pár kilót. Ostoba hazugság volt – aligha lehetett volna kövérnek tartani –, most pedig már senki sem hinné el, hiszen az elmúlt két hét alatt állandóan fogyott.
Magában fölnevetett. Mi a fenét idegeskedik? Vakon megbíznak benne, senkinek sem jut eszébe, hogy figyelje. Jöhet-mehet, jóformán ahova csak akar.
– Hé, Paul, beszállsz a nagy fogadásba?
Dan Guberman bukkant fel mögötte, az erőmű ebédszüneti szerencsejátékosa, az egyetlen ember, aki azon igyekezett, hogy összebarátkozzon vele.
– Miféle fogadásba?
– Hogy pontosan mikor indulunk.
Legjobb, ha a terv szerint, gondolta Marical sötéten. A ma reggel bejelentett terv szerint.
– Nem, Dan, köszönöm.
Guberman megbökte a karját. – Mi a kifogásod a magunkfajta egyszerű emberek ellen, Paul? Nem ebédelsz, nem kávézol velünk. – Könnyedén elmosolyodott. – Még azt sem hagyod, hogy elnyerjük a pénzedet. Engedd, hogy legalább megpróbáljuk!
Marical fölnevetett. – Úgy hírlik, mostanában a vécében snúroztok. Mi igaz belőle, Dan? – Választ nem várva, indult a targoncával a folyosón, és befordít a hulladékfeldolgozó cellák felé.
A folyosó mindkét oldalán, néhány méternyire egymástól nyíltak a vastag üvegablakkal ellátott cellák. Bent automata nyirógépek vágták az elhasznált üzemanyagrudakat. Marical lassan haladt, a targoncával, kerülgette a kezelőket, akik a manipulátorok fogantyúit markolták.
Aztán már ott is volt a néptelen, teljesen automatizált cellasoron, ahol a feldarabolt rudakat savakban oldották, és kicsapatták a különféle radioaktív anyagokat.
Tulajdonképpen a radioaktív anyagok az anyatej, gondolta Marical keserűen, az erőmű pedig a nagy csöcs, melyen az egész ország csüng. A használt üzemanyagrudakban felgyülemlett plutóniumot bonyolult kémiai és abszorpciós eljárásokkal kivonják, majd a kormány visszavásárolja a fegyverprogramhoz, vagy a gyors reaktorokban használják fel. Megéri a súlyát aranyban, gondolta cinikusan. De találóbb volna ciánkálihoz hasonlítani.
Elérte az első levezető rámpát, és gyorsan haladt a következő felé. Már teljes sebességgel vezette a villamos targoncát a néptelen folyosón. Olcsó élvezet, gondolta, ahogy a megkavart levegő lobogtatta a haját. Kevés élvezete maradt már.
Lassított. Már a tárolótérnél járt, ahol óriási víztartályokban álltak az elhasznált üzemanyagrudak, míg bomlási hőjük le nem csökkent annyira, hogy kezelésük lehetségessé vált. De ami még fontosabb, itt tárolták a használt fűtőelemekből kivont uránium és plutónium elegyét tartalmazó ólomtartályokat, mielőtt az anyag végső feldolgozásra az ioncserélő oszlopokra került volna. A feldolgozás során lehetetlen volt végig pontosan követni a radioaktív hulladék mennyiségét. De azokon a helyeken, ahol a két fémet tiszta sóik alakjában végül elkülönítették, sokkal szigorúbb volt a biztonság és a leltárellenőrzés.
Marical megállította a targoncát a húszas számú cellánál. Ennek leltárbizonylatait gondosan figyelemmel kísérte. A raktárcellák feltöltése és kiürítése meghatározott rendszerben történt. Mindig volt olyan időszak, amikor éppen rakodtak egy cellában, és nem lehetett észlelni egy-egy apró eltérést a tárolt radioaktív anyagok névleges mennyiségétől. Kicsit várt, hallgatózott, de semmi jelét nem hallotta, hogy a folyosón közeledne valaki. Kiszállt, kiemelte a targoncában hátul korábban elrejtett ólomkazettát és rátette egy kézikocsira.
A kocsit odatolta a külső ajtóhoz, a kilincs felé nyúlt, majd homlokát táncolva megtorpant. Csurgott róla a veríték.
Nem, nem akarom, gondolta. Nem akart újra bemenni oda. Iszonyúan veszélyes volt. Marical mindenkinél jobban tudta, mennyire. De még egy kazettára van szüksége. A biztonság kedvéért. Felnevetett, és megragadta a kilincset. Nem tudta megfékezni keze remegését.
Beoldalazott; a világítás önműködően felgyulladt. Odafenn a biztonsági ellenőrző táblán most villogni kezd egy piros lámpa, jelezve, hogy valaki bement a cellába. Ám az az ember, akinek a táblát kell figyelnie, most alighanem éppen kávészünetet tart, vagy ha látja is, egyszerűen fogja a mikrofont, és leszól, hogy ki az. És ha meghallja, hogy ő van lenn, nemigen faggatózik tovább.
A légzsilipben kampón lógtak a fehér sugárvédő öltözetek, rajtuk a fél órára elegendő oxigénpalackok. A ruhát úgy tervezték meg, hogy takarékoskodjon az oxigénnel. A sisakba szerelt sugárzásérzékelő levegőszennyeződés esetén automatikusan kapcsolt át a légszűrőkről a palackra. Ha akkor felvette volna ezt a ruhát, gondolta szomorúan, talán megmenthette volna az életét. Amikor először vitt ki radioaktív anyagokat, attól való félelmében, hogy észreveszik hosszú távollétét, túlzottan takarékoskodott az idővel. Annyira, hogy sajnálta azt az egy percet a ruha felvételére.
Most már hiába: eső után köpönyeg. Belebújt az egyik ruhába, a palackot a hátára erősítette. Kipróbálta a készüléket, aztán hirtelen észbe kapott: lecsatolta a dózismérőjét és letette az asztalra. Tisztán kell maradnia – még legalább két napig.
A belső ajtó vastag üvegablakán át megpillantotta az egymástól távol elhelyezett állványokat, s rajtuk az ólomkazettákat: egy méter hosszúak, 15 cm szélesek, pontosan olyanok, mint amilyet behozott. A bennük levő üledékből viszonylag könnyen kinyerheti valaki a bombához szükséges tisztaságú plutóniumot, gondolta Marical – ha az illető nem félti túlságosan a bőrét. A raktárcellákban pedig elég plutónium volt ahhoz, hogy több száz – jóllehet rossz hatásfokú és erősen szennyező – atombombát készíthessenek belőle.
Megfordult és közelebb húzta a kocsit az ajtóhoz. A rajta levő kazetta tartalma a feldolgozás egy előbbi fázisából származott. Mintha fedezetlen csekket bocsátana ki, gondolta. A kis plutóniumtartalmú kazettákat ritkán leltározták, a plutóniumban dúsakat igencsak gyakran. A cserét azonban csak a kazetta tartalmának aktivitásmérésével fedezhették fel. Előbb-utóbb rájönnek majd, de addigra ő már leadta a szállítmányt és felszívódott.
Újra benézett az ablakon. A padlóra felfestett út legalább annyira érdekelte, mint maguk a kazetták. A legfontosabb az életben a jó helyezkedés, gondolta fintorogva. A kazettákat a lehető legkisebb távolságra helyezték egymástól; a kelleténél kisebb távolság esetén az U–235 neutroncseréje nyomán láncreakció lépne fel. Ha bemegy az állványok közé, még a testnedvei is neutronmoderátorként viselkedhetnek, ugyanazzal az eredménnyel. A kijelölt „biztonságos” út nem volt sem túl keskeny, de túl széles sem. Néhány hete, az egyik kazettával a kezében, megbotlott… Robbanás nem volt, de egy pillanatra zöldes fényű sugárzás öntötte el a cellát. Nem tudta, mekkora sugáradagot kaphatott, de a hatásai azóta félreérthetetlenül mutatkoztak már. Hetekbe telhet még, de biztos volt, hogy az életébe kerül.
Megnézte az ajtónál levő sugárzásdetektort; látta, hogy a háttérszint a biztonságos értéken belül van. Már nyitotta volna a belső ajtót, amikor ismét elfogta a reszketés, és úgy ömlött róla a verejték, hogy a sisakja üvege is kis híján elhomályosult.
Nem számít, gondolta nyersen, már úgyis mindegy…
Felvette a kazettát és belökte az ajtót, amely hangtalanul becsukódott mögötte. A kijelölt út éppen megfelelő szélességű volt. Marical mégis úgy érezte magát, mint a kötéltáncos. Óvatosan ellépkedett a rakodóasztalig és a távirányított emelőig. Minden kazetta aktivitása hasonló volt; találomra kiszemelt egyet. Letette a cserekazettát, és ujjait könnyedén végigfuttatta a vezérlőbillentyűkön. Az emelő csendben elindult az állványok mellett, majd acélujjai leereszkedtek, és megragadták a kiválasztott kazetta fogantyúit. Néhány másodperc múlva a kazetta már az asztalon volt, helyén az állványon pedig a cserepéldány.
Marical kikapcsolta az emelőt, aztán megmarkolta az asztal szélét, a hirtelen rátört émelygéssel küszködve. Ez most nem a félelem, gondolta, és összeszorította a fogát. Amikor elmúlt, felemelte a súlyos kazettát, átvitte a légzsilipen és bezárta a belső ajtót. A palackot és a védőruhát visszaakasztotta a kampóra, feltűzte a dózismérőt a ruhája zsebére, majd az új kazettát rátette a kiskocsira.
Éppen a villamos targonca hátuljába helyezte a kazettát, amikor gyanakvó hang szólalt meg a háta mögött: – Nicsak, Paul, mit csinál itt?
A másodperc töredékére megdermedt, de jól tudta, hogy a tétovázás most végzetes lehet. Betakarta a kazettát, aztán könnyedén megfordult: – Hello, Mrs. Hardy! Egy kazettát kell fölvinnem minőségi ellenőrzésre.
A nő kelleténél szélesebb mosolya feltárta sárguló műfogsorát. – Mindenki túlórázik mostanában – mondta. – Pedig szerintem lassan járj, tovább érsz!
Marical beszállt a targoncába, remélve, hogy az asszony nem veszi észre átizzadt ingét. – Ezt elmondhatná még egyszer…
– Lassan járj – kezdte a nő újra, aztán kitört belőle a kacagás, és továbbindult a folyosón. Marical utána nézett. Az alacsony, zömök, negyvenes statisztikusnő híres volt szórakozottságáról. Késő délutánra már az is kimegy a fejéből, hogy valaha találkoztak.
Elindította a targoncát, és vagy száz méter után megállt egy oldalajtónál. Várt egy kicsit, újra hallgatózott. Most jön a legkockázatosabb része, gondolta. Azt még kimagyarázhatná valahogy, miért van nála a kazetta – azt azonban már aligha, hogy miért viszi ki a barlangba.
A folyosó üres volt. Kinyitotta az oldalajtót, amely közvetlenül a sziklaüregbe nyílt, kitámasztotta egy kődarabbal, majd visszament a targoncához az ólomkazettáért. Súlyos volt, karizma megfeszült a cipelésben. Belépett a barlangba, és berúgta maga mögött az ajtót.
Odabent hűvös, nedves csönd fogadta; a sötétséget a távolban eltűnő drótról himbálódzó villanykörték sora oszlatta szét. Néhány métert haladt, amikor mintha zajt hallott volna. Ijedten pillantott körül, nem követi-e valaki. A karsztüregekben haladt az erőmű sok csöve, a karbantartás miatt időnként munkások jártak le.
Nem volt ott senki.
Száz méterrel odébb egy kisebb barlang nyílt balra. Rögtön a bejárat után az építkezés idejéből ottmaradt, kopott öltözőszekrények álltak. Marical letette a kazettát, felitatta a verítéket a homlokáról, és megdörzsölte a karját. A szekrények mögött a barlang falában már régebben kivájt egy nagy üreget. Három kazetta volt benne, kellő távolságra egymástól. Óvatosan elhelyezte a negyediket, s a keze megremegett, amikor eszébe jutott a Cserenkov-sugárzás halványzöld villanása, amikor elkövette azt az első hibát.
Felegyenesedett és ránézett az órájára. Több mint húsz perce volt távol; ez már feltűnhet valakinek, de riadalmat nem kelt.
Mielőtt kinyitotta volna az oldalajtót, hangokat hallott. Az idegei kezdték felmondani a szolgálatot. A pokolba is, minek csinálom, gondolta, páni félelmével küszködve. A tenyere izzadt, és minden hangra összerándult.
Várt, aztán lassan kinyitotta az ajtót, kisurrant és odaszaladt a targoncához. Becsúszott az ülésbe, és reszketve borult a kormányrúdra.
Lassan-lassan megnyugodott, s félelmét felváltotta a düh. Sok minden válhat még belőle. De hűtlen nem lesz soha. Nem lesz hűtlen az emlékeihez.
Már éppen elindította a targoncát, amikor sípolni kezdett a zsebében a kis hívóberendezés. Odament a szolgálati telefonkészülékhez. – Marical beszél.
– Kapcsolom – szólt a központos, és egy pillanat múlva bosszús hang hallatszott:
– Paul, hol az ördögben mászkálsz? Szükségem van valakire ezekhez a titrálásokhoz!
– Öt perc múlva ott vagyok, Van.
Sietősen indult el a Charlie 3. cellához, ahol Van Baketes várta, s közben eszébe jutott, mi lenne, ha megkérné Vant, keressen helyette mást.
Nem is emlékezett, mikor érezte magát ilyen rosszul.

17.

Kamrath leállította a dzsipet Seyboldt tengerparti háza előtt. Kikapcsolta a motort, aztán csak bámulta a házat, míg elszívta a cigarettáját. Tipikus, falusi tengerparti ház volt, attól a toldástól eltekintve, amit a doki a rendelőnek építtetett. Sok kisbaba látta meg itt a napvilágot, gondolta Kamrath. És sokak vadászgolyó ütötte sebét öltötték össze itt. Volt még néhány sürgős vakbél- és epehólyagműtét, no meg egyszer az a sima szívműtét, amikor már nem volt idő arra hogy a beteget a városba szállítsák. A beteg életben maradt – amíg el nem szállították a városi kórházba, ahol aztán megölte egy ápolónő, aki összecserélte a gyógyszereket.
Mindez már a múlté, gondolta, és elnyomta a cigarettát. Mostantól kezdve majd „Ne jöjjenek olyasmivel, ami miatt házhoz kéne mennem, és ne hétvégén betegedjenek meg!”
Kimászott a dzsipből, és nagyot nyújtózott. Utálatos este volt, és a reggel sem különb. Felhívta a doki rokonait, és intézkedett a holttest elszállításáról. A doki sohasem említette a rokonait, és miután Kamrath átbeszélte velük a délelőttöt, nem is csodálkozott.
Elindult a macskaköves úton fölfelé. Az utolsó emberölés a Cardenas-öbölben csaknem négy éve történt – egyszerű felindulásból: két halász összeveszett a kikötőhelyen, és az egyik leszúrta a másikat. Azelőtt a legjobb barátok voltak.
A kopogásra nem válaszolt senki. Kamrath óvatosan megpróbált benyitni. Voltaképpen nem számított arra, hogy bárkit is ott talál, de az ajtó könnyedén kinyílt. Belépett. – Abby?
Válasz nem jött, – bement a várószobába. Abby íróasztalán égett a lámpa, és néhány kartoték hevert rajta. Kamrath hirtelen támadt nyugtalansággal szólalt meg: – Abby, itt van?
Semmi válasz. Kitapogatta a fegyverét a tokban, és odasettenkedett a rendelő ajtajához. Az áttetsző üvegen át kirajzolódott az irattartó szekrény közelében kushadó alak. Kamrath hátrahúzódott, hogy berúgja az ajtót, amikor meghallotta a reszketős hangot: – Rendben van, Hippokratész, ha nem eszed meg, éhen maradsz!
Kamrath lenyomta a kilincset és beóvakodott. Abby a földön térdepelt, és megpróbálta a tálhoz csalogatni a tarka macskát, amely majdnem olyan vézna volt, mint ő.
– Abby? – mondta a férfi, ezúttal jóval hangosabban, mert eszébe jutott, hogy a nő kissé nagyot hall. Abby felkapta a fejét és dühösen nézett hátra.
– Nem kéne így rám ijesztenie, Hank! – Újra lehajolt a macskához. – Istenemre mondom, ez a macska már öt éve él a dokinál, de nem emlékszem, hogy valaha is enni adott volna neki két nap egymás után. Ha én nem volnék, Hippokratész, már rég megtért volna a teremtőjéhez! – Sovány, csomós kezével megvakarta a macska fületövét. Az elfordult a táltól, és fejét Abby aszott lábához dörgölte. Abby újra hozzá beszélt: – Valakinek mégiscsak gondoskodnia kell rólad; a doki mindig a mások bajaival van elfoglalva.
Visszament az irodájába, és Kamrath követte. Az íróasztalnál megállt, céltalanul rakosgatta a kartotékokat, nem nézett Kamrathra. – Olyan nehéz vele… a világért sem rakná össze rendesen a kartotékokat. Ezt is nekem kell megcsinálnom. – összeszedte őket. – Én nem is tudom… – Elhalt a hangja.
– Abby – mondta Kamrath gyengéden –, a doki halott.
A nő elfordult tőle, hogy elrejtse hirtelen kicsorduló könnyeit. – Jólesett még úgy tenni, mintha… – Kivett néhány papírzsebkendőt az íróasztal fiókjából, és beletrombitált. – Segíthetek valamiben, Hank?
– Alkalmazásban áll még? – kérdezte kedvesen Kamrath.
– A hónap végéig kifizetett. – Reszkető, fáradt hangja hallatán a férfi arra gondolt, idősebb, mint amennyinek látszik. – Itt vannak még a jóváhagyandó gyógyszerfeltöltések, meg az elkészítendő jelentések. És ha a betegek találnak orvost a városban, át kell küldenem az anyagukat. – A hangja síróssá vált. – Nem tudom, ki más tudná megcsinálni, ő is azt akarná, hogy maradjak itt.
Nagyon nem szívesen tette, mégis meg kellett kérdeznie: – Abby, ismer valakit, aki nem szerette a dokit? Aki esetleg gyűlölte, mert, nem tudta életben tartani a fiát vagy a lányát… tud ilyesmiről?
– Nem volt ellensége. Mindenki szerette. Mindenki számított rá – felelte a nő szinte dühösen.
– Tudom, Abby – sóhajtott Kamrath. – A legjobb barátom volt. De nincs olyan ember, akit mindenki szeretne.
– Dr. Seyboldt ilyen ember volt! – Abby szája összeszorult, és a férfi látta, ahogy megfeszülnek az arcizmai, de aztán megenyhültek a vonásai, s kissé elbizonytalanodott. – Talán mégis lehetett valaki. Neki is volt egy-két rossz tulajdonsága: csak én tudtam róluk. De arról nem tudok, hogy itt bárki is gyűlölte volna.
– Megnézhetem a gyógyszeres szekrényt, Abby?
Az asszony bólintott, bevezette a kis raktárszobába és felgyújtotta a villanyt. A polcokon gondos rendben sorakoztak a porlepte dobozok és üvegek, bennük különféle pasztillák, folyadékok, injekcióstűk. Kamrath semmihez sem nyúlt, csupán végignézte a polcokat. Később majd leltárt készíttet Abbyval, de úgy látszott, semmihez sem nyúltak. Kábítószerrablás esetén minden fel lett volna forgatva, nem sorakoztak volna olyan rendben az üvegek és a dobozok. A vékony porrétegtől eltekintve tökéletes rend uralkodott. Abby ügyes keze, gondolta. De egy tolvaj számára kincstár lenne ez a szoba. Barbiturátok, amilnitrit, morfiumfiolák, nyugtatók, amphetaminok, élénkítők és csillapítók, mi szemszájnak ingere, a dokinál valószínűleg minden megvolt. Aztán eszébe jutott valami.
– Abby, a doki sürgős műtéteket is elvégzett itt. Megmutatná, hol tartotta a műszereit?
Abby kissé neheztelő pillantást vetett rá, de azért bevezette a rendelőbe. A sebészeti eszközök nagy része autoklávban volt. Nem hiányzik semmi, gondolta Kamrath, bár valójában nem tudta biztosan, észrevenné-e az ellenkezőjét. De egy tolvaj alighanem mindent felpakolt volna. Itt sem látszott jele annak, hogy valaki a könnyen elzálogosítható vagy eladható kisebb műszerek után kutatott volna. Ugyanerre az eredményre jutott, amikor átvizsgálta a doki fekete táskáját, és ezúttal Abby is határozottan kijelentette, hogy nem hiányzik semmi.
Ezután nem maradt más, mint tisztázni, ki látta utoljára.
– Abby, mennyire teljes a doki betegnyilvántartása?
A nő idegesen babrálta az asztalon levő néhány kartotékot. – Amennyire csak ki tudtam tölteni ezeket. – Hangjából védekezés csengett ki, és Kamrath kitalálta, hogy néha talán kiment a fejéből egy-egy időpont vagy rossz helyre tette egyik-másik kartotékot. Akármilyen türelmes ember volt is a doki, ilyesmiben bizonyára nem volt elnéző. Erre vonatkozhatott Abbynak az a megjegyzése, hogy a dokinak „volt egy-két rossz tulajdonsága”.
– Ugye, az erőmű dolgozói közül sokan rendszeresen látogatták a dokit itt is?
A nő bólintott. – Persze. Hová fordulhattak volna? De az ő kartotékjaik nincsenek nálam. Az a fiatal nővér ott fenn – Miss Karen – kezeli őket. Az erőmű kartonjait a doki külön tartotta. – Hirtelen felcsattant: – Nem is képzeli, mennyi bajt okozott ez! A kartonok fent voltak az erőműben, itt meg hiányoztak, amikor este jöttek a betegek. És miután én hazamentem, akkor is sokan beugrottak még, a doki meg reggel panaszkodott, hogy nem találta a kartotékjaikat. Hiába mondtam neki, hogy készítsen róluk másolatot. Hiszen sok munkás nem kereshette fel a munkaidő alatt…
Kamrath emlékezett rá, hányszor kellett félbehagyniuk a sakkpartit, amikor beteg érkezett vizsgálatra, vagy ingyen gyógyszerért, vagy mert a kis Johnny köhögése nem akart felszakadni.
De valahol kellett lennie egy feljegyzésnek arról az emberről, aki utoljára nála járt.
– Megvan a doki naplója, Abby?
Abby szipogott. – Természetesen, bár nem tudom, mennyi hasznát fogja venni. Elég trehányul írta be az esti betegeket. Előfordult, hogy be se írta, különösen a jelentéktelenebb eseteket, vagy… – s itt szemrehányó pillantást vetett rá – vagy ha sakkozott. Mondhatom, sok bajom volt belőle, amikor eljött a számlakészítés ideje.
– A tegnap esti előjegyzéseket szeretném látni – mondta Kamrath, és hozzátette: – Tegnap este nem sakkoztunk.
Abby matatni kezdett az íróasztalon, majd gyorsan átforgatta a levélelosztót, s kapkodó mozdulatokkal átkutatta a fiókokat. – Egy pillanat – mondta –, megnézem a másik szobában, – öt percre eltűnt, hogy aztán még zavartabban jöjjön vissza. – Úgy látszik, eltettem valahova – mondta, de látszott rajta, maga sem hisz benne.
A gyilkos vihette el, gondolta Kamrath. Ez különös volt. Az előjegyzési naptárak általában nyitva szoktak lenni, a gyilkosnak tehát csak az utolsó néhány lapot kellett volna kitépnie. De elvitték az egész könyvet, ami azt jelenti, hogy ha megtalálná, sok mindent megtudhatna belőle.
– Nem is tudom, mihez kezdek majd – mondta Abby zaklatottan –, kellene a számlákhoz…
– Nem emlékszik, kik jelentkeztek be tegnap estére? – kérdezte Kamrath reménykedve.
– Hat órakor elmentem – felelte a nő. Megint eleredtek a könnyei. – Későbbre már senki nem volt bejelentve. De ettől függetlenül is jöhettek bármikor, ha tudták, hogy itthon van!
Kamrath kihalászta a zsebéből a postai vényt, amit a halott Seyboldtnál talált. – Tudja, mire való ez? Karen Gruen szerint a doki minden vérmintát beküldött a városba, és gondolom, sok más laboratóriumi anyagot is odaküldött. Ezt az egyik zsebében találtuk.
A nő átvette a papírdarabot, majd a szemüvegét kezdte keresgélni. – Így van – bólintott. – A Moore Laboratóriumba.
– Ez a nyugta valami vérmintáé?
Abby alaposabban megnézte a kis papírt, fejét hátrahajtva, hogy a bifokális szemüveg alsó részén keresztül lássa. – Igen, ezek vérminták voltak; emlékszem, hármat állított ki.
– És emlékszik, ki volt ez a három beteg? És most felejtse el az orvosi titoktartást, Abby – tette hozzá szelíden.
– A doki kódolta a vérmintákat. Mindig azt mondta, eljár a szám – préselte ki Abby a szavakat.
– Általában aznap, amikor levette őket, fel is adta?
A nő bólintott. – Az eredmény a hét végére várható.
– Fel tudná hívni a labort, hogy mondják be az eredményeket?
– Nem hiszem, hogy már ma megvolnának – nézett rá bizonytalanul Abby –, legfeljebb holnap.
– Semmiképpen se tudná kiderítem, kiknek a vérmintái ezek?
– A kódszámot mindig ráírta a beteg kartotékjára – felelte Abby alig leplezett diadallal. – Eltarthat egy ideig, de megtalálom.
Kamrath rámosolygott. – Megtenné? És mihelyt megtalálta, hívjon fel az irodámban, jó? – Talán fontos, talán nem, gondolta, de jó tudni. Az ajtóban habozva megállt. – A doki büszke volna magára, Abby.
Kár volt ezt mondania, mert Abby újra sírva fakadt.

18.

Brandt és Cushing harminc percet késett, s Parks ingerültsége percről percre fokozódott. Aztán kiderítette, hogy az Információs Épületben vannak – tudhatta volna, hogy Walton el akar dicsekedni vele –, és eltöprengett az őr megjegyzésén, hogy Glidden is velük volt. Brandt nem tudhat meg sokat Gliddentől, gondolta. A Szürke Ember nem szeret megnyilatkozni.
De amikor végre megérkeztek, kénytelen volt Cushingnak kávét főzetni a titkárnőjével, sőt, még konyakkal is meg kellett kínálnia a bárszekrényből, ötcsillagos Hennessy… Cushing nyilván méltányolja. Amikor mindezen túlestek, végre megkérdezhette: – Felkészültek? Az első csoport már egy órája elindult, de szervezünk egy másodikat.
Cushing kényelmesen hátradőlt az iroda kanapéján, lábait keresztbe rakta. – Egyszer már körbevittek – mondta szívélyesen –, ezt most nyugodtan elhagyhatjuk. Inkább beszéljünk komoly dolgokról.
– Egyik erőmű olyan, mint a másik – mormolta Parks udvariasan. Brandtnak megvoltak a saját információforrásai, és nyilván Cushingnak is. A körút volt Parks első számú fegyvere; ha Cushing vonakodik, ennek csak az lehet az oka, hogy előre tudja, mit mutatnának neki. Más dolog panaszos leveleket olvasni, és megint más a panaszos levelek kézzelfogható bizonyítékait látni.
– Sajnos, ha komolyan akarunk beszélni, előbb mégiscsak meg kell néznünk az erőművet – folytatta Parks még mindig udvariasan. – Egyébként is idehívtam már a villanyautót.
Az öltözőben Walton kíváncsian, s kissé utálkozva tapogatta a fehér sugárvédő ruhát. Talán nem tetszik a szabása, gondolta Parks.
– Megértem, hogy a technikusoknak hordaniuk kell – mondta Walton –, de nekünk? Nem időzünk sokat az erőmű veszélyes pontjain, ugye? Még sok munkám van…
– Jerry… – kezdte Brandt.
– Előírás! – vágott közbe Parks. – És ne feledkezzék meg a sisakról meg a palackról sem.
Walton feszengett. – Lehet, hogy félúton abba kéne hagynom – mondta puhatolózva. – Inkább fölmennék az erkélyre, hogy megnézzem, hova tegyük majd a kamerákat… onnan feltétlenül jó képeket kapnánk.
– Menjen csak – bólogatott Parks. – Csak ne zavarjon senkit! – Legalább nekem nem leszel utamban, gondolta.
A következő állomás a kettes számú generátorterem volt.
Amikor a terem fölött haladó keskeny hídra értek, Waltonnak elakadt a lélegzete: – Úristen! – mondta –, mintha a Tiltott bolygón* lennénk!
Parks elmosolyodott. A hatalmas, hótiszta terem szinte steril benyomást keltett. Enyhe kenőolaj-szag érzett, amelyet azonban, ha beindulnak a hatalmas turbinák és a generátorok, elnyom majd az ózon élesebb szaga. A fehér zománcborítású, csillogó, négyszeres átfolyású túlhevítős turbinarendszer tagadhatatlanul impozáns látványt nyújtott. A szekunder hőcserélő csövei a padló alatt futottak. Egy pillanatig megfordult a fejében, hogy az egyik csapóajtón át levihetné őket a vastag csövekhez, aztán meggondolta magát.
– Ide is küldök majd egy forgatócsoportot! – mondta Walton izgatottan. – Íme, az erőmű áramfejlesztőjének szíve!
– Szó sincs róla – helyesbített Brandt. – Ez az egység csak a Prometheus-2 hőjét hasznosítja. Még három másik, hajszálra ilyen generátorcsarnok van.
Walton elbűvölten ingatta a fejét. Parks valami fonák örömmel nyugtázta, milyen mély benyomást tesz a berendezés a propagandistára.
Amikor már újra az elektromos autóban ültek, Cushing megkérdezte: – Elméletileg, Parks, ha semmi nem jönne közbe, mennyi időbe telne az erőművet álló helyzetből beindítani?
– Semmi nem jönne közbe? – ismételte Parks óvatosan. – Olyan nincs, Mr. Cushing.
– Elméletileg – erősködött Cushing.
Parks lassított, majd befordult. Akárhogyan fogalmaz, a válasza ígéretként is érthető. – Jelenleg a kettes, hármas és négyes reaktorok állnak. „Forró indítással” pár óra alatt lehetne beindítani őket. – Gyors pillantást vetett Cushingra. – Ez az új menetrend?
– Ne vicceljen – mondta Cushing összeszorított szájjal.
– Nem szoktam – felelte Parks.
– Rosszul aludtál, Greg? – kérdezte Brandt célzatosan.
Parks megrázta a fejét: – Rosszul ébredtem.
A vezérlőközpontban bemutatta őket a zaklatott Delanónak és csoportjának, majd megpróbálta elmagyarázni a vezérlőpultok működését a szemlátomást egyre éhesebb és egyre jobban unatkozó Waltonnak. – A pultok előtt középen ül a kezelő. A jobboldali műszerfal mutatja a turbinák, generátorok és segédberendezéseik működését. A baloldali műszerfal a hűtővízrendszert, a hőcserélőket és a kondenzátorokat figyeli. Sokat egyszerűsítettünk a rendszeren. – Walton üveges szemmel bámult. – Mindent megértett, Jerry? Magának kell majd elmagyaráznia az újságíróknak! Ha nem érti, amit mond, az ránk vet rossz fényt! – Valaki kuncogott a teremben és Walton összeszedte magát. Egy sor vörös lámpára mutatott a műszerfalak tetején. – Azok ott micsodák?
– Vészjelzők. A középső műszerfal vészjelzője egy neutrondetektorra van kapcsolva. Ha kigyullad, a kezelőnek meg kell indítania a SCRAM-et – ámbár addigra a számítógépnek már cselekednie kellett helyette.
– Mennyi idő van a kézi beavatkozásra? – kérdezte Cushing.
– Két másodperc – felelte Parks vontatottan. – Két hosszú, hosszú másodperc…
A vezérlőterem ajtajánál, mielőtt beszálltak volna a villamos autóba, még megállította őket: – Ugye érdekes volt? – kérdezte enyhe gúnnyal. – De még érdekesebb az, hogy Fultonék alvállalkozója nem kevesebb, mint tizennégyszer írta át azoknak a műszerfalaknak a programját! És még így is maradtak kritikus folyamatok, amiket kézzel kell irányítani. – Felemelte a kezét. – De ez a legkevesebb. A műszerfalaknak mutatniuk kellene a reaktor minden kritikus pontjának hőmérséklet-változását, és a helyi neutronfluxusokat is. Elméletben. A gyakorlatban más a helyzet. Az érzékelők közül havonta átlagosan tíz meghibásodik. És nem kaphatunk szét egy reaktort csak azért, hogy kicseréljünk egy érzékelőt. Ez azt jelenti, hogy a máglyában szétmehet egy fűtőelem anélkül, hogy észrevennénk.
– Greg, ezt később is megbeszélhetjük – mondta Brandt, érezhető dühvel a hangjában.
– Nem, nem, most szeretnék hallani mindent – szólt közbe Cushing. Az arcán halvány mosoly játszott. – Előfordult üzemzavar az utóbbi időben?
Jól sejtettem, gondolta Parks, valaki tájékoztatja Cushingot. – Nem – de szerintem ez a hónap inkább kivétel, mint szabály.
Cushing bólintott. – Kicsit megkavarodtam ugyanis. Mintha újabban nem érkezett volna panaszos levele, pedig ha bármi előfordul, ön bizonyára jelenti.
Lehet, hogy csak üldözési mániám van, morfondírozott Parks. Úgy látszik, Cushing olvasott a gondolataiban. De Parks nem tudta kiverni a fejéből, hogy Cushingnak beépített embere van – ez pedig nem lehet más, mint Abrams. Elindította a kocsit, majd vagy száz méter után megállt egy kétszárnyú ajtó előtt. Brandt meglepetten nézett rá. – Mi ez, raktár?
– Házi múzeum – felelte Parks kurtán. Benyomta az ajtót és villanyt gyújtott. A helyiségben fa polcokon különféle alkatrészek, főképpen csődarabok és szelepek álltak. Némelyiket rozsdafoltok tarkították, mások még benne voltak a kenőanyaggal tele nylonzsákokban, amelyben szállították őket.
Parks átment a helyiség túlsó végébe, ahol egy padon öt nagy, mintegy 25 cm átmérőjű szelep állt. A pad mögött egy nagy barna borítékot tűztek a falra. – Ezek az alkatrészek mind a primer hűtőkör recirkulációs vezetékeihez készültek – mondta. – Vadonatújak, be sem szereltük őket – hál' istennek. – Kinyitotta a borítékot, s néhány röntgenfelvételt rázott ki belőle. – Ha megnézik a negatívokat, láthatják, hogy valamennyi alkatrészen legalább két belső repedés van. Vállalkozik-e valaki annak a kiszámítására, hogy ezek a szelepek meddig bírták volna a szivattyúk vibrációját?
– Nos, Hilary? – kérdezte Cushing nyájasan.
Brandt elvörösödött. – Erre való a próbaüzem…, hogy a berendezések és alkatrészek hibái használat közben mutatkozzanak meg. Az égvilágon senki sem tud nulla hibaszázalékkal termelni. Fultonék újabban ultrahangos vizsgálatot alkalmaznak, és meredeken csökkent a hibaarány. – Már nem palástolta a haragját. A hangja éles volt: – Én is olvasom a jelentéseidet, Greg! A múlt hónapban nem tettél panaszt ezekre a szelepekre!
– Én azt mondtam, ezek mutatványok Fultonék munkájából – mondta Parks higgadtan. – Nem ellenőrizhettünk mindent.
– A jelentésedben nem javasoltál semmit – meredt rá Brandt. – Mi a szándékod?
Parks habozott, aztán úgy döntött, lesz, ami lesz: – A teljes hűtőberendezés szétszerelése és alkatrészenkénti ellenőrzése.
– Szó sem lehet róla! – robbant ki Brandtből.
Cushing a többi állványra mutatott. – Ha jól értem, itt minden ugyanabba a kategóriába tartozik? Ezek mind olyan berendezések, alkatrészek, amelyek nem feleltek meg az előírásoknak?
– Igen. Ennyit tudtam összegyűjteni – mondta Parks.
– És mióta? Tudom, ez mind benne van a jelentéseiben. De minden adatot nem tudok fejben tartani.
– Amióta itt vagyok. Másfél éve.
– Mennyit talált az utóbbi időben?
– Attól függ, mit ért utóbbi időn. A múlt hónapban nem sok időnk maradt az alapos ellenőrzésre. Ez is hozzájárult ahhoz, hogy kérjem az üzembe helyezés elhalasztását.
– Értem – mondta hűvösen Cushing. – Haladékot kér, hogy még több hibás alkatrészt találjon, hogy aztán további haladékot kérhessen. Azt hittem, ön erőművet vezet, Mr. Parks, nem biztonsági laboratóriumot.
– Én pedig azt hittem, ön a Reaktorbiztonság alelnöke – felelte Parks mérgesen. – Azt hittem, ezek a mintadarabok érdekelni fogják. Mert hogy ez a dolga…, de úgy látszik, tévedtem.
Most Cushingen volt a tétovázás sora. – Érdekelnek – mondta végül. – Nagyon is! Az azonban tény, hogy a múlt hónapban nem volt komoly meghibásodás. Röntgenképet persze nem készíttethetett mindenről, de a szerelékek a használatban sem mondtak csődöt. Ellenkező esetben, gondolom, jelentette volna.
– Így igaz – mondta Parks halkan. – Az elmúlt hónapban nem hibásodott meg fontos alkatrész. A Prometheus-1 utolsó próbaüzeme meglehetősen jól sikerült. Ma minden úgy fest, mintha rendben volna; de hogy mi lesz holnap, azt nem tudom.
Az erőmű ebédlőjében Parksnak sikerült valami ürügyet találnia, hogy Brandttel külön asztalhoz üljön. Cushing és Walton, Abrams és Glidden társaságában ebédelt a terem túlsó végében.
– Az a szándékod, Greg, hogy lejárass? – kérdezte Brandt fojtott hangon. – Ha igen, a jelek szerint sikerült.
– Az a szándékom, hogy magamat ne járassam le két nap múlva – felelte Parks. Kis vajat kent száraz zsömléjére. – Ti azért fizettek, hogy erőműigazgató legyek. Ez is beletartozik.
– Rendben van…, de tudod-e, mi pénzünkbe és időnkbe kerülne, ha szétszednénk a teljes hűtőrendszert?
Parks száját kitöltötte a hideg fasírt, úgy válaszolt: – Tudod-e, mibe kerülne a Westernnek, ha üzem közben a hűtőrendszer meghibásodása miatt le kellene állítani ezt az erőművet?
Brandt türelmetlenül rázta meg a fejét: – A Fultonékkal kötött szerződésünk alapján nemigen kérhetnénk ilyen ellenőrzést anélkül, hogy külön fizetnénk érte.
– A szerződésnek nincsen kötbérzáradéka?
– Persze, hogy van…, de az a határidőre vonatkozik, és ha kényszerítenénk őket, hogy a határidőn túl dolgozzanak, fölhasználnák ellenünk.
Parks dühösen bökött bele egy újabb vajdarabkába. – Fultonék kezdettől fogva nem dolgoztak úgy, ahogy kellett volna. Ki az ördög találta ki, hogy valamennyi reaktor hűtővezetéke ugyanabban az alagútban fusson? Fultonék egyik házizsenije?
– Az már a te idejöveteled előtt hat hónappal elkészült. Nem te vagy a felelős érte – mondta Brandt háborítatlanul. – A dollárokra még a legköltségesebb beruházásnál is vigyázni kell, Greg.
– És ha elszáll az egyik vezeték, vele száll a többi is.
Brandt most már dühös volt. – Ugyan már, Greg, ennek a valószínűsége elenyészően csekély!
– Olvastad Lerner beszámolóit – emelte fel a hangját Parks. – Hat hónapra visszamenőleg odaadom azoknak a próbafuttatásoknak az adatszalagjait, amelyekben rendszermeghibásodást szimuláltunk. Az aktív zóna meghibásodását is. A vezérlés egyszerűen nem reagál időben. Még legalább két hét kell ahhoz, hogy belőjük a rendszert. Máskülönben azt a kockázatot vállalhatjátok, hogy egy évre le kell állítani az erőművet. – Kiöblítette a száját kólával, hogy elvegye a zsíros fasírt ízét. – Mekkora kamatot kellene fizetnünk a bankhitel után egy éven keresztül, Hilary? És ha valami gikszer miatt elszennyeződik az erőmű, mennyi időbe és pénzbe kerülne a dekontaminálás és az újraindítás? És egyáltalában, labdába rúghatnánk még?
– Beszélj halkabban! – szólt rá élesen Brandt. – Rendben van, beszélek Lernerrel és megnézem a szalagjaidat. De nekem elhiheted: óriási nyomás nehezedik ránk, hogy indítsuk be az erőművet – mégpedig holnapután! Több mint hat hónapod volt a próbaüzemre, Greg. A reaktorbiztonsági ellenőrök semmi lényeges rendellenességet nem találtak, pedig ők igazán alaposak. Próbaüzemeléssel akarod eltölteni életed hátralevő részét? Egyszer abba kell hagynod; döntened kell, mekkora kockázat elfogadható. Atomerőműveket illetően nekem már nem mondhatnak újat a kockázat-haszon témában. Egy a százhoz arányban elfogadhatatlan a kockázat, csakúgy, mint egy az ezerhez. De mi a helyzet az egy a millióhoz arány esetében? Vagy mondjuk egy a háromszázmillióhoz? Hol húzod meg a határt? A Westernnek vagy fél tucat ezermegawattos erőműve működik, és nekem valamennyit ellenőriznem kellett. Még mindig nem győztél meg az igazadról.
Parks némán ült, kávéját kortyolgatta. – Mi kellene ahhoz, hogy meggyőzzelek?
Brandt vállat vont. – Nem tudom. De ha látom, felismerem. Akkor magam állítom le a Prometheust, nem neked kell megtenned.
Brandt most meggyőzőbb erővel beszélt, mint korábban, és Parks azon kapta magát, hogy elbizonytalanodik. – Már kérdeztem tőled egyszer, Hilary, miféle hatalma van Cushingnek? Sokkal nagyobb lehet, mint a rangja mutatja.
– Ismeri a dörgést – mondta Brandt vontatottan. – Jó összeköttetései vannak bankkörökben; még az egyetemen, a Harvardon szerezte őket. Az erőművek pénzügyeinek szakértője. A bankok természetesen ellenőrzik az embert, de ha Cushing az ajánló, biztos az üzlet. Kevesen tudják, hogy nem egy energiaszolgáltató cégnek ő intézte el a hitelét. A Westernnek is az ő barátai segítettek a mi finanszírozásunkban. Végül, de nem utolsósorban ő az elnök nem hivatalos tanácsadója atomenergia-ügyekben. Azt hiszem, a holnaputáni elnöki beszéd is az ő ötlete volt.
– Mire hajt?
– Mire hajthat bárki ezekben a körökben? Személyes presztízsre, a szürke eminenciás hatalmára.
– Ez az egész viszont összeférhetetlen a pozíciójával – mondta Parks lassan. – Még egyik lap sem piszkálta meg az érdekellentétet?
– Gondolod, hogy én bizonyítani tudnám, amit elmondtam? – Brandt a tányérjára bámult. – Érdekellentét… Istenem, Greg, az egész ország egyetlen nagy érdekellentét! Nézd az elnököt! Nézd az alelnököt! És ha a Post vagy a Times nem szaglász utánad, ki más szaglászna? A riporterek többnyire már a Városházánál elakadnak, nem beszélve a szövetségi apparátusról. A nagy nyomozások eltrafálják a csúcsot, ennyi az egész. De mi van egy fokkal lejjebb, a kormány igazgatási szintjén? Ott dőlnek el igazán a dolgok, de nagyon ritkán kerül a közvélemény fóruma elé. – Megrázta a fejét. – Ott aztán nincsenek érdekellentétek. Nincs semmiféle ellentét, Greg, csak érdek.
Parks némán itta meg a kávéját. Amikor felpillantott, látta, hogy Cushing közeledik az asztaluk felé. Cushing kíváncsi tekintetet vetett Brandtra: szemlátomást érdekelte, miről beszélgettek. – Maga az idegenvezetőnk, Parks? Mi jön most?
Parks a szalvétával megtörölte a száját és felállt. A fasírt ízét fogja érezni egész délután. – A hulladékfeldolgozó üzem; tetszeni fog. Semmi komoly kifogásom nincs ellene.
Amikor kiértek a folyosóra, Cushing félrevonta Parksot. – Maga azt gondolja, Parks, hogy én valami szörnyeteg vagyok, és azért jöttem, hogy mindenáron kierőszakoljam a beindítást. Nézze, én elvárom, hogy tájékoztasson mindenről, ami nincs rendben, vagy maga szerint nincs rendben. Nem vagyok kezdő a szakmában; több tucat erőművel volt már dolgom, és majdnem biztos vagyok abban, hogy nem. tud olyat mutatni, amit már legalább egyszer ne láttam volna. Ami azt illeti, még nem is mutatott. De fel kell mérnem a lehetőségeket; és gondolom, Mr. Brandt is említette, hogy nem állhat meg örökre a próbaüzemnél. – Nyílt tekintettel nézett Parksra. – Maga mondja ki az utolsó szót, ez magától értetődik. Maga az erőmű igazgatója.
Patriciusi bölcsességgel és nyíltsággal beszélt, és Parks azon kapta magát, hogy kétségbeesetten próbál hinni neki. Ha tíz évvel fiatalabb és tapasztalatlanabb volnék, talán hinnék is, gondolta. Válasz nélkül bólintott, majd beszállt a villanyautóba.
Jó öt percbe telt, míg a különböző folyosókon át eljutottak a feldolgozó üzemhez. A fejük felett szabályos időközönként maradtak el a fénycsövek. Aztán áthaladtak a biztonsági ajtókon, és oldalt megpillantották a feldolgozó cellákat. Az első néhány cella üres volt és szemlátomást nem használták.
– Új esőztető rendszert szerelünk föl – magyarázta Parks; – ha baleset fordul elő, ezzel mossuk le a radioaktív port. Azért van itt ez a rengeteg cső és elektromos berendezés.
Befordult a sarkon (ellenállt a kísértésnek, hogy két keréken vegye a kanyart), aztán hirtelen fékezéssel megállt. A folyosó egyik oldalán, egy munkapadon vezetékek és kapcsolódobozok hevertek, mellettük hordozható elektromos fémfűrész. Egy tekercs vezeték legurult a padról, ki a folyosó közepére.
Parks hátranézett, hogy a gyors fékezés nem viselte-e meg utasait, aztán odament a legközelebbi cellához. Két ember volt benn, zárt sugárvédő ruhában, derekukon a mentőkötél. Parks megnyomta az ablak alatti mikrofongombot.
– Hová a pokolba mentek a villanyszerelők?
Az egyik férfi lassan megfordult, felkattintotta a benti „beszéd” kapcsolót. A sisak üvegén át Marical arca bámult Parksra. – Nyilván ebédelnek.
Ostoba kérdésre ostoba válasz, gondolta Parks. – Mondja meg nekik, ha visszajönnek, hogy máskor rendben hagyják itt a holmijukat!
A villanyautóban Cushing megkérdezte: – Erről is feljegyzést ír majd, Parks? – És könnyedén felnevetett.
Parks lassan végighajtott a folyosón, gyakorlott szemmel figyelve a kezelőket, akik furcsa, lassú táncot lej tettek a manipulátorok fogantyúival. A cella belsejében mechanikus kezek utánozták mozdulataikat: kivettek egy használt üzemanyagrudat a belső helyiségből és rátették egy szállítószalagra, ahol a nyírópenge kis darabokra vágta. A darabok belepotyogtak egy tartályba, amit lezárnak majd.
Parks szenvtelen hangon magyarázta el a folyamatot egészen odáig, hogy zsákos szűrőkön át szívják fel a forgácsot és a port, hogy tisztán tartsák a cella levegőjét.
Walton kötelességtudóan jegyzetelt. – Nagyon elővigyázatosak – jegyezte meg. – Ez ennyire veszélyes?
– Veszélyesebb, mint hinné – felelte Parks. – Kétszeresen biztosítjuk, hogy légmentesek legyenek a manipulátorok csatlakozásai. Maguk a cellák még enyhe depresszió alatt is vannak, hogy az esetleges szivárgás befelé irányuljon, ne kifelé.
Elhagyták a cellákat. Parks befordult egy sarkon, és kihajtott egy széles erkélyre, ahonnan hatalmas víztartályok sorára láttak. Mintegy száz méterre egy daru használt fűtőelemkötegeket emelt ki egy targoncán álló, vízzel telt tartályból, majd átrakta egy nagyobbá.
Walton hosszan elnézte, aztán odafordult Parkshoz. – Ezek ugye, nemcsak a Prometheusból származnak?
– Az egész országból hoznak ide rudakat feldolgozásra – felelte Parks. – Sőt, külföldi erőművekből is. Szerződésünk van Fultonékkal, hogy feldolgozzuk a külföldi létesítményeikből érkező használt üzemanyagrudakat is. – Elhallgatott, s ő is nézte, hogyan süllyednek a víz alá a kötegek. – Még két ilyen terem van. Most építjük a negyediket.
Walton kihajolt a korlát fölött. – Rengeteg használt fűtőanyag van odalenn, ugye?
– Jócskán – felelte Parks szárazon, Cushingra pillantott. – Lassan helyünk se lesz. Fultonék egyre csak építik az erőműveket, tehát egyre több használt fűtőelem érkezik ide.
– És maga ennek nem örül? – kérdezte Cushing. – Miért?
– Részben, mert veszélyes – mondta Parks. – De az sem lelkesít, hogy az Egyesült Államok legyen a világ nukleáris szemétbegyűjtője. – Egy pillanatig eltöprengett ezen. – Ez magának való megfogalmazás, Jerry. Esetleg felhasználhatja a tévéműsorában!

19.

Hoyt szenátor: – Dr. Cohen, ön a sugárbetegségek szakértője. Beszélne nekünk a Cardenas-öbölből származott sugárszennyeződés hosszú távú hatásairól?
Dr. Cohen: – Nem szolgálhatok olyan részletes felvilágosítással, amilyet hallani szeretne, szenátor. A legalaposabb vizsgálatokat Hirosimában végezték, de ezek nagy része is gyanús.
Hoyt szenátor: – Hogyhogy gyanús?
Dr. Cohen: – Hirosimában összehasonlítottuk a rák, a leukémia, a gyermekhalandóság és egyéb, sugárzással kapcsolatos megbetegedések gyakoriságát egy kontrollcsoport adataival. A kontrollcsoport eleinte a város szélén élő japánokból állt. Akkor még nem tudtuk, hogy a bomba hamuesőjét feléjük is elvitte a szél. Tehát a sugárbetegségek köztük is olyan, vagy még magasabb arányban fordultak elő, mint a vizsgált csoportban. Azóta vannak már más, megbízható kontrollcsoportok. Az adatgyűjtés még mindig tart.
Stone szenátor: – Még mindig? Ezek szerint a Cardenas-öbölbeli katasztrófa végeredménye sem lehet ismeretes még?
Dr. Cohen: – Így van, uram. Mindenekelőtt tisztában kell lenniük azzal, hogy nem létezik biztonságos sugárzási „küszöb”-dózis. Ez csupán statisztikai fogalom. A sugárdózisok kumulálódnak ; a legkisebb dózis is hozzáadódik a többihez. Azt sem szabad elfelejteniük, hogy sok „kihullási terméknek”, radioaktív hamunak rendkívül hosszú a felezési ideje.
Paine képviselő: – Mivel kollégám, Holmburg képviselő ma nincs jelen, nekem kell föltennem azokat a kérdéseket, amelyeket különben őrá hagynék. Pontosan mi az a felezési idő?
Dr. Cohen: – Röviden, a radioaktív elem felezési ideje az az időtartam, amely alatt aktivitása a felére csökken. Ha egy anyag felezési ideje például tíz nap, akkor tíz nap alatt veszíti el radioaktivitásának felét. A megmaradó aktivitás további tíz nap alatt szintén a felére csökken, és így tovább.
Paine képviselő: – Tehát a probléma magától megszűnik.
Dr. Cohen: – Az előbbit csak a példa kedvéért mondtam. A stroncium-90 – az a kalciumhoz hasonló, de radioaktív elem, amely a tehéntejben koncentrálódik – felezési ideje 28 év. A plutóniumé pedig megközelítőleg 240000 év!
Stone szenátor: – Újra meg újra felbukkan itt a plutónium neve. Valóban olyan veszélyes a plutónium?
Dr. Cohen: – Attól függ. A plutónium alfasugárzó sugárzását még egy papírlap is felfogja.
Stone szenátor: – Akkor aligha kell veszélyesnek tartanunk, doktor.
Dr. Cohen: – Sajnos, szenátor, ez csak az érem egyik oldala. Az az igazság, hogy a plutónium az emberiség által is ismert egyik legveszélyesebb anyag. Ha csak egy porszemnyit belélegez, előbb-utóbb tüdőrákot kap. Ha nyílt sebbe jut egy kevéske oldható plutóniumsó, az koncentrálódik a csontokban és elpusztítja a csontvelőt, azaz a fehérvérsejtek forrását. Ellenszere nincs. Lehet, hogy az áldozat meghal egy hét alatt, lehet, hogy életben marad pár hónapig, de a vérsejtjei folyamatosan pusztulnak. Előfordulhat, hogy évek múlva hal csak meg. De biztosan meghal!
Stone szenátor: – Jól értem-e, hogy a Cardenas-öbölbeli katasztrófa méreteiért jórészt az ott tárolt radioaktív anyagok nagy mennyisége felelős?
Dr. Cohen: – Hajmeresztő mennyisége! Az újrafeldolgozó üzem nemcsak a Prometheust szolgálta ki, hanem számos más reaktort, a világ minden tájáról. Ijesztően nagy használt fűtőelemkészlet volt ott; egy részük vízzel telt tartályokban állt, hogy bomlási hőjük eltávozzon, a többi egyszerűen feldolgozásra várt. A radioaktív hulladék aktivitása több milliárd curie-re tehető – olyat hallottam, hogy az ötvenmilliárd curie-t is meghaladta.
Stone szenátor: – Tudná ezt érzékeltetni, doktor? Valami egyszerű összehasonlítással?
Dr. Cohen: – Vegyük például a radongázt, amely általában urániumbányákban található. Ha egy billiomod curie aktivitású radon van egy köbméter levegőben, még mindig tízszerese a sugárzás a bányászokra megengedett küszöbértéknek.
Stone szenátor: – Megdöbbentő. Nem is értem, hogyan történt. Hogyan engedhették meg ezt?
Dr. Cohen: – Évek óta az a gyakorlat, hogy azok a cégek, amelyek külföldön építenek reaktorokat, a szerződésbe beleveszik az újrafeldolgozásra vonatkozó záradékot.
Paine képviselő: – Nem elég, hogy eladjuk a krumplit, még össze is szedjük?
Dr. Cohen: – Így is lehet mondani.
Clarkson szenátor: – Megértem a dolog pénzügyi részét, de az erkölcsit nem. Az ember azt hinné, a kongresszusok hangosan tiltakoztak volna ellene.
Dr. Cohen: – Nem vagyok pszichológus, szenátor, de azt hiszem, nyilvánvaló a válasz. A laikust – márpedig tisztesség ne essék szólván, a kongresszusi tagok többsége laikus – nemigen lehet megijeszteni a sugárzással. A sugárzás nem látható, nem tapintható, nincs szaga. És többnyire olyan veszélyt jelent, amely talán 10-15 év múlva mutatkozik csak meg. A Cardenas-öböl esetében azonban a jövőt sem negligálni, sem elhalasztani nem lehetett.

20.

Parks az erkély üvegének támaszkodva hallgatta Jeffriest, aki monoton dünnyögéssel futotta át a különböző programokat. Inkább a műszerpultot kell figyelni, mint Jeffriest. Az üzembe helyezéskor úgyis Parks maga áll majd a pulthoz, bár minden lényeges dolog a vezérlőközpontban zajlik.
Lent a reaktorteremben levették a Prometheus-1 felső burkolatát és letették az egyik sarokba a belső gőztelenítő és egyéb berendezések mellé. A futódaru a nyitott reaktor felett állt; markolója mélyen belemerült a vízbe, hogy kiemeljen egy meggörbült fűtőelemköteget.
– Hol hagyta a vendégeinket? – szólalt meg valaki mellette.
Parks megfordult. – Az irodámban konyakoznak, Barney. – Ránézett az órájára. – Öt perc múlva értük megyek, és elviszem őket a tárolócellákhoz. Walton azt hiszi, olyan lesz, mintha a Fort Knox belsejébe pillantana bele.
– Tartsa szemmel azt az idiótát, aki a darut kezeli – morogta Lerner, és merően nézett le a reaktorra.
– Miért?
– Az a pasas a Murphy-törvénynek az élő bizonyítéka!
– A Murphy-törvénynek?
– „Ha valamivel baj lehet, azzal baj lesz.” Ma már egyszer túl közel ment a gőzszárítóhoz és a markoló behorpasztotta az oldalát.
– Keletkezett kár?
– Az emelőfogó egy részét ki kellett cserélni. Egy órát lopott el a visszaszámlálás idejéből.
– Simmons nem szokott ilyesmit csinálni.
– Nem Simmons volt.
Parks felhúzta a szemöldökét.
– Erre a hónapra ő már megkapta az engedélyezett dózist – folytatta Lerner –, át kellett helyeznünk egy másik részlegbe. Iron Groveból hoztunk át egy embert, aki viszont nem szokta meg ezt a darutípust. A szokásos história…
A saját embereiket nem használhatták fűtőelemcseréhez vagy szétszedéshez, morfondírozott Parks, mert ott túl nagy lehet a sugárterhelés. Ezért a Western hagyományos hőerőműveiben kiképzett „helyetteseket” hoztak ezekhez a munkákhoz. Az ötlet jó volt – csakhogy a helyettesek sohasem voltak olyan képzettek és elővigyázatosak, mint az itteniek. Máskülönben viszont a saját nélkülözhetetlen embereik akkora sugárdózist gyűjtöttek volna össze, hogy egy évig be se tehették volna a lábukat az erőműbe.
– Még hány helyettest hoztunk?
– Legalább húszat. És mindet kritikus munkára.
Nincs mit tenni, gondolta Parks. De még jobban oda kell figyelnem, mint eddig. – Hogy haladnak?
– Benne van a jelentésemben. Az imént tettem le az asztalára.
Volt valami a hangjában, ami miatt Parks újra ránézett. Lerner komor volt és zárkózott; Parks sejtette, miért.
– Mondja el most! Nem kell szó szerint idéznie.
Lerner dühbe gurult. Kicsit dühösebb, gondolta Parks, mint a helyzet indokolja. – Hozzájárul az üzembe helyezéshez mi?
Parks elfordult. – Még nem döntöttem.
– Az Isten szerelmére, megkapta a szelepeket és a csőmintákat, mi kell még?! Halomszámra vannak jelentéseink a hibás üzemanyagrudakról… Az üzemelési jelentések olyan rosszak, hogy kezdem azt hinni, rontás van rajtunk! El kell halasztania…, de Abrams és Glidden nem fogja támogatni.
Parks megsértődött. – Nem is ezért kértem tőlük jelentést.
– Nem? – Lerner úgy érezte, most megfogta, és nem is engedi el. – Majd meglátja holnap! Sorra passzolják majd át a felelősséget egymásnak. Mindenki azt akarja majd, hogy indítsuk be az erőművet, de senki sem vállalja érte a felelősséget. Mint a székfoglaló játék: ki marad állva, amíg a többiek a biztonságos széken ülnek. – Elhallgatott, a szeme összeszűkült. – Felhívhatja Washingtont, átnyúlhat Cushing feje fölött. Szólhat egyenesen a bizottság elnökének! – Parks nem válaszolt. Lerner folytatta: – Mitől fél? Hogy kirúgják az állásából? Ne aggódjon – mondta megvető hangon –, nem rúgják ki. Majd engem! Ha kell, én is leállíthatom az erőművet. Jogomban áll… és még vagyunk néhányan. Nem maga az egyetlen.
– Valóban azt hiszi, Barney, hogy hagynák? – kérdezte Parks alig leplezett gúnnyal. – Amikor Cushing itt van a helyszínen? Egyszerűen Cushinghoz utasítanák. Ő meg nekem dobná a labdát.
Lerner arca megfeszült. – Nem tudom, így lenne-e vagy sem. De legalább jegyzőkönyvbe kerülne. – Elindult, aztán a liftnél visszafordult. Parks tudta, mi következik. Lerner egész nap erre készült.
– Az este összevesztünk Karennel. – Lerner összeszorította a száját, aztán sápadtan folytatta: – Átmentem hozzá, hogy bocsánatot kérjek. Egész éjszaka nem ment haza. Reggel a maga furgonján jött be.
Parks a darun felejtette a szemét. – Jól mondta Lerner, a kezelő szemlátomást tapasztalatlan. – Mindig ellenőrizni szokta Karent?
Lerner előre-hátra himbálózott a sarkán, a keze ökölbe szorult. – Igen, azt hiszem – mondta fakó hangon.
– És ő is ellenőrzi magát? – Parks az ablakhoz lépett, hogy onnan nézze a reaktort. – Lerner, az a lány felnőtt, azt csinál, amit akar. Ha ez nem elég magának, kimehetünk verekedni, vagy pisztolypárbajt vívhatunk negyven lépés távolságból. Hajlandó vagyok akár párbajtőrt is venni. De munkaidő után, helyes?
Lerner elvörösödött, sarkon fordult, és elindult lefelé a lépcsőn. Úgy viselkedik felnőtt férfi létére, mint egy gyerek, gondolta Parks utálkozva. Aztán hirtelen megszánta. Bizonyos megrázkódtatásokon mindenkinek át kell esnie a felnőtté éréshez, kinek előbb, kinek utóbb. Úgy látszik, Lernerre most került sor.
Megvárta, míg Lerner léptei elhalkulnak, aztán lement a lifttel. Ideje, hogy elmenjen Brandtért és Cushingért. A fő reaktorterem melletti fűtőelemtárolóban éppen egy láda új üzemanyagrudat raktak ki kézi csörlőkkel. Parks megállt és nézte. Hirtelen fémes kondulást hallott, s rögtön utána a munkavezető kiáltását: – Vigyázz, Vic!
Aki a rudat leejtette, egyszerű overallt viselt: valamelyik állandó ember helyettese volt. Parks odasietett a munkavezetőhöz: – Ellenőrizte a köteget, Walt, nem sérült-e meg?
– Hogyne, máris, Mr. Parks! – Aztán bocsánatkérően hozzátette: – Ellenőrzés nélkül úgysem engedem át, Greg.
Mindenki fáradt, gondolta Parks. Egy hónapja túlóráznak, van olyan munkavezető, aki állandóan két műszakban dolgozik. Aztán eltűnődött, hányszor történhetett már ilyesmi, amikor ő nem volt ott, hogy észrevegye. A munkavezetők vajon hányszor engedték át a rudat? A munkások vajon hányszor nem jelentették? A lusták, a tudatlanok, a lelkiismeretlenek abban a hamis hitben ringatták magukat, hogy mindig lesz valaki, aki kijavítja a hibáikat. A lelkiismeretesekre pedig túl nagy teher nehezedik…
Rajtakapta magát, hogy a szalmaszálba is belekapaszkodik. Az elmúlt hónapban semmi komoly baj nem volt – semmi olyan, ami újdonság lett volna. És túlbiztosítás van az erőműben. Ha az egyik biztonsági berendezés meghibásodik, belép a másik, és mögötte ott a harmadik. Brandtnak igaza van. Az ember végül vagy kihúzza a halat, vagy lemond a csaliról. Rajta múlik, meddig húzza a próbaüzemet. Ha jól emlékszik, a számítások szerint egy a háromszáz millióhoz az esély, hogy valami baj történik, igaz?
Mi bajom van hát nekem, ütött belé hirtelen.
De már a választ is tudta. Nem víz kering az erőmű hűtőrendszerében; az ő saját vére. Túl sokat beleadott önmagából, és most szinte saját magát kellene leállítania. Ehhez pedig nem volt kedve. Akárcsak Brandt, ő is eljutott arra a pontra, ahol már nem tudja beismerni, hogy az erőműben bármi is helyrehozhatatlanul rossz. De nem tagadhatja le a keserű igazságot: az egész erőműben valami bűzlik. Az elmúlt hónapban jó passzban voltak, ennyi az egész. A jövő héten, vagy a következőn elölről kezdődik majd az apróbb hibák és nagyobb melléfogások sorozata.
Lernernek van igaza, gondolta. És minden hibája mellett Lerner legalább nem fél attól, hogy kiálljon az igazáért.
Ő pedig jó úton jár afelé, hogy egy másik Hilary Brandt váljék belőle.

21.

Ez aztán az ellentét, gondolta Kamrath. A doki otthoni rendelője kifejezetten lakályos volt. Itt viszont mintha nagyvárosi kórházba lépett volna be: minden csupa króm és rozsdamentes acél, a rendelőben még akár operálni is lehetne.
– Ez igen! – mondta fennhangon.
Karen Gruen elnevette magát. – A legjobb felszerelés, amit pénzért kapni lehet. A doki olyan volt, mint az újdonsült asszonyka, aki berendezi a konyháját az új házban! Rengeteg pénzt utaltak ki a rendelőre, és ő végül megvett mindent, amit meglátott. – Elkomolyodott. – Nagyon élvezte, de maga sem vette komolyan. Azt mondogatta, hogy a rossz szakácson a legjobb fazék sem segít, és a világ legjobban felszerelt rendelője sem tud önmagában életet menteni.
Kamrath előző este, első látásra is rokonszenvesnek találta Karent, és most még jobban tetszett neki. A magas, karcsú, barna lány közel járhatott a harminchoz. Látszott rajta, hogy reggel nem sajnálta az időt a tükör előtt. Emancipált típus, vagy legalábbis azt tartja magáról. Az a pletyka járja, hogy jóban van Parksszal. És Parks egyik munkatársával is.
Furcsa dolog a pletyka. Ha politika van benne, szinte sohasem igaz; de ha szex, akkor szinte mindig.
Körbejárta a szobát, s végül megállt a gyógyszeres szekrény előtt: önkéntelenül is azokat a szereket kereste, amelyeket a doki tengerparti rendelőjében látott. Itt másképpen mennek a dolgok, gondolta. A kartotékok nyilván rendben vannak, s az előjegyzési napló is naprakész.
– Miss Gruen, nem szívesen faggatom. Tudom, mennyire kedvelte a doktort, és bizonyára fáj, ha beszélni kell róla. Mégis fölteszek néhány kérdést.
Hirtelen megjelent előtte Abby, amint Hippokratészt eteti, s közben a macska odadörgölődzik vézna lábához. Itt is elkelne egy macska, gondolta, s máris enyhülne ez a nyomasztó, steril légkör.
– Ha bármi felvilágosítást adhatok – mondta Karen –, örömmel megteszem.
Kamrath azon kapta magát, hogy több mint hivatalos érdeklődéssel nézi a lányt, és elmosolyodott, öreg ember nem vén ember, gondolta. Vagy legalábbis szeretné azt hinni. Kár, hogy nincsenek itt ablakok. Néha könnyebben ment a gondolkodás, ha odaállhatott egy ablakhoz és kibámulhatott a messzeségbe.
– Volt a dokinak ellensége az erőműben?
A lány habozott. – Szeretném azt felelni, hogy „ugyan, dehogy!”, de ez nem volna egészen igaz. Az alkalmazottak néha megneheztelnek az üzemi orvosra, mert nem tesz meg mindent, amit szeretnének. Sokan jönnek olyasmivel, ami nincs összefüggésben a munkával, de szerintük a doktornak mindennel törődnie kell. A vállalatok azonban általában szigorúan veszik ezt, és a munkások csak a munkavezető engedélyével mehetnek le az orvoshoz. A doki nem sokat törődött ezzel, de néha neki magának kellett megvonnia a határt.
– A legtöbb dolgozó magánbetegként is járt hozzá odakint, ugye?
– Nem volt más orvos a városban. – A lány arcán hirtelen vörös foltocskák ütköztek ki. – Az itteni munkája lényegében a városi praxisának kiterjesztése volt – csak épp a cég fizette. Rontotta is a magánrendelését. Sokan voltak, akik kis híján már a gyerekeiket is az üzemi rendelőbe hozták. De a doki egy rossz szót se szólt soha.
A városi pletykafészkeknek a saját nyelvüket kéne leharapniuk, gondolta Kamrath. Karen Gruen érző szívű lány, és hogy mit csinál a sötétben, az a magánügye.
– Általában milyen kezeléseket végzett itt a doki?
– A szokásos ipari balesetek: vágások, bokaficamok, összezúzott ujjak, porcleválások, fejfájás, a szembe került testek… ilyesmiket. És mindig adtunk aszpirint, tanácsot, komolyabb bajnál esetleg beutalót… akár pszichiátriai kezelésre is, ha az látszott szükségesnek.
– És ezért a cég fizetett?
– Inkább úgy mondanám, megelőlegezte. A doki hetenként kétszer rendelt itt, és sürgős esetben mindig megtalálták. Persze, Mike meg én mindig itt voltunk.
– Mike?
– Mike Kormanski. Ő foglalkozik a filmdoziméterek nyilvántartásával. Lerner filmelőhívó csoportjától kaptuk meg az eredményeket.
– Lehetett-e dolga a dokinak olyasmivel, ami kifejezetten az erőműre jellemző? Ami másutt nem fordul elő?
– Sugárbetegség – mondta Karen. Körülmutatott a szobában. – Ezért van itt minden, amit lát.
– Elmagyarázná?
A lány most nem mosolygott; nagyon komoly volt. Miss Gruen a szakember, gondolta Kamrath: ezt az arcát még nem látta. Roppant hivatalos tud lenni, ahhoz képest, hogy még harminc sincs. Ötvenéves korára egyenesen félelmetes lesz.
– Az erőműben mindig megvan a veszélye, hogy valakit sugárzás ér. Bizonyára tudja, hogy a sugárhatás felhalmozódik a szervezetben. A folyamat lehet egészen lassú is.
– Kezdem elveszíteni a fonalat – szólt közbe Kamrath. – Egyáltalán mi az a sugárbetegség?
– Mondjuk, valaki a fő reaktorszinten, vagy valamelyik üzemanyagcellában dolgozik, és baleset történik. Ilyenkor jókora sugárdózist kaphat az illető. Súlyos esetben először hányingere és hasmenése lesz. Néhány hét múlva hullani kezd a haja. Fokozatosan fogynak a fehérvérsejtjei, majd bőrbántalmak jelentkeznek. Aztán esetleg meghal… ez már a dózistól függ. – Elhúzta a száját. – És van egy bökkenő. Lehet, hogy maga a sugárbetegség nem halálos, de úgy lecsökkenti a szervezet ellenállását, hogy a legapróbb betegség is végezhet vele.
– Előfordult már sugárbetegség?
– Itt? – A lány fölnevetett. – Isten ments! Az erőmű bizonyos részein nagyobb az általános sugárterhelés, és egyik-másik munkást néha szabadságra kell küldeni, ha már elérte az egy hónapra engedélyezett maximális dózist. Már említettem, hogy a sugárhatás halmozódik…
A férfi összeráncolta a homlokát. – Tehát nyilvántartást kell vezetniük. Hogyan?
A lány átkiáltott a másik szobába: – Mike!
A következő pillanatban egy 17-19 éves forma langaléta, vörös hajú fiú dugta be a fejét az ajtón. Kamrath szemügyre vette: 190 cm magas, 65 kiló lehet télikabátban. Fehér köpeny volt rajta, fertőtlenítőszag lengte körül. Rájuk pislogott csontkeretes, vastag szemüvege mögül. – Tessék, Miss Gruen.
– Seriff, ez Mike Kormariski. Behozna egy doboz filmdozimétert, Mike? – Rámosolygott a fiúra, és Kamrath megsejtette, hogy Karen kedvéért Mike Kormanski átmenne akár a Niagara fölött egy szál kötélen, hátán egy elefánttal.
A fiú csakhamar egy rekeszekre osztott fekete műanyag tálcával jelent meg: minden rekeszben egy-egy ruhára tűzhető kis kazetta volt. – Rend szerint hetenként egyszer hívatjuk elő őket – magyarázott tovább Karen. – Naplót vezetünk valamennyi dolgozóról. Fűtőelemcsere idején, tehát most is, bizonyos dozimétereket naponta előhívatunk.
– A múlt héten két munkást küldtünk szabadságra – szólt közbe Kormanski.
– De ha jól értettem, azt mondta, nem volt komoly a balesetük.
Karen megrázta a fejét. – A dózis nem is volt olyan súlyos; egyszerűen elérték az e hónapra engedélyezett értéket. Van úgy, hogy az erőmű más részébe osztjuk be őket. Távol tartjuk őket az újrafeldolgozó celláktól és a fő reaktorszinttől. Ennél a kettőnél azonban úgy ítéltük, jobb, ha hazaküldjük őket.
– Nem egészen értem, hogy… – kezdte Kamrath, de elhallgatott.
A folyosóról éles csengőszó hallatszott. Karen hirtelen elsápadt. Rögtön utána megszólalt a falra szerelt telefon. A lány azonnal felkapta. Közben Kormanski visszaugrott a tálcával a laborba, majd újra megjelent, kezében két fehér sisakkal, és egy orvosi táskával. Arca feszült volt.
Karen letette a kagylót. – Hol történt? – kérdezte Kormanski.
A lány már megkerülte az asztalt, és az ajtó felé futott. – Újrafeldolgozó üzem, Charlie hármas cella. Ronda kiömlés!
Kormanski utána iramodott, nekiment az íróasztalnak, elkáromkodta magát, aztán eltűnt az ajtóban.
– Hé, várjanak… – kiáltotta Kamrath, de azok már eltűntek valahol a folyosón.
Még nem történt súlyos baleset, gondolta.
Legalábbis eddig nem.

22.

Parks éppen a tárolócella padlójára festett útról magyarázott az izgatott Waltonnak, amikor a riasztócsengő hangja végigsöpört a folyosón. Először csak csodálkozott. Eddig még csak a gyakorlatokon hallotta, és teljesen készületlenül érte.
– Mi baj? – makogott Walton. – Mi történt?
Parks válaszra sem méltatta, füle feszülten várta a másik hangot: a gázömlés-riadót, a fülsiketítő kürtszót, amely az erőmű kiürítésére szólít fel. Aztán odalépett a falra szerelt hangosbemondóhoz, és jelzett a kapcsolóteremnek. Pár pillanatig hallgatta a kezelőt, aztán kiszaladt az autóhoz. A többiek már várták.
– Mi történt? – kérdezte Brandt.
– Komoly ömlés a Charlie hármas cellában. Az az egyik cella, ahol oldott állapotban levő hulladékkal dolgoznak. – Beugrott a vezetőülésbe.
– Mennyire vészes? – kérdezte Brandt. A kocsi előtt állt, nem vette észre, hogy elállja az utat.
– Nem tudom – csattant fel Parks. – Arrébb mennél? – Brandt fellépett a felhágóra. – Én is jövök – mondta, s arca megfeszült. Még mindig mérnök, gondolta Parks. Cushing is fölugrott, s Walton követte, miközben ide-oda ugráló tekintettel próbálta megsejteni, mekkora a veszély.
– Senki sem jön – jelentette ki Parks. – Fogalmam sincs, mekkora a kiömlés. Azt sem tudom, kibírta-e a cella. Nem tudom, mi a baj, de veszélyes is lehet. Ha a tömítés átereszt, az egész terület szennyeződhetett.
Walton elbizonytalanodott arccal tétova lépést tett lefelé a kocsiról.
– Azt hiszem, mindnyájunkat érint – szólt Brandt.
– Nem lesz szórakoztató – mondta komoran Parks. – Ellenőrizzék a sugárvédő sisakjukat hátul, szükség lehet rá. – A baleset jellegétől és súlyosságától függően talán még jól is jöhet neki, jutott eszébe. Százszázalékosan biztonságos erőmű nem létezik… ez talán majd aláássa egy kicsit Brandt és Cushing magabiztosságát.
Benyomta a sebességváltó gombját, és megfordult. Az egyenes szakaszon gyorsítva haladt végig visszafelé a folyosón. Hamarosan fehér formaruhás technikusok tűntek fel; az ellenkező irányba futottak, el a helyszínről. Odakiáltott az egyiknek: – Mi történt? – de a válasz csak néma, ijedt pillantás volt. Lassított, befordult, aztán meglátta maga előtt a Charlie hármas cellát. Kis csoport állt az ajtó előtt. Hála istennek, gondolta, a szivárgás legalább nem jutott ki a cellából.
Kiugrott a kocsiból, és átfurakodott az emberek között. A falnak támaszkodva ott állt Paul Marical, falfehéren.
– Paul, mi a fene történt?
Marical már válaszra nyitotta a száját, de látszott rajta, hogy nyomban végighányná a folyosót, ezért újból összeszorította.
– Mondd már, Paul, mi történt? – kérdezte újra Parks, kissé szelídebben.
– Éppen levettem a védőruhát – kezdte Marical levegő után kapkodva –, és kijöttem a manipulátorokhoz. A kicsapókádakból volt minta egy főzőpohárban; titrálást végeztünk, hogy megállapítsuk a koncentrációt. – Egy pillanatra elhallgatott, görcsösen nyeldekelt. – Távpipettával vettünk mintát, a héliumossal, de a héliumszelep beragadt. Van bement, hogy rendbe hozza, és az átkozott hülye magára borította az egész poharat!
– Ezekbe a cellákba csak külön engedéllyel lehet bemenni. Mi az isten ütött Vanbe?!
Parks benézett az ablakon. Van Baketes fehér ruhás alakja némán állt ott, egyik kezével a ruháját dörzsölte. Parks megnyomta a hangosbeszélő gombját és beszólt: – Van, jól érzi magát? Átment az oldat a ruháján?
Bent az alak lassan megrázta a fejét. Szemlátomást halálra volt rémülve. Hála istennek, gondolta Parks, ha a ruha hibátlan, viszonylag könnyű lesz a dekontaminálás. – Nincs másodlagos szivárgás – folytatta Parks –, tehát a szokásos eljárást alkalmazzuk. Menjen át az első légzsilipbe és zuhanyozzon le. Zuhanyozzon öt percig a detergenssel! Ha végzett, menjen át a másik légkamrába. Az ajtóban vetkőzzön meztelenre és dobja a ruháját a hulladékledobóba. Zuhanyozzon megint öt percig. Ne kímélje a detergenst. Utána vegyen egy komplexonos zuhanyt és még egyszer öblítse le vízzel. Érti?
A beöltözött alak bizonytalanul intett. Nem állt biztosan a lábán. Iszonyúan fél, állapította meg Parks. – Utána majd megvizsgáljuk!
Lerner elhaladt Marical mellett; Parks megfordult. – Barney, küldjön ide egy mentesítő csoportot, hozzanak magukkal komplexont bőven! Van biztosan kihagy egyet-mást, különösen a nyálkahártyákat. Kell majd egy biztonsági csoport is.
– Már intézkedtem – mondta Lerner.
– Őrült fickó – mondta Parks. – Mi a fenét tanít nekik a munkavédelmi oktatásokon, Barney? Vannak több esze lehetne annál, hogy figyelőosztag nélkül menjen be oda. Tudtommal minden mozdulatot előre be kell gyakorolniuk, mielőbb egyáltalán belépnének a cellába.
– Pedig ezek a mi embereink – mondta sápadtan Lerner. – Ismerik a szabályokat.
A cellában Van Baketes megfordult, az ajtó felé nézett. Súlyos légvezetéke lelógott mögötte a földre. Legalább volt annyi esze, gondolta Parks, hogy a légvezetéket használta; a palack már rég kimerült volna.
– Marical – rendelkezett –, vigye el az útjából a pipettaállványt! – Marical megragadta a manipulátor fogantyúit, és mozgatni kezdte befelé. A fémből és teflonból készült súlyos állvány üvegpipettában végződött: a pipetta középső, öblös részében volt a folyadékminta, melyet a pohárból vettek.
Marical egy távműködtetésű karral próbálta a készüléket elhúzni az útból. Parks látta, hogy a keze nagyon bizonytalan. Ebben a pillanatban Van Baketes légvezetéke megakadt az egyik fém asztallábban. Oda sem figyelt, csak megrántotta, és egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát. Ahogy a vezeték kiszabadult, megbotlott. Önkéntelenül kinyújtotta a karját, hogy felfogja az esést.
Pontosan ugyanekkor sikerült arrébb billenteni a pipettaállványt, amely megbökte Van Baketes karját. Az üvegre nehezedő hirtelen nyomás bekapcsolta a héliumot, és a folyadék végigfröcskölt Van Baketes ruháján. Ügyetlen fráter, gondolta Parks. Maga sem tudta, Maricalra gondolt-e vagy Van Baketes-re. Aztán észrevette, hogy a védőruhás alak nem mozdul.
Van Baketes elszörnyedve bámult kesztyűs kezére. A pipetta szára eltörött, és az éles üvegperem átdöfte a kesztyűt. Csak nézte, ahogy szivárogni kezdett a sebből a vér.
– Kapott belőle? – hajolt előre Lerner.
– Mintha csak injekciós tű lett volna – mondta Parks döbbenten. – Holtbiztos, hogy valamennyi bejutott a sebbe.
– Van – szólt bele Parks erőltetett nyugalommal a hangosbeszélőbe – komoly a seb?
Van megrázta a fejét. Csak karcolás lehet, gondolta Parks. Persze mindegy, ha az oldatból bejutott valamennyi a szövetekbe, ez épp olyan súlyos, mintha halálos sebet kapott volna. Parksot jeges nyugalom öntötte el. Alig lesz idejük…
Lerner még mindig az előtérben állt.
– Barney, megérkezett Karen? – kérdezte Parks.
– Épp most jön. Vele van Kormanski is.
– Küldjön el valakit fehér ruhákért vagy műanyag overallokért. És mondja el Karennak, mi történt.
A dupla ablakon át Parks látta, hogy Lerner utasítást ad néhány embernek, azok beszállnak egy villanyautóba és elrobognak. Aztán Karenhez fordul, a lány némán bólint, arca higgadt, hivatalos.
Parks ismét beszólt a hangosbeszélőn: – Van, ne törődjön a sebbel! Menjen a légkamrába, és zuhanyozzon le. Gyorsan!
Van lassan elindult. Parks, még mindig erőltetetten nyugodt hangon sürgette: – Gyorsabban, Van! Az öt zuhanyozást hagyja most; elég lesz kettő is. – A sisak üvegén át meglátta Van Baketes tágra nyílt, leplezetlenül rémült tekintetét. Amilyen gyorsan csak tudott, odament a légkamra ajtajához, közben lekapcsolta a légvezetéket, aztán eltűnt odabent.
Karen a folyosón várt Parksra, mögötte Kormanski. Arca komor volt. – Ugye, tudod, mit jelent ez? – kérdezte Parks. – A közelben nincs kórház. Csupán érszorítóval nem érdemes kísérletezni. Ha az anyag bejut a szervezetébe, előbb-utóbb meghal.
– Nincs hozzá felszerelés – mondta a lány reszkető hangon. – Elméletben tudom, de nincs elég eszközöm, még csíptetőim sem. Különben is, ha már bejutott a vénákba…
– Meg tudod csinálni?
A lány arcából kifutott a vér. – Talán. De segítened kell.
Parks érezte, hogy Brandt és Cushing ott áll mögötte. Walton kissé hátrébb húzódott, nem mert közelebb jönni, de közben attól félt, esetleg elmulaszt valamit. – Nincs időnk, hogy beküldjük a városba – folytatta Parks halkan. Itt és most kell megcsinálnunk! Rögtönöznünk kell. Beszólt már valaki a kórházba, hogy mire számítsanak?
A lány bólintott. – Elküldtem az egyik technikust, hogy telefonáljon.
– Van elég géz?
A lány ismét bólintott. Parks odafordult Brandthoz: – Hozzál krokodilcsipeszeket! – Aztán visszafordult Karenhez: – Be kell érnünk vele. Nem tudok jobbat.
– Greg! – A férfi látta, hogy a lány uralkodni próbál remegésén. – Ez hentesmunka lesz, tudod jól!
– Nem tehetünk mást – felelte tagoltán Parks. – Belehal, ha várunk. Te is tudod. Talán máris menthetetlen.
A lány alig észrevehetően biccentett. Parks megfordult, és a cella üvegfalán át rápillantott a jelzőlámpákra. Kigyulladt a második vörös lámpa, jelezve, hogy Van Baketes belépett a második légkamrába, zuhanyozni.
– Itt vannak az overallok – szólalt meg mellette Lerner.
– Segít, Barney? Tudja, ugye, hogy mit csinálunk?
– Láttam már vért – mondta Lerner halkan.
– Mike? Szükségünk van még egy emberre… aki velem lesz. – Körülnézett. – És még valakit kérek. Ronda munka lesz.
– Én megfelelek? – kérdezte hirtelen Brandt.
Derék vén szamár, gondolta Parks. – Köszönöm, Hilary, de inkább egy fiatal kéne, aki jobb erőben van. – Brandt beleegyezően bólintott. Parks végül kiválasztott egy villanyszerelőt, aki vonakodva állt kötélnek.
– Mit használjunk? – kérdezte Karen. – Valami gyors és erős kellene… Parks nem válaszolt.
– Mindenki menjen innen – mondta fennhangon –, csak az maradhat, akire szükség van. Amikor Van kijön, radioaktív lesz.
Az emberek lassan, vonakodva széledtek el. Pár perce még az életüket féltve menekültek volna a folyosón, most attól féltek, lemaradnak a látványosságról. A kis csoport szélén meglátta Waltont, aki eliszkolt a folyosó feléig, majd lassan oldalogni kezdett visszafelé.
Parks kiosztotta a műanyag overallokat. – Öltözzenek fel. Ha Vannal végeztünk, nekünk is le kell zuhanyoznunk.
– Légzőkészülék kell? – kérdezte Karen.
– Nem hiszem. – Majd hangosabban: Hol egy számláló? – Valaki berohant az egyik közeli irodába, kihozott egyet, és odaadta Parksnak, aki Karenhez fordult: – Az aktív anyag csak a bőrén lehet. Aztán majd át kell vizsgálnunk az egész területet… valószínűleg alapos tisztogatásra szorul.
Némán bújtak bele az öltözékekbe. Mihelyt mindenki felöltözött, Parks rámutatott arra az elektromos felszerelésre, amely még mindig a falnál hevert. – Barney, hozza ide azt a villanyfűrészt, és dugja be oda! – Rámutatott a cella ajtaja melletti földelt konnektorra. Karennak elakadt a lélegzete. A férfi figyelmeztető pillantást vetett rá. – Nem szabad elájulnod és nem hisztériázhatsz! Mert különben megölsz egy embert. Meg tudod csinálni egyedül?
– Nem fogok elájulni – mondta a lány. – De nem tudom megcsinálni. Nem a hozzáértésen múlik, hanem a testi erőn.
– Elmondod, mit kell csinálnom?
A lány mély lélegzetet vett és bólintott.
A folyosón már néma csend volt; mindenki a légkamra utolsó jelzését várta. Parks észrevette, hogy magában számol. Az idő végtelennek tűnt. Aztán végre kinyílt az ajtó, és Van Baketes kibotorkált az előtérbe. Meztelen volt, reszketett a hidegtől. Bal kezét előretartotta, ujjai közül a vér csöpögött a padlóra.
– Krisztusom – motyogta remegő hangon. – Azt hiszem, megvágtam magam odabenn. – Megpillantotta Karent, ostobán rábámult, majd elpirult.
Aztán észrevette a várakozó csoportot és felkiáltott: – Ne, az isten szerelmére! – Vadul körülnézett, rést keresve, hogy kitörhessen. Parks és Lerner ráugrott és leteperte a betonpadlóra. Egy csöpp vér ráfröccsent Parks szemüvegére; megrázta a fejét, a szemüveg leesett és csúszott pár métert a folyosó padlóján.
– Hagyd abba, Van! – mondta Parks keményen. – Minél jobban mozogsz, annál gyorsabban megy föl a karodban!
Van Baketes sírva küszködött a földön. Hirtelen elernyedt, könnyes szeme tágra nyílt. Parks egyszer már látta ezt a pillantást egy szarvas szemében, amelyet ő sebzett halálra. Tudta, hogy meghal, és mozdulatlanul fekve várta a végső lövést. Van nyelt egyet, aztán bólintott. Lerner rátérdelt a sérült karra, két térde a könyök alatt és fölött. Kormanski a másik karját tartotta, a villanyszerelő pedig, arcát elfordítva, Van lábára ült.
Van Baketes lehunyta a szemét. Egész testét rázta a remegés, szája némán mozgott. Imádkozott.
Cushing hirtelen megszólalt: – Nem adnak neki morfiumot, vagy valamit?
– Nincs rá idő – mormolta Karen, rá se nézve. Ott térdelt a sérült mellett. – Van egy morfiumampulla a táskámban; majd beadjuk utána.
– Kérem a táskából az érfogót!
Pillanatnyi csend után Mike ideges hangja hallatszott: – Nincs itt… nem tettük bele.
Karen az ajkába harapott, aztán felnézett a félkörben körülötte állókra. – Adjon valaki egy derékszíjat – mondta nyugodtan. – Gyorsan, ha lehet… és azt a csövet. – Rámutatott a földön heverő csődarabra.
Brandt átnyújtotta a derékszíját. A lány lazán körültekerte vele Van Baketes felső karját, majd a cső rövidebb végét alácsúsztatta, megcsavarta, s készen volt a rögtönzött szorítókötés.
– Greg!
Parks fölvette a villanyfűrészt és bekapcsolta. A sivító hang betöltötte a folyosót. Utasításra várva Karenre nézett.
– Pontosan a könyök alatt, Greg. A felsőkarban túl sok vastag ér van. – Hirtelen megfeszültek az izmok az arcán. – Most! Amilyen gyorsan csak tudod.
Parksot szinte megsüketítette a fűrész hangja Szerette volna becsukni a szemét, a fülére tapasztani a kezét. Aztán a penge belekapott a húsba, és már készen is volt. Kikapcsolta a fűrészt. Van Baketes szerencsére elájult.
A hirtelen támadt csendben hallotta, hogy valaki hány. Walton, gondolta Parks.
– Tartsd a szorítót, Greg – mondta Karen. Parks letette a fűrészt, és szorosan tartotta az acélcsövet. Karen előrehajolt, egy szikével visszahajtogatta a tépett húst, majd egyenként felrakta a krokodilcsipeszekből rögtönzött érfogókat. Ügyesen táncoló ujjai fölött arca most a higgadt szakemberé volt, a ruhájára csöpögő vérrel sem törődött. Csak még időben legyünk, könyörgött magában Parks. Csak följebb ne jutott volna oldható plutóniumsó! Karen végre elkészült. Kormanski hozta a morfiumampullát, és beadta az injekciót a felsőkarba.
– Azonnal kórházba kell vinni! Amilyen gyorsan csak lehet!
Karen felállt, és hirtelen elgyengült. Parks már mozdult, hogy megtámogassa, de Barney megelőzte.

23.

– Tessék, ez jót tesz – mondta Parks, és egy fél vizespohárnyi konyakot nyújtott oda Karennak. A lány nagyot kortyolt belőle. Haja még nedves volt a többszöri zuhanyozástól. Reszketett.
– Sajnálom – mondta. – Minden második lélegzetvételnél azt hiszem, hogy hisztériás rohamot kapok.
– Nagy voltál – mondta Parks. – Igyál még.
A lány engedelmeskedett, de hirtelen elfogta a köhögés. – Éget – mondta levegő után kapkodva.
Parks elmosolyodott, és elfordult a bárszekrénytől. – Jó, jó, akkor ülj le, és szürcsölgesd.
– Van már biztosan megérkezett a kórházba – szólalt meg a szoba túlsó végében Lerner. Szemmel tartotta őket, és Parks sejtette, hogy féltékeny, amiért ő adta Karen kezébe a konyakot.
– Szerinted mennyi esélye van? – kérdezte Brandt?
Parks leült az asztalához, és hátradőlt a forgószékben. A mai nap sem lett. könnyebb a többinél, gondolta. – Nehéz megjósolni – vonta meg a vállát. – Ha egy szemernyi plutónium is bejutott a vérkeringésébe, meghal. Mégpedig hamarosan.
Walton a sarokban tépelődött. – Ilyen rohadt mészárosmunkát még életemben nem láttam! – fakadt ki hirtelen. – Muszáj volt? Úristen, hiszen meg is ölhették volna!
Zavart csend támadt.
– Ha tiszta fém lett volna – szólalt meg csendesen Parks –, fölteszünk egy szorítókötést és kipucoljuk a sebet. A tiszta fém nem oldódik annyira a testnedvekben. De a vízoldható sókkal egyszerűen nem lehet tudni. Talán maga a szorítókötés is megakadályozhatta volna, hogy az anyag szétterjedjen a szervezetében, mielőtt eljut a kórházba… de nem vállalhattuk a kockázatot.
– És ha a derekát vágta volna meg? – kérdezte Walton felindultan.
– Talán Salamon tudna erre válaszolni: én nem – sóhajtott Parks.
– Hazafelé menet benézek a családjához – mondta Lerner, és már fel is állt.
Walton megszólalt: – Várjon egy pillanatot!
– Mire várjak? – nézett rá meglepetten Lerner.
Baj lesz, gondolta Parks. Walton máris olyan képet vág, mint a sarokba szorított patkány. – Azt hiszem, meg kellene beszélnünk ezt, mielőtt elmegy a családhoz. – Támogatást várva hol Brandtra, hol Cushingra nézett. Cushing közömbösen állta a tekintetét; Brandt nem nézett rá. Lerner visszament a kanapéhoz és leült.
– Mit kellene megbeszélnünk, Walton? – kérdezte hűvösen.
– Azt hiszem, mindannyian tudjuk, mennyit ártana ez a hírünknek most, az üzembe helyezés előtt – kezdte Walton idegesen.
– Ezt hogy érti? – kérdezte Lerner vészjósló hangon. Parks sejtette, mit felel majd Walton, és ha sejtése beigazolódik, maga sem tudja, Lerner vagy ő üt oda először ennek a nyomorult kis féregnek.
– A nagyközönséggel úgyis problematikus a kontaktusunk – mondta bizonytalanul Walton. – Az utca embere fél az atomerőművektől. És nem tesz különbséget egy egyszerű üzemi baleset – amely történetesen radioaktív anyagok közelében történt – és az erőmű jellegéből következő baleset között.
Lerner paprikavörös lett. Parks felcsattant: – Elég keskeny a mezsgye, nem gondolja, Walton? Tény az, hogy Van beszennyezett egy nyílt sebet. Ilyen baleset akármilyen üzemben megeshetett volna, csakhogy emiatt még nem kellett volna amputálni az alkarját! A radioaktív anyagok jelenléte tette ezt elkerülhetetlenné!
– Nem tudom, mi a fenét számít ez? Mi van itt, talán el akarják tussolni? – kérdezte Lerner.
– Holnap lesz az üzembe helyezés – hebegte Walton. – Ha kiszivárog, sohasem heverjük ki.
– Tehát ne mondjam meg a családjának – mondta Lerner fenyegetően nyugodt hangon. – Egyszerű „üzemi” baleset volt, ugye? Az ég szerelmére, Walton, mit képzel, a kórház mit mond majd nekik?
Walton már izzadt. – És őnekik miért muszáj tudni róla? Ha azt az embert idejében kapták el, akkor gyakorlatilag csak egyszerű sérülésről van szó, nem igaz? Azzal nem nyerünk semmit, ha a radioaktivitáson lovagolunk! Nincs igazam?
– És ha nem kaptuk el idejében? – kérdezte Parks.
Walton hol egyikre, hol másikra nézett. Nem értette, miért nem látják be, hogy igaza van. – Akkor néhány héten belül úgyis meghal. Semmit sem lehet tenni; maguk is mondták.
– Miért akarja eltitkolni? – kérdezte Parks. – Csak mert rossz reklám lenne?
Walton megrökönyödött: – Rossz reklám?! Azt szeretné, ha holnap tömegtüntetés lenne az erőműve előtt? Nem engedhetjük meg magunknak, hogy tiltakozzanak az erőmű ellen, éppen mielőtt az elnök…
– A többiek nevében nem beszélhetek – szólalt meg hirtelen Karen dühtől és konyaktól fátyolos hangon. – De én egyszer valahol tettem egy esküt. Még abban sem vagyok biztos, hogy kellett-e a mészárlás. Lehet, hogy a szorítókötés elég lett volna. De egyet tudok. Maguk gazemberek azt csinálnak, amit akarnak, de tőlem részletes jelentést kap a kórház! Ha tehetek valamit Van érdekében, meg is teszem!
– Olyan egyszerű volna az egész! – mondta Walton kétségbeesetten. – Leadnék egy rutinközleményt a sajtónak. Viszonylag jelentéktelen incidensként tüntethetnénk fel az ügyet, nem kellene nagy dolgot csinálni belőle. Vannak barátaim a tömegtájékoztatásban: segíteni fognak.
Parks elgondolkodva forgatta poharában a konyakot. – Walton – mondta –, ha Van Baketes mégis meghal, mi lesz, amikor kiderül, hogy valójában mibe halt bele? Mert ugye, azt már semmiképpen sem takargathatja…
– Addigra túl leszünk az üzembe helyezésen – felelte Walton, és látszott rajta, hogy elégedett magával. – Reklámnak akkor is rossz lesz, de nem végzetes.
A szobában csend lett. Parks hallotta, hogy a csapból csöpög a víz. Walton arcáról lehervadt a halvány mosoly és ránézett Brandtre, aki hirtelen belemélyedt körmei tanulmányozásába. Aztán kétségbeesett, segélykérő pillantást küldött Cushing felé. Parks észrevette és rákérdezett:
– Mr. Cushing, bizonyára önnek is vannak elképzelései?
Cushing gyorsan körülnézett a szobában; Parks látta, hogy most felméri a jelenlevők érzelmeit. – Őszintén szólva én sem tudom, miért kellene világgá kürtölni Van Baketes balesetének okát. A karja ettől még nem nő vissza. Ha bármiféle mulasztás az erőmű rovására írható, az csakugyan rossz hatással lesz a közvéleményre. De mind tudjuk, hogy ez egyedi eset volt, és az okozta, hogy két ember megszegte az üzemi előírásokat.
– El akarja tussolni? – kérdezte Lerner felindultan.
Cushing megrázta a fejét. – Nem ismerem eléggé az orvosi etikát, sem a kórházi gyakorlatot. Szerintem ezt a legjobb volna rábízni az ifjú hölgyre. Az orvosi vonatkozásokat ő ismeri, nem mi. Hiszen mint mondta, esküt is tett. – Kissé meghajolt Karen felé.
A beszélgetés megszakadt, és Cushing az alkalmat kihasználva rágyújtott. Walton kissé eltátott szájjal ült. Lerítt róla a megdöbbenés. Cushing egy pillantásra sem méltatta.
Walton nyilván előzőleg kapta meg az utasítást, gondolta Parks. Cushingnak az lett volna az ínyére, ha eltussolják az ügyet, de nem léphetett fel nyíltan, ezért Waltont bízta meg, hogy próbálja meggyőzni őket. A próbálkozás nem sikerült, viszont hosszú távon nem is volt olyan fontos az egész. Cushing tehát vállat vont és ejtette az ügyet.
Szegény Walton, mosolyodott el magában Parks. Belesétált Cushing csapdájába, és még csak észre sem vette.

24.

Stone szenátor: – Hány évet töltött a Western Gas and Electric szolgálatában, Mr. Glidden?
Mr. Glidden: – Harmincöt évet és négy hónapot, uram.
Stone szenátor: – De jelenleg már nem az ő alkalmazottjuk?
Mr. Glidden: – Felkínálták, hogy korengedménnyel nyugdíjba mehetek, és én éltem vele.
Clarkson szenátor: – Egy hónappal a Cardenas-öbölbeli katasztrófa után, ugyebár.
Mr. Glidden: – Véletlen az egybeesés, szenátor. Már jó ideje kértem.
Stone szenátor: – Mennyi időt töltött a nukleáris részlegnél?
Mr. Glidden: – Ott voltam az alapítása óta. Körülbelül huszonöt évig.
Stone szenátor: – Akkor bizonyára kialakult a véleménye arról, hogy Gregory Parks mennyire alkalmas egy erőmű vezetésére?
Mr. Glidden: – Az iparban keresve sem találhattak volna nála jobb erőműigazgatót. Értette a dolgát, jól kijött az emberekkel, pedig szigorúan vette a pontosságot és a biztonsági előírásokat.
Clarkson szenátor: – A Cardenas-öbölben történtek fényében ez a kijelentése mintha kissé vitatható volna. Mondana valamit az atomerőművek biztonságáról általában? Nem kifejezetten a Cardenas-öbölre gondolok.
Mr. Glidden: – A biztonsági problémák két csoportra oszthatók: egyrészt az emberi, másrészt a műszaki problémákra. Bizonyos előrelátásra a tapasztalat tanítja meg az embert. A balesetek nem elszigetelten szoktak előfordulni. És néha fellép a dominó-effektus. Egy munkás hibázik, de nem törődik vele, mert azt gondolja, hogy majd a másik kijavítja. De a másik is nagyja a fenébe, mert ugyanúgy gondolkodik, és így tovább. Aztán például az éjszakai műszakban és a hét végén több balesetre lehet számítani. A hétfő is rossz napnak számít. Meg a szabadság utáni első napok is. A lazítás utáni első napon az embernek újra meg kell tanulnia az elővigyázatosságot.
Clarkson szenátor: – Hát a műszaki része?
Mr. Glidden: – Abban is közrejátszanak az emberi tényezők. Ott vannak ugyan az automatikus biztonsági berendezések, de néha az emberi mulasztások váratlanul, gyors egymásutánban lépnek fel, és oly gyorsan terjednek, hogy az automatika nem tudja utolérni őket.
Stone szenátor: – Érvényes-e ebből valami a Cardenas-öbölre?
Mr. Glidden: – Igennel kell felelnem, uram. Több mint egy hónapja túlóráztunk. Az emberek már fáradtak és ingerültek voltak. És persze, a szállítókkal is baj volt… a nem megfelelő alkatrészek, berendezések… azt hiszem, már tettek erről tanúvallomást. Egy dolgot nem szabad elfelejteni: ez atomerőmű volt, és az atomerőműben sok minden, ami másfajta erőműben lényegtelen apróság, kritikus lehet. Úgy is mondhatnám, az atomerőmű precíziós erőmű.
Hoyt szenátor: – Hogy álltak a balesetekkel a Cardenas-öbölben? Mr. Parks szerint még az atomerőművekhez képest is sok volt.
Mr. Glidden: – Túl sok, uram.
Stone szenátor: – Engedje meg, Mr. Glidden, hogy feltegyek egy hipotetikus kérdést. Ha öné a felelősség, üzembe helyezte volna az erőművet?
Mr. Glidden: – Ezt a kérdést komolyan kell mérlegelni, szenátor. Cardenas esetében nehéz volt dönteni. Rengeteg probléma merült fel, de nem állíthatnám, hogy az utolsó percig bármelyik is különleges lett volna.
Stone szenátor: – Értem, Mr. Glidden. De Mr. Parks helyében ön üzembe helyezte volna?
Mr. Glidden: – Mint már mondtam, szenátor, a vezető mindig másként lát. Ugyanazt a dolgot egészen más szemmel nézheti a beosztott, mint a főnök. És néha bizonyos információk csak a vezetőhöz jutnak el.
Stone szenátor: – Ön volt Mr. Parks után a második ember, nem? Volt-e olyan lényeges információ, amiről ő tudhatott, de ön nem?
Mr. Glidden: – Nem, ezt nem mondhatnám. Csak azt próbálom megmagyarázni, hogy másként látja az, akinek nincs felelősség a vállán, és másként látja az egyszemélyi felelős.
Stone szenátor: – Csak annyit kérek, hogy képzelje magát Mr. Parks helyébe. Egyszerű a kérdés, Mr. Glidden. Ha ön Mr. Parks, és mindenről tud, amiről ő tudott, üzembe helyezte volna a létesítményt?
Mr. Glidden: – Éppen azt próbálom megmagyarázni, szenátor, hogy milyen nehéz erre válaszolni. Nem is tudom, hogyan fejezzem ki…
Holmburg képviselő: – Az isten szerelmére Mr. Glidden, magának mindig ilyen nehezére esik a döntés?!

25.

Barney Lerner lassan hajtott a Fő utcán, közben azon töprengett, hazamenjen-e, hogy átöltözzön a vacsorához, vagy ugorjon be a Skupperba. Megenne egy szendvicset, inna egy sört, tekézne egy kicsit… Más tervei voltak, de Karen kitért előle. A baleset kikészítette…
Hirtelen vissza kellett magát fognia, nehogy ököllel rácsapjon a kormánykerékre. Homlokán verejték ütött ki, keze ráfeszült a kerékre, karizmai kidagadtak. Túl sok volt Karennak ez a baleset, közvetlenül a doki halála után. Együttérzésre és megértésre volt szüksége; és alighanem mindkettőt éppen most nyújtja neki Parks. Oda kellene mennie Parks házához, hogy elébük álljon. Aztán meggondolta magát: ha Karen most ott van, végképp elveszítené. Ezt már nem lehetne rendbe hozni.
Mit is mondott az anyja mindig? Bemocskolt lepedőből ne csinálj menyasszonyi ruhát… De az anyja még az óhazából jött át, és az azóta eltelt harmincöt év alatt nagyot változtak a erkölcsök. Karen tehát lefeküdt már ezzel-azzal; mások is. Attól még nem lesz kurva egy lány, mert belefeküdt néhány férfi ágyába.
Mégis sírni tudott volna a gondolattól. A lelke mélyén tudta, hogy őt más gondolkodásra nevelték, és másképp is gondolkodik. Éppen az volt a legnagyobb baj közte és Karen között, hogy a lány mindezt tudta róla. De ő nem tudott szakítani vele; annyira szerette, hogy még az is kínszenvedést okozott neki, hogy az erőműben együtt dolgoznak.
Mi a fenét csináljon? Mi a fenét csinálhat egyáltalán?
Lassított. Ott villogott előtte a Skupper cégtábláján a koktélos pohár, tetején piros neoncseresznyével. Behajtott a máris kétharmadrészt megtelt parkolóba. Elvegyül majd a Skupper lármás, felajzott közönségében. Ez a halászok kocsmája, az erőmű dolgozói nemigen járnak ide. Annál jobb; látni se akar senkit, aki az erőműre emlékeztetné. A halászok ügyet sem vetnek majd rá; annál jobb.
Bent azonnal elborította a cigarettafüst és az állott sör szaga. Ezt csak a Skupper húspogácsakülönlegességének enyhén avas illata ellensúlyozta – negyedfontos finomság, minden van rajta, legfeljebb a Tabasco-mártás hiányzik, de kaphat azt is, ha kér. Az egyik oldalon a bárpult, és szemben, a távolabbi falon kis fabokszok. A terem a túlsó felén kiszélesedett; ott lehetett táncolni, ott volt a wurlitzer, a cigaretta-automata és egy hosszú, elektromos tekepálya, a Skupper egyik fő vonzereje. Jó néhány halász állt körülötte, tanácsokat kurjongatva a játékosnak, aki már beszórta a kis pályát viaszporral, és most behajolva célzott az acélkoronggal. Ebben a tömegben, gondolta Lerner, egyhamar nem fér oda a pályához.
Letelepedett a bárpult előtti egyetlen üres székre, a vastag vörösfenyő oszlop mellé. Tőle balra nem ülhetett senki. A legjobb hely, gondolta, ha valaki egyedül akar maradni.
– Meghívhatom egy sörre, Barney?
Pont ma este, gondolta. Jézusom, pont ma este, és pont az, akivel a legkevésbé akar beszélgetni!
– Mi az ördög hozta ide, Glidden?
– A borda. Az egész városban itt készítik a legjobban. Gondoltam, elütök itt egy órát, aztán visszamegyek az erőműbe. Kéri azt a sört?
– Mi van, örökölt?
A szürke ember vállat vont: – 65 cent egy üveg, nem megyek bele tönkre. – Együttérzően nézett Lernerre. – Kemény nap volt. A sör jót tesz majd. Töményet ne igyon, ha nem evett még, az most földhöz vágná.
Lerner tétovázott, és Glidden folytatta: – Nézze, egy órára elfelejthetjük, hogy ismerjük egymást. Két fickó találkozik a kocsmában, oké? És ma ne próbálkozzon a húspogácsával. A tegnapi zsírban sütik. Ahogy mondtam, a borda kiváló.
A sült borda gondolata megtetszett Lernernek, és azon kapta magát, hogy kezd felengedni. Megfogadja a behemót tanácsát, és megpróbálja elfelejteni, hogy együtt dolgoznak.
– Jött már hír Vanről? – kérdezte. – Nesze neked, jó szándék, futott át rajta rögtön.
Glidden egy apró szalvétával törölgette álláról a mártás nyomát. – Másfél órája beszéltem velük telefonon. Az orvosok azt mondják, meg tudják menteni a csonka karját. Parks a könyök alatt vágta le, tehát használhat majd művégtagot. – Észrevette Lerner arckifejezését. – Elnézést, hogy Parksot említettem…
– Ahhoz képest, hogy a szerepeink szerint nem ismerjük egymást, nem alakítunk valami jól – mondta Lerner. Megérkezett a söre, és két kortyban lehúzta a felét.
Ez nem kerülte el Glidden figyelmét. – Hosszú éjszaka áll maga előtt, Barney. Akármi bántja, én a maga helyében most elfelejteném és lazítanék.
– Semmi se bánt – mordult fel Lerner. Glidden rásandított, de nem szólt. Lerner már a borda felénél tartott, amikor megszólalt: – Parks üzembe fogja helyezni, igaz?
– Nem tudom – felelte Glidden közönyösen. – Megpróbálja betartani a határidőt, de szerintem letesz róla, ha túl kockázatosnak találja.
– Azt hiszi?
– Nem kívánhatja, hogy olvassak egy másik ember gondolataiban – válaszolt Glidden csendesen. – Nyilván sok múlik azon, hogy ezután hogy alakulnak a dolgok. Az egész főnökség Parks nyakán van. Óriási nyomás nehezedik rá. Szerintem a végén azt teszi, amit tennie kell.
– Vagyis üzembe helyezi, ugye?
– Barney – mondta Glidden lassan –, ez nem az én dolgom. Nem engem fizetnek azért, hogy meghozzam ezt a döntést.
– Maga akkor sem tudna dönteni, ha ez lenne a dolga!
Glidden halkan böffentett egyet, aztán újabb sörért intett a pincérnek. – Ne kötözködjön, Barney. Ma úgysem hoz ki semmi, a sodromból.
Lerner a sör után áttért a whiskyre. Bedobta az elsőt, és rögtön kérte a másodikat.
– Nem az erőmű izgatja, ugye? – szólalt meg Glidden.
– De az is izgat – felelte Lerner rosszkedvűen. Már érezte az alkoholt. Most kellene felállnom, gondolta. – Karen izgat – tört ki hirtelen. Meglódította a forgószéket, hogy szembenézhessen Gliddennel. – Velem jegyezte el magát, de most Parks ágyában van.
– Biztos benne? – kérdezte Glidden. Lerner bólintott, és egy pillanatra megrémült, hogy elsírja magát.
– Ma nem úgy mennek a dolgok, mint az én fiatalkoromban – folytatta Glidden. – Azt hiszem, magának az a baja, hogy az erkölcsi felfogása harminc évvel elmaradt. Manapság sok nő számára az eljegyzés csak házassági szándékot fejez ki, nem pedig hűségesküt addig is. Beszéltek már erről?
Lerner némán megrázta a fejét. A harmadik whiskynél tartott, és rémesen érezte magát.
– Barney, tudom, hogy semmi közöm hozzá, de ha érdekli, én sem helyeslem…
Lerner újabb whiskyért intett, aztán poharát forgatva szótlanul ült egy hosszú pillanatig. Zavaros gondolatai vissza-visszatértek ahhoz, amit Glidden mondott. Végül kialakult benne. – Ki az ördög maga, hogy ítélkezni mer? – vágta ki dühösen. Elfordult Gliddentől és lecsúszott a székről. Poharát a kezében szorongatva, odabotorkált a tekegéphez. Két törzsvendég játszott éppen, Halsam és Jefferson, két halász.
Az idősebbik, Halsam felpillantott. – Mi újság, professzorkám? – kérdezte. – Kipróbálod a szerencsédet? Beszállsz egy körre?
– Persze. – Lerner letette a poharát egy közeli asztalra, és megkapaszkodott a gép szélében. – Bármikor lekörözlek. Az egész csak… csak matek meg ballisztika.
– Nézd csak, milyen okosakat mond! – kiáltott fel Jefferson gúnyos elragadtatással.
– Még fizetem is a kört – mondta Lerner botladozó nyelvvel. Pénz után kezdett kotorászni a zsebében.
Halsam megbökte a társát. – No nézd csak, egy igazi úr! – mondta vidoran.
Lerner megpróbálta bedobálni a pénzdarabokat az automata nyílásába, de végül Halsamnak kellett segítenie. Aztán leguggolt a gép széléhez, hunyorogva nézte a fényes felületet. Mintha nem lett volna egészen vízszintes a minipálya; Lerner úgy látta, hajszálnyira bal felé lejt – talán a padló volt egyenetlen –, sőt alig észrevehető felpúposodást is látott a közepén. Felállt, megint megkapaszkodott a gépben, hogy biztosabban álljon, aztán beszórta a pályát viaszporral. Ismét leguggolt, hogy tekintete egy szintbe essen a pályával, és közben ellenállt a heves vágynak, hogy egyszerűen ráhajtsa a fejét és elaludjon.
– Kisfiam, most nem atomokat hasogatsz; ez csak egy tekeparti! – szólt rá Halsam.
– Törődj a magad dolgával! – mordult rá Lerner. Aztán csak úgy az orra alatt dünnyögte: – Büdös halászok. – Felállt, megragadta a korongot és elhajította. A tábla másik végén kigyulladtak a lámpák, és a gép zümmögni kezdett. Nyert. Alig tudta kivárni, míg a bábuk felemelkednek, újra dobott, és újra nyert. Harmadszor is megragadta a korongot, amikor Halsam keze ránehezedett a csuklójára.
– Most én jövök, fiam.
Halsam arca ide-oda úszkált a szeme előtt. – Vedd le rólam a mocskos kezedet – motyogta Lerner. Kimeresztett szemmel próbálta Halsam arcát kiemelni a homályból. Énjének egyik része jól tudta, hogy holtrészeg.
Halsam szeme összeszűkült. – Idepofátlankodtatok. Már a tiétek az egész város. Megmérgezitek a halakat. Most már a kocsmánkat is el akarjátok venni? Miért nem kotródtok innen? Hasogassatok máshol atomokat!
Halsam arca most furcsa módon egy idősebb Parksra emlékeztette Lernert.
Néhány másodpercig megpróbált valami eredeti választ kitalálni, aztán feladta. – Vén disznó, bűzlesz, mint a rohadt halaid! – Agya egyik része regisztrálta, hogy Kamrath, a seriff bejött, és feléjük tart.
Halsam elengedte a csuklóját, és azt mondta: – Mára elég, fiam!
Lerner még megpróbálta felemelni a kezét, amikor Halsam ökle lezúdult a jobb arcára, és a kocsma felbillent.

26.

Marical az ágyában feküdt, cigarettázott, és elmerülten nézte, ahogyan gomolyog a szürke füst a mennyezet felé. Egyszer már elnyomta a padlón fekvő hamutartóban a cigarettát, fejére húzta a párnát, és megpróbált elaludni. Tíz perc múlva azonban feladta. Halkra állította a rádiót, megint rágyújtott, és tovább bámulta a mennyezetet. Még korán volt, időnként hallotta, hogy becsapódik egy-egy kocsi ajtaja. Hallotta, hogy két fiú összeverekszik, aztán mélyebb hangok jelezték, hogy közbeléptek a papák; elcsattant két súlyos pofon, sírás hallatszott, aztán csend támadt. Rosszul érezte magát, de nem volt kedve kimenni Alka-Seltzerért. Úgysem használna. Már nem.
Bámulta a mennyezetet, és képzelete alakokat formált a repedésekből, mint gyerekkorában, a hegyoldalban heverészve a tovasodródó felhőkből. Ezek az alakok azonban korántsem voltak olyan kedvesek, mint annak idején. Becsukta a szemét, remélve, hogy mégiscsak elszunnyad. Most nem oltotta el a cigarettát. Biztosan valami gáz is keletkezik, amikor ég a matrac, gondolta. Még sohasem hallott róla, hogy valaki sikoltozva kirohant volna a házból, hogy ég a matraca. Rendszerint a tűzoltók találják meg a kellős közepén a…
Az ő hibája, jutott megint az eszébe. Nem lett volna szabad beengedni Vant a cellába. Ezt Van is tudta; de mindketten arra gondoltak, hogy időt nyerhetnek. Egyáltalán nem is lett volna szabad odamennie; nagyon rosszul volt, a keze is reszketett. Most majd jön a vizsgálat, őt valószínűleg felfüggesztik, és ezzel füstbe megy több hetes küszködése…
Talán mégsem. Holnap este lesz az üzembe helyezés, nem marad idő a vizsgálatra. Legalább a vizsgálatot elhalasztják…
Már-már elszundított, amikor halkan kopogtattak az ajtón. Nem mozdult, félálomban arra gondolt, hátha elmegy, akárki is az. Újra kopogtak. Akkor jutott eszébe, milyen nap van, és hány órára beszélték meg. Megmozdult, és megnézte az éjjeliszekrényen álló órát. Pontosan jött.
De ma éjjel nem kívánta; csepp kedve sem volt hozzá. Aztán arra gondolt, a fenébe is, Wanda rászánta az idejét. Talán még egy másik pasast és elküldött miatta.
Ásított, lehempergett az ágyról és odament az ajtóhoz. – Gyere be, Wanda. – A nő beperdült; erős kölni- és gyenge ételszag érzett rajta. Ledobta magát az ágy melletti székre, lerúgta a cipőjét, és módszeresen kezdte letekerni a harisnyáját. Nem hordott harisnyanadrágot; egyszer azt mondta, az neki túl szoros.
Marical becsukta mögötte az ajtót. – Azonnal neki akarsz látni, igaz?
A nő keze félúton megállt, és meglepetten nézett rá. – De hiszen te akarod mindig így, Paul! Gyorsan, gyorsan, semmi játszadozás. – Kissé elmosolyodott. – Gyerünk a lényeggel! – Aztán alaposabban megnézte. – Jól vagy? Megint rendetlenkedik a gyomrod?
Rajta töltöm ki, gondolta Marical. Nem rendes dolog. – Semmi bajom – mondta.
Wanda tovább tekerte lábán a harisnyát, de már lassabban. – Kicsit sápadt vagy. A benti baleset miatt? – A hangjában aggodalom volt, és ez meglepte a férfit. Már régen nem aggódott miatta senki.
– Honnan tudsz róla?
– Az egész város beszéli.
Marical odament az öltözőasztalhoz, kezdte kigombolni az ingét. Egy pillanatra megállt, ránézett a tükör keretébe illesztett fényképre, melyről egy apró, barna nő nézett vissza rá; egyik oldalán egy kisfiú állt, a másikon egy kislány. Mennyit kínlódott, míg végre meghalt, gondolta szomorúan. Kivette a képet a keretből, és lefordítva letette az íróasztalra.
– Mi történt vele? – kérdezte Wanda.
– Kivel?
– A feleségeddel – mondta egyszerűen. – Sokan csinálják ugyanazt, amit te most… hogy arccal befelé fordítják a feleségük fényképét.
– Erről nem akarok beszélni – mondta. Marical.
– Rosszkedvű vagy, Paul? – A nő felállt, várta, hogy a férfi elkezdi közös szertartásukat, lesegíti ruháját. – Mostanában sokszor vagy rosszkedvű. – Hangjában ezúttal is együttérzés és aggodalom csengett.
Maricalnak ismét eszébe jutott, hogy ma este elküldi. – Nem mennek simán a dolgok. És ehelyett sincs másik – mutatott rá a gyomrára.
– Az a rengeteg túlóra. Talán gyomorfekélyed lesz.
– Nem – mondta Marical, és még ő is kihallotta hangjából a sajnálkozást. – Nem fekély.
Az asszony olcsó műszálas ruhájának cipzárja beakadt egy szálba és el kellett bajlódnia vele. Aztán a ruha leesett a földre. Wanda kilépett belőle, és bizonytalan mosollyal odafordult hozzá.
Marical időnként tudott bókolni neki, de ma este nem volt képes rá. Wanda kövérkés testéhez két üveg sör és jó képzelőerő kellett. Húsz éve talán csinos volt, de már a nyomai is alig látszottak. Hosszú haja kitöredezett a gyakori festéstől, a mértéktelen kozmetikázás tönkretette a bőrét, és hasán, a fekete melltartó és bugyi között vörös csíkokat hagytak az ismétlődő fogyókúrák.
De Marical nem is tudott volna lefeküdni vele, ha igazán szép nő lett volna. Akkor vetélytársa lett volna egy emléknek, ezt pedig nem engedhette volna meg.
– Készen vagy, Paul? – Wanda megfogta a férfi karját, és gyengéden az ágy felé húzta. Vetkőztetés közben megpróbálta felizgatni, de hiába. Behúzta maga mellé az ágyba, a takaró alá. A férfi pár másodpercig reszketve feküdt a nő meleg teste mellett.
– Te fázol – mondta Wanda. Megdörzsölte a férfi hasát, átölelte, és gyengéden arcon csókolta. – Nem mindennapi nő lehetett.
– Igen – mondta Marical.
– Együtt dolgoztatok, ugye?
A férfi megfeszült. – Honnan tudod?
– Kitaláltam.
A férfit megrohanták az emlékek. Erezte, hogy Wanda megérinti az arcát. – Sírsz – mondta a nő, meglepődés nélkül.
Marical nem válaszolt. Wanda odabújt hozzá, megint megcsókolta az arcát, aztán a nyakát. Viselkedésében most nem volt semmi a szokásos hamis szenvedélyből. Meleg volt és megértő, karjából, melléből, egész lényéből együttérzés sugárzott. Marical hónapok óta először érezte, hogy természetesen reagál.
Utána, amikor Wanda már felöltözött, Marical átnyújtott neki húsz dollárt. A nő visszagyűrte a kezébe. – Kérlek, Paul, ne. Ma este ne.
– Dehogynem – mondta a férfi nyersen. – Az üzlet az…
– Kérlek – ismételte a nő.
Marical soha semmit sem akart elfogadni Wandától; ragaszkodott a készpénzügylethez, nehogy belebonyolódjon. Semmit sem akart kapni, ami viszonzásra kötelezné.
De akkor rájött, hogy késő, már kapott valamit a másiktól.
– Köszönöm – mondta.
Hosszan nézett utána, ahogy elment. Ő is adott neki valamit azzal, hogy visszavette a pénzt.
Eltűnődött, mikor fekhetett le utoljára Wanda valakivel úgy, hogy nem érezte kurvának magát.

27.

Tebbets óvatosan kinyitotta a monitorszoba ajtaját, belépett és megvárta, míg a szeme hozzászokik a félhomályhoz. A monitorszoba előterében megpillantotta Kloster századost, aki egy asztal fölé hajolva a számítógép kiírta adatlapokat pergette az ujjai között.
Odalépett Kloster mögé, és a válla fölött belenézett a papírokba. Időjárás jelentések. – Istenem, mikor alszanak maguk?
– A légierő sohasem alszik – morogta Kloster. – 24 órás készültség, meg ilyesmi… Csak egy órája ugrottam be, hogy megnézzem, miként fest fényes nappal a világ túlsó oldala. – Visszaejtette a papírokat az asztalra. – Én válaszoltam. Most maga következik. Mit keres itt maga?
– Riasztott az egyik technikus, hogy itt a légierő – felelte Tebbets. – Mindenütt vannak kémeim! De ha mindenáron az igazságra kíváncsi, itt hajtottam el, és rendszerint amúgy is bekukkantok éjjelente.
– Tulajdonképpen – mondta Kloster pléhpofával –, miután láttam, milyen keményen a kezében tartja a nappali műszakot, gondoltam, megnézem, mekkora a lazaság az éjszakaiban.
– Legközelebb beleteszek valamit a kávéjába – dünnyögött Tebbets. – Na és, milyennek találja?
– A személyzetet vagy a képernyőket?
– Az éjszakai személyzet a lehető legjobb – felelte Tebbets nyájasan. – A képernyőkre gondoltam.
– A tengerparton vihar, és ha jól látom az infrán, középnyugaton részleges áramszünet, terjedőben. – A hangja komoly volt.
Tebbets felélénkült: – Az okát tudja?
– Az ipar nagyon rákapcsolt… mintha az egész középnyugat éjszakai műszakot tartana… az Iowa Falls-i hőerőmű pedig kikapcsolt. Hibás turbina.
– Akkor a középnyugat kénytelen lesz kanadai áramot venni – mondta Tebbets. – Mindig ez a vége.
– Mi lesz holnap? – kérdezte Kloster. – A fogyasztás még nagyobb lesz.
Tebbets ásított. A holnap még csak ezután jön, és szerencsére magától el szokott rendeződni. Körülnézett a teremben. Az ügyeletes nem volt a helyén; talán kiment a vécére. De a kávéja még meleg volt. Tebbets elkobozta, letelepedett a legközelebbi székre, és kényelmesen kinyújtóztatta hosszú lábát.
– Idővel elhatalmasodik az emberen, igaz, százados?
Kloster leült melléje egy másik székre, és elmerülten nézte a monitorokon vonuló képeket. – Mi hatalmasodik el?
Tebbets körbeintett. – Ez az egész. Itt ül, mint isten a trónszékén, és mindent látó szemével letekint a világra. – Aztán komolyabb hangon folytatta: – Egy kicsit valóban ijesztő, hogy odasandíthatunk a világ bármelyik szögletébe, és nem néz ránk vissza senki. Egy szenvedélyes leselkedő odaadná a majd megmondom micsodáját, ha a maga helyében lehetne! Világ voyeur-jei, egyesüljetek!
– Aggaszt ez az áramszünet – mondta Kloster.
Tebbets megfenyegette az ujjával. – Itt ez a szakmai ártalom, százados. Ha az ember mindent lát, hirtelen vágya támad arra, hogy beavatkozzon. Lehetetlenség; verje ki a fejéből! Mi csak szemlélői vagyunk az élet drámájának – a nézőtéren ülünk. Az áramszünettel pedig ne törődjön… holnap este beindul a Prometheus, akkor aztán bőven lesz áram a hálózatban.
– Ha minden simán megy – tette hozzá Kloster.
– Ne fesse az ördögöt a falra, százados. – Tebbets belekóstolt a kávéba, és elfintorodott. Nem volt benne cukor. – Ha nem megy simán, az Elnökünk arcán egyenes adásban csöpög majd a záptojás. Tudja, hogy elnöki beszéd jelenti be holnap este hétkor?
– Hol hallotta?
– Hol hallja az ember a fontos dolgokat? A folyosón. És persze benne van az esti lapban. – Úgy döntött, mégis megissza a kávét, csak hogy bosszantsa az ügyeletest. – Gondolom, szeretett vezérünk arat le minden babért érte, noha még az előző vezetés kezdett hozzá.
– Ez a dolgok rendje, nem?
– Úgy beszél, mintha maga is mellette szavazott volna. – Tebbets hangja leplezetlen csalódottságot árult el.
Kloster hirtelen elvigyorodott: – Mint mindenki, nem?

Harmadik nap

28.

– Greg – mondta egy hang. – Greg, fel kell kelned!
Csak az imént feküdt le, gondolta félálomban. Még öt perce sincs. Lassan magához tért, és felült. Karen teljesen felöltözve állt az ágy mellett. – Mindjárt négy óra – mondta. – Ötre az erőműben akarsz lenni.
Hatalmasat ásított, megdörzsölte a szemét, aztán beleszimatolt a levegőbe. Kávé meg friss pirítós. És szalonna. Felnézett a lányra, aki elmosolyodott. – Vékony, ropogós szalonnára ütött tojás, és jó erős kávé. Jól emlékszem?
– Jól. – Újra ásított, aztán lehuppant az ágyról és meztelenül megállt a szoba közepén. Hónalját vakargatva megint ásított, és végre kirázta az álmot a szeméből. – Már jövök is… csak lezuhanyozok. – Mielőtt bevonult a fürdőszobába, még megkérdezte: – Megköszöntem már, hogy ittmaradtál?
– Többször is. – Volt valami a lány hangjában, ami még a zuhany forró tüskéi alatt is foglalkoztatta. Beszappanozta magát, s élvezte a gondolatot, hogy asszony van a házban. Ha Marjorie…
De ez a gondolat csak zsákutcába vezethet. Marjorie nem… na, elég!
Már a második pirítóst is megette, és ámulva nézte, milyen tiszta a konyha – először, amióta beköltözött –, amikor Karen megszólalt:
– Nem jövök hozzád többé, Greg.
Letette az újabb pirítóst, ránézett a lányra, és nem értette, miért nem éri a mondat meglepetésként. – Rájöttél, hogy végül is eljegyzett menyasszony vagy – mondta.
– Azt hiszem. Ha ugyan Barney még mindig vőlegényemnek tekinti magát. Nem könnyen megbocsátó fajta.
– Reméltem, hogy… – de Parks nem tudta befejezni a mondatot. Sohasem tudott kora reggel komoly dolgokról beszélgetni.
A lány kíváncsian nézett rá. – Mit reméltél? Hogy csak úgy összeköltözöm veled? – Megrázta a fejét. – Drágám, ebben a városban ez nem megy. Tudhatnád. A város nem viselné el, és előbb-utóbb én sem.
– Az éjjel mintha nem így láttad volna. – Mire kimondta, már meg is bánta; úgy hangzott, mintha könyörögne. Akár Barney is mondhatta volna. Hirtelen át villant rajta a kérdés, hogy vajon melyikük az éretlen. Pontosan ő viselkedik úgy, mint valami gondtalan siheder, miközben Barney megpróbálja megóvni, amije van.
– Nem haragszol, ugye, ha azt mondom, a ma reggel más, mint a tegnap éjszaka – szólt Karen csendesen.
– Akkor szükséged volt rám – mondta a férfi gúnyosan –, most pedig nincs.
A lány gondolkozott egy kicsit, aztán bólintott. – Szükségem volt rád, a barátomra; a szeretkezés is hozzátartozott, ami gyakran előfordul férfi és nő között. Közel állsz hozzám. Nagyon közel; és tegnap olyasvalakivel akartam lenni, aki közel áll hozzám.
– Amit akarsz, elveszed, ugye? – kérdezte a férfi fakó hangon.
– Te nem? – A lány nem tudta elrejteni a mosolyát. – Ugyan, Greg, mintha Barneyt hallanám! Pedig neked nem fáj annyira.
Igaza volt, és Parksot bűntudat fogta el, hogy nem fáj.
– Rendben van, vesztettem. De te nem vagy szerelmes Barneyba.
Karen habozott. – Nem tudom – mondta elgondolkodva. – Azt mondják, hogy amit elemezni lehet, az már nem is szerelem. De ha nem volnék is szerelmes belé, érzem, hogy ez nem végleges. Anyám sem volt szerelmes apámba, amikor hozzáment. Később alakult ki köztük. – Aprót harapott a pirítósból. – Elfogadsz tőlem egy bókot?
– Rám férne.
– Te klassz vagy, tényleg nagyon klassz. És remek… társaság. Nagyszerű vagy az ágyban, és vonzó férfinak számítasz. Valószínűleg öregemberként is vonzó leszel. Sétabottal tipegsz majd végig az utcán, és kicsi öreg hölgyek vetik magukat a lábad elé. A parkban odaadják neked a kenyérmorzsával telt zacskójukat, hogy te etesd a galambokat.
A férfi sóhajtott, és újabb csésze kávét töltött magának. – Nem tudom, bóknak vegyem-e mindezt…
– Valamikor azt hittem, szerelmes vagyok beléd – mondta a lány halkabb hangon.
– Mikor?
– Amikor először megláttalak az erőműben. Hallottam a feleségedről, és úgy döntöttem, szükséged van valakire.
– Most is – mondta a férfi komolyan.
A lány megrázta a fejét. – Az a baj, Greg, hogy nem lennénk… egyenlőek. Nekem férj kell, neked pedig nem kell feleség. Neked egy jó barátra van szükséged, akivel időnként le is fekhetsz. – Parks fürkésző pillantást vetett a lányra. Tágra nyílt szemében együttérzés csillogott. Ez nem veszekedés volt. – Autókkal piszmogsz, szerkentyűket gyűjtesz, erőműveket helyezel üzembe. Nem sok jutna belőled egy főfoglalkozású feleségnek. – Elgondolkodott egy pillanatra. – Azt hiszem, azt akarom mondani, hogy Barneynak szüksége van rám, neked pedig nincsen. Még ha szabad ember volnál, akkor sem lehetnék a társad soha. Lehetetlen volna.
A férfi megitta a kávéját, és felállt. – Elkésem – mondta. Az ajtóban megcsókolta a lányt, s egy pillanatig még a karjában tartotta. – Sok szerencsét kívánok… tiszta szívemből – mondta halkan.
A lány felnézett rá. – Ilyen könnyen megy?
A férfi vállat vont. – Mit mondhatnék? Úgy látszik, szépen tudok veszíteni.
A lány fölnevetett, de nevetésébe egy csepp szomorúság is vegyült. – Dehogy! Csak épp nem érdekel annyira! Elcsépelt szólam, de igaz: a te szerelmed az erőmű. Ha nem így volna, már hónapokkal ezelőtt dűlőre jutottál volna Marjorie dolgában.

29.

Kamrath fél tízkor, a második csésze kávé és a harmadik fánk között kapta a telefont. Másodpercekbe telt, míg felismerte a vonal másik végén azt a vékony, reszketeg hangot, de amikor rájött, ki az, azonnal a jegyzettömb után nyúlt.
– Megtudtam, amit kért, Hank – mondta Abby.
– Megvannak a vérminták adatai?
– Rögtön utánaérdeklődtem, miután megetettem Hippokratészt. Nézzük csak, itt is van. Nem is tartott olyan soká, mint hittem, mert kettő eszembe is jutott közben.
– Ezek szerint megnézte, hogy kitől származtak?
– Most mondtam – csattant fel az asszony. – Kettő teljesen normális: Mr. Bernard Lerneré és Miss Karen Gruené… az az ápolónő az erőműben, tudja.
Kamrath a homlokát ráncolta. – Mi szükségük volt a vizsgálatra?
– Az ég szerelmére, Hank! Mit gondol, miért jön el vérvizsgálatra egy fiatal férfi és nő együtt?
A férfi elmosolyodott. – Ez nem rám tartozik, Abby. És a harmadik minta?
Az asszony felsóhajtott. – Az már nem olyan jó. A fehérvérsejt-szám alacsony… nagyon alacsony… kevesebb mint ötven százaléka a normálisnak. És a vörösvértestek is erősen károsodtak. Meg is kérdezte a labor, nem történt-e valami a mintával.
– Mit jelent mindez, Abby?
– Hát… én nem vagyok orvos. Nem volna szabad véleményt mondanom. De egyszer elbeszélgettünk a dokival az erőművi munkájáról, és akkor azt mondta, hogy ha valami történne, ha egy munkás sugárbetegséget kapna, akkor ilyen lenne a vérképe. Ezt mondta, ha jól emlékszem.
Kamrath ujjai görcsösen markolták a ceruzát. – Kié az a minta, Abby?
Abby hangja távolabbról hallatszott: – Nézzük csak… – A férfi szinte látta, ahogy az orrára tűzi a szemüvegét. – Bizonyos Paul Maricalé. Azt hiszem, az erőműben dolgozik. Rendszeresen járt a dokihoz.
Kamrath agyában kattant valami. – Mit ért azon, hogy rendszeresen járt?
– Hát… rendszeresen – mordult fel Abby. – Hetenként egyszer-kétszer. A doki se tudta, mi baja van. Állandóan jött, hol ezért, hol azért: influenza, megfázás, ilyen-olyan fertőzések. Gondolom, a doki azért csináltatott vérképet, hogy végre kiderüljön, mi van vele.
– Megnézné a dátumot, Abby?
– Lássuk csak… – a vonal másik végén csend lett. – Egy nappal azelőtt, hogy a dokit… hogy megtalálták…
– Ne haragudjon, Abby – mondta Kamrath halkan, és letette a kagylót. Minél idősebb leszel, gondolta, annál könnyebben fakadsz sírva. A hetvenéves újra olyan már, mint a hétéves.
Forgószékében hátradőlve kortyolgatta a kávéját. Paul Marical. Folyton beteg. A sugárbetegség valamennyi tünetével. Az erőműben dolgozik. Mindez csak annyit jelent, hogy Marical nagyon szerencsétlen fickó. Ámbár lehet, hogy sokkal többet jelent…
Még mindig ezen meditált, amikor észrevette, hogy kint megáll Greg Parks az erőmű furgonjával. Kamrath gépiesen kitöltött egy másik csésze kávét.
Parks bejött; Kamrath azonnal elétolta a kávét. – Maradt még egy fánkom, ha kéri.
– Elfogadom. – Parks az asztalhoz húzott egy széket. – Csak most tudtam meg, mi történt Lernerrel – mondta.
– Semmi különös. Részegen duhajkodott a Skupperben az este. Összeverekedett egy kagylógyűjtővel. – Halsamnek hívják, az apja lehetne Lernernek.
Parks arcára kiült a meglepetés. – Megsebesítette?
– Halsamet? – kérdezte csipkelődve Kamrath. – Olyan szívós az, mint egy hordó sózott disznóhús! Egyet odacsapott és kifeküdt a fiú… igaz, Lerner olyan részeg volt, hogy bárkinek sikerült volna. Ha jól értem, el akarja vinni.
– Szükség van rá az erőműben. – Parks a kávéját szürcsölgette. – Megtudott valamit a doki ügyében?
Kamrath habozott. Szólhatna Maricalról. Ha annak az embernek sugárbetegsége van, előbb-utóbb el kell mondania Parksnak. De előbb még utánanéz néhány dolognak. Nem akart a levegőbe beszélni.
Megfordult és bekiáltott: – Bronson, hozza ki a foglyot! – Űrlapot tolt Parks elé. – Írja alá, és a magáé. El sem tudom képzelni, hogy bárki vádat akarna emelni, és halászfaluban nevetséges megbüntetni valakit azért, mert részeg.
Egy perc múlva belépett Bronson Lernerrel.
– Átadom magát a főnökének – mondta Kamrath, és megpróbálta elrejteni a mosolyát. – A jövőben kerülje el a Skuppert. Nem szívesen ismerem be, hogy a városban előítéletek uralkodnak, de most kénytelen vagyok. Az erőmű dolgozóit nem kedvelik errefelé.
– Ez szabad ország – motyogta Lerner.
Kamrath fanyarul biccentett. – Ezen lehetne vitatkozni. – Amikor az ajtóhoz értek, még azt mondta: – Hogy el ne felejtsem, Barney, gratulálok! Roppant bájos a leányzó.
Lerner ránézett, aztán szó nélkül kiment.
Kamrath becsukta az ajtót, és ismét eltűnődött. Elvégre más módon is ellenőrizhetem Maricalt, gondolta. Tárcsázott, az erőmű központja jelentkezett, Miss Karen Gruent kérte. Azonnal kapcsolták; a lány hangja fátyolos volt, de hivatalos.
– Minden alkalmazottról van kartotékjuk? – kérdezte a férfi.
– Nem tudom… milyen kartotékra gondol?
– A doziméterekre, amiket tegnap mutatott. Amiből kiderül, ha valaki sugárzást kapott.
– Nyilvántartást vezetünk az erőmű első napjától kezdve.
– Megnézné az egyik dolgozójuk kartotékját?
– Természetesen – mondta a lány értetlenül. – Kiről van szó?
– Paul Maricalről.
– Pillanat. – Hallotta, hogy a lány mond valamit Mike Kormanskinak. Kis idő múlva újra megszólalt a kagylóban. – Itt a kartonja. Mire kíváncsi?
– Kapott-e bármikor a kelleténél nagyobb sugárzásadagot?
– Megnézem. – Hosszabb szünet következett. – Semmi nyoma. Tegnap bizonyára sokat mutatott volna a filmje, amikor a baleset után előhívtuk a dozimétereket. Valami miatt azonban nem volt rajta az öve; meg is kapta a figyelmeztetését. De mióta csak az erőműben dolgozik, tiszta a lapja. Miért kérdezi?
Ezúttal Kamrath bizonytalanodott el. – Rutinellenőrzés. Valószínűleg mások iránt is érdeklődöm majd. – Aztán még valami az eszébe jutott. – Előfordult, hogy Marical panasszal ment a dokihoz odabenn?
A lány fölnevetett: – Állandóan. Szerintem több időt tölt betegágyban, mint a munkahelyén.
Kamrath visszatette a kagylót, és leült. A kávéjáról megfeledkezett. Tehát a nyilvántartás szerint Maricalt soha nem érte a megengedettnél több sugárzás. A vérképe szerint viszont sugárbetegségben szenved. De a dozimétereken ennek semmi jele. Erről Marical gondoskodhatott. Talán nem mindig tűzte föl a dozimétert. Vagy…
Hogy is van ez? – töprengett.
Már nyúlt a telefon után, hogy üzenetet hagyjon Parksnak, hogy ha beér, azonnal hívja vissza. Aztán elbizonytalanodott. Lehet, hogy van valami kézenfekvő magyarázat, s ha vaklármát csap, esetleg Maricalnak okoz kellemetlenséget.
És még valami. A végére akart járni egy ügynek. Nagyon meg akart találni valakit. És nagyon biztos akart lenni benne, hogy az igazit találta meg.
Felhívta az erőművet, és a személyzeti osztályt kérte. Megtudta, hogy Marical a Fő utca közelében lakik, egy kopott szállóban. Még el kell intéznie egyet-mást, de délután beugrik a szállodába. Még mielőbb Marical hazaérne.

30.

A kocsiban Parks szándékosan nem említette Karent: meg mert volna esküdni rá, hogy Lerner szóba hozza. Neki különben nem volt sok mondanivalója, és bármit mond, Lerner biztosan félreérti. Most neki kell döntenie. Karen bizonyára megmondta már neki, hogy ő mit akar.
A távolban már feltűnt az erőmű, amikor Lerner rosszkedvűen megszólalt: – Még mindig üzembe akarja helyezni az erőművet?
– A végső ellenőrzés eredményeitől függ.
– Köntörfalaz? Elolvasta már a jelentésemet?
– Ha beérünk, elolvasom – mondta Parks. Eltűnődött, vajon valóban köntörfalaz-e, aztán úgy döntött, nem erről van szó. Az utolsó pillanatig maga sem tudja, mit határoz. Azt azonban semmiképp sem szeretném, gondolta, ha Lerner egész nap a sarkamban lenne. – Barney, arra kérem, ma végezze a saját dolgát, én pedig végzem a magamét.
Az út hátralevő részét némán tették meg.
A parkolóból Parks egyenesen az irodájába ment, és meghagyta a titkárnőnek, hogy ne zavarják. A délelőtt bolondokháza lesz, a délután pedig annál is rosszabb.
Ott hevert az asztalán Lerner, Abrams és Glidden jelentése. Gyorsan átlapozta őket. Gliddené nevetséges volt. Gondosan megfogalmazott kertelés, „ha” szócskákkal telezsúfolva: az egész olyan volt, mintha Glidden teljes szívéből támogatná az üzembe helyezést, miközben hangsúlyozza azt a töméntelen és súlyos kockázatot, amelyet ezzel magukra vállalnak. Kiszámíthatatlan, pillanatnyilag előre nem látható valószínűségek, a vele járó kockázat, még abban az esetben is, ha… stb., stb.
Abrams jelentése sokkal értelmesebb volt. Őszintén felsorolta a hibákat, beszélt a hibás üzemanyagrudakról és a programozás akadozásáról, ugyanakkor rámutatott, hogy az elmúlt hónapban komoly meghibásodás nem fordult elő a berendezésben. A korábbi időszakról szólva megemlítette, hogy sok a hasonlóság más erőműben tapasztaltakkal, s azokat sikeresen üzembe helyezték. Noha rengeteg hiba fordult elő, egyik sem volt különleges. Hasonló problémákkal küszködő erőműveket helyeztek már üzembe minden nehézség nélkül.
Első látásra logikus érvelés, amely gyanúsan visszhangozza Cushing véleményét, gondolta Parks.
Lerner jelentése nem köntörfalazott. Az erőmű, így ahogy van, nem biztonságos, és egyértelműen javasolja az üzembe helyezés elhalasztását. Parks figyelmesen átnézte Lerner listáit és táblázatait, aztán visszadobta a jelentést az asztalra, és szemét lehunyva hátradőlt a forgószékben.
Lernernek igaza van, gondolta. Teljesen igaza van. Még mindig ezen tűnődött, amikor kopogtak az ajtón. Mielőtt szólhatott volna, belépett Abrams.
– Walton kérdezi, kijönne-e az erkélyre, hogy próbafelvételt készíthessen a ma esti adáshoz.
Parks kiegyenesedett a széken: – Mondja meg Waltonnak, hogy menjen a fenébe! – Rámutatott a jelentésekre. – Olvasta ezeket?
Abrams bólintott; óvatos kifejezés jelent meg az arcán. – Azt hittem, nem lesz ellene kifogása.
– Nincs is. Mi a véleménye?
– Gliddené nem sokat ér… de nem akarom bántani a kollégámat. Lerner jelentése szerint – megvonta a vállát –, pácban vagyunk.
– És maga szerint?
– Elmondtam már. Semmi nem történt, ami újdonság lett volna; bizonyos értelemben megszokott dolgok. Az esélyeink jók.
– Üzembe helyezné, ha magán múlna?
Abrams leült a kanapéra, a kezét összekulcsolta a tarkóján. – Nem én döntök, Greg. Ezt az egyet nincs joga megkérdeznie tőlem. Ezért kapja a fizetését.
Igaza van, gondolta Parks. Te nem passzolhatod tovább, mondta egyszer Brandt. A nagyság átka és így tovább.
– Tulajdonképpen miért aggódik, Greg? – kérdezte Abrams kíváncsian. – Ha valami rosszul sül el, SCRAM-et csinál az egyik reaktorral, vagy legrosszabb esetben leállítja az erőművet. Az Elnök pofára esik, de oda se neki; nem az első eset. És maga is tudja, hogy minden határidő önkényes.
– Az én helyemben maga közel sem volna ilyen nyugtalan, ugye?
Abrams kivételesen teljesen őszintének látszott. – Nem, azt hiszem, nem. – Kissé leereszkedő volt a hangja; kiütött rajta a West Point-i nevelés, mint a verejték. – Maga meg én nem ugyanúgy látjuk az erőművet. Számomra egy állást jelent, komoly, fontos állást. Remélem, egyszer én is úgy értek majd hozzá, mint maga. – Ez olcsó volt, gondolta Parks, de nem szólt. – Magának viszont, Greg, a rögeszméje.
Túl sok igazság van benne, gondolta Parks. Fájdalmasan sok. Egy pillantást vetett a szoba másik végében levő tükörbe. Arca kissé ráncosabb lett, mióta eljött a Cardenas-öbölbe; a haja is őszesebb egy árnyalattal. És tudta, hogy felszedett néhány kilót is. Húsz év múlva semmiben sem különbözik Hilary Brandttől. Elindult azon az úton, hogy egyetlen dolognak szentelje az életét, és feladjon érte minden mást.
– Egy szép napon a helyemre ül majd – mondta Abramsnak.
– Erre készülök – intett Abrams könnyedén. – Eljön a nap, amikor maga lép egyet felfelé vagy kifelé, és akkor én következem. Utána pedig velem is pontosan ugyanez történik. Ez a világ rendje; mindig is ez volt.
Miután Abrams kiment, Parks elgondolkodott azon, mennyire lehet igaza a másiknak. Ha valami rosszul sül el, egyszerűen le kell állítani az erőművet… Mi a fenének idegesíti magát?
Azért idegeskedik, felelte magának, mert a dolog aligha lenne ilyen egyszerű.
Kint a folyosókon feszült volt a hangulat. A harapós kedvű munkavezetők, az ingerült munkások és technikusok pontosan érezték, amit Parks régóta tudott: az erőmű még nem üzemképes. Lement a vezérlőközpontba, hogy lássa, mire jutott Delano az újraprogramozással. Delano éppen komoran meredt a hármas konzolra. Valamennyi jelzőlámpa vörös fényben égett.
Parks riadtan nézte. – Mi az ördög folyik itt?
– Csillapítatlan feedback az egyes reaktor bal kvadránsának detektoraiból – mondta Delano.
– Az ötösön is kiment az előfeszültség – tette hozzá Melton a szoba másik sarkából, a számítógépek mögül kikukucskálva.
Parks sóhajtott. – Meg tudjátok javítani?
– Mit gondolsz, mi a fenén dolgozunk? – reccsent rá Delano. Aztán nekidőlt a konzolnak, s fejét ingatva mondta: – Ne haragudj, Greg. Egész délelőtt detektor-túlterhelésekkel küszködünk.
– Ki tudod deríteni az okát?
– Megpróbálom. Nem bánnám, ha több időm lenne rá.
– Nincs több időnk. Ellenőrizd, és szólj, ha működik. – Parks kisomfordált. Mögötte Delano káromkodásban tört ki. Parks sietve körbejárt az erőműben és mindenütt ugyanaz fogadta: túlfeszített idegek, gorombaság. Nem kétséges, mindenki sejti, amit ő már tud: az erőmű még nem kész.
Fél tizenkettőre a Prometheus-1 összeszerelése elkészült. Parks kiállt a balkonra, és nézte, hogyan vonulnak el a munkások. Az utóbbi huszonnégy órában a másik három reaktort készenléti hőfokra emelték, és most jelentette a vezérlőközpont, hogy a Prometheus-1 egyenletesen megy föl. Delano hangulata valamicskét javult; a detektorok miatti súlyos gondja megoldódott.
Parks az órájára nézett. A terv szerint este hétkor indulnak be; Washingtonban akkor tíz óra lesz. A Cardenas-erőmű hivatalosan hét óra tíz perckor kapcsolódik be a szövetségi hálózatba, az elnök bejelentésével egy időben.
A rektorszinten a munkások éppen végeztek az utolsó védőpajzs leszerelésével, majd odahúzták az óriási kettős ajtóhoz. Néhány pillanat múlva a csúszódaru is a helyére került, és a kettős ajtók tompa döndüléssel bezárultak.
Készen vagyunk tehát, gondolta Parks. A kazánok és a hőcserélők okmányai rendben voltak, az ellenőrző csoport eddig mindenütt jelenlevő tagjai is eltávoztak. Az elmúlt hét megpróbáltatásaira, bármik lettek légyen is, rázárultak az ajtók. Már csak a végső készenléti ellenőrzésekre kerül sor, ahogy a reaktorok elérik az üzemi hőfokot. Leszólt a hangosbeszélőn a turbinaterembe. Ott is minden rendben volt.
Még egyszer végigment az erőműn. A légkör kicsit megváltozott: a kocka el volt vetve. Az emberek mintha megkönnyebbültek volna; mintha elvégezték volna a munkájukat, és már csak a gombot kellene megnyomni.
Még ő is sokkal jobban érezte magát. Persze, hátra volt még az üzembe helyezés – meg az üzemben tartás – talán az már simán megy. Eszébe jutott, hogy megkeresi Brandtet és Cushinget, akik elvesztek valahol az épület bugyraiban Waltonnal, meg a tévésekkel együtt, s velük ebédel. Aztán meggondolta magát. Nyugtalansága még nem oszlott el egészen, jobb, ha felküldet egy szendvicset.
Az irodájában ebédelt, megivott rá egy konyakot, majd leült az íróasztalához. Még mindig ott feküdtek a jelentések. Gondosan sorba rakta őket, aztán felvette Lernerét, és lapozgatni kezdte. Végül hátradőlt, és harmadszor is figyelmesen végigolvasta.
Félóra múlva rádöbbent, hogy megkönnyebbülése, melyet az erőmű készenléte láttán érzett, csak illúzió volt.

31.

Kamrathnak első pillantásra feltűnt, milyen spártaian egyszerű Marical szobája. Az egyszemélyes ágy nem volt ugyan letakarva, de rendesen bevetették, a pokrócot pontosan harmadába hajtották, tetején a párna. A zománcozott öltözőasztalkán a fésű és a kefe hajszálra a fölötte függő tükör középvonalában feküdt.
A szoba szemközti sarkában tornapad állt, mellette kézisúlyzók. Itt is rend volt. Az összecsukható tornapad fejénél, két oldalon egy-egy öntöttvas golyót látott.
Éppen a szekrény ajtót nyitotta ki, amikor panaszosan megszólalt Elton, az öregedő szállodás. – Házkutatási parancs kéne szerintem, seriff…
Kamrath megrázta a fejét: – Ugyan, Elton! Ha akarja, kérek egy általános házkutatási parancsot azzal, hogy ebben a patkányfészekben lopott holmik vannak, és végigmegyek minden szobáján. Alighanem mindketten nagyon meglepődnénk azon, amit találnék. – Kitárta a szekrény ajtaját. – Ugyan miért nevezték el ezt a szállót Elitnek, Elton? Én még semmit sem láttam itt, ami elit lett volna.
A kis szekrényben néhány kampón kopott, de tiszta overallok, a rúdon három, vállfára akasztott, gondosan kikefélt, vasalt öltöny lógott. A zakók vállrészén vékony porréteg ült, a lecsüngő nadrágokba mély ráncot nyomott a vállfa. Az öltönyöket Marical nyilván fel sem vette, mióta ideköltözött. Kamrath megnézte az egyik címkéjét. Jacobson Clothiers, Mohawk Bluffs. Talán az a város, ahol Marical előzőleg élt vagy dolgozott. Vagy egy ahhoz közeli városka.
Visszament az öltözőasztalkához. Egy lefordított fénykép feküdt rajta. Gyűrött sarka elárulta, hogy korábban a tükör szélébe erősítették. Vékony, szemüveges, barna nő, egy kisfiú és egy kislány volt a képen. Látott valamit a nő arcában, ami megragadta; elnézte egy darabig. Csinos, de határozott arc. Üzletasszony, gondolta, esetleg orvos. Legalábbis annak látszik.
Testvére, vagy talán az elvált felesége? Marical szemlátomást kényszeresen pedáns, márpedig az ilyennel kevés nő tud sokáig megmaradni.
– Sokszor eljár hazulról, Elton?
Elton megrázta a fejét. Félt, hogy lakója bármely percben megérkezhet. – Most, hogy túl óráznak, rendszerint nyolcra jár, és este nyolcig nemigen jön haza.
– És a hétvégeken?
– Nem mondhatnám, hogy gyakran eljárna – felelte Elton elgondolkozva. – Talán enni, vagy amikor főz, akkor bevásárolni. És sokat betegeskedik, ilyenkor egyáltalán nem megy el.
Ez stimmel, gondolta Kamrath. De valami kilóg a képből. – Elég jók a fizetések az erőműben. Ha jól tudom, fontos helyen van… hogyhogy itt lakik? Nincs valami elképzelése?
Elton sértődött képet vágott. – Nem olyan rossz hely ez…
– Ha a vihar járhatatlanná teszi az országutat és nincs itt öt mérföldre az a motel, akkor esetleg. – Kamrath kihúzta a szekrény fiókjait, és módszeresen átkutatta őket. Gondosan összehajtogatott ingek, rendben tartott alsóneműk, trikók. Feltűnt neki egy fehér cérnával ügyesen megvarrogatott alsónadrág.
Elvált, és tartásdíjat fizet, tűnődött Kamrath. Akkor érthető volna a jó fizetése mellett a szerény élet. Asszonytartás, gyermektartás – elvihetné a pénzét.
Újra körülnézett a szobában. A szemétkosár üresen állt a fal mellett. Az éjjeliszekrényen kis rádió és ébresztőóra.
– Hol a vécé, Elton, lent a hallban?
Elton kihúzta magát. – Minden szobához külön fürdőszoba tartozik seriff! Odalépett egy ajtóhoz, amiről Kamrath eddig azt hitte, szekrény. Vécé, öntöttvas lábakon álló repedezett kád, egy pipereszekrény. Futólag körülnézett, majd odalépett a szekrénykéhez és kinyitotta. Megdöbbenve látta, hogy valóságos gyógyszertár van benne: a polcok zsúfolásig tömve különböző gyógyszerekkel. Marical tehát hipochonder. Vagy talán nem az, tűnődött, talán valóban beteg?
– Szokott levelet kapni, vagy képeslapot, újságot…?
Elton ismét elgondolkodott. – Nagy ritkán egy-egy levelet. Valahonnét északról. Gyerekes írással.
– Barátkozik valakivel a szállodában?
Elton megrázta a fejét. – Eléggé magának való; nem tudom, egyáltalán ismerik-e a többiek.
– És vannak más barátai? Jár hozzá valaki?
Elton egy pillanattal tovább tétovázott a kelleténél. – Nem, nem mondhatnám; legalábbis nem járnak hozzá.
Kamrath leült egy székre, és kényelmesen elhelyezkedett.
– Elton, ez a férfi túl van a harmincon, és egészen a legutóbbi időkig egészséges volt. Talán most is az, csak betegnek képzeli magát. Állandó barátnője nincs, legalábbis ebben a szobában semmi jele. Nincsenek hajcsavarók, hajtűk, a fürdőszobában nem lógnak nylonharisnyák. Ezek után feltételezem, hogy szolgáltatást vesz igénybe. Ki az, Elton?
– Nem tudom, ki jár hozzá – válaszolta Elton védekezően –, honnan tudhatnám?
– Mert úgy ül lent a pultja mögött, mint valami katonai őrhelyen. Egy kanárit sem lehetne becsempészni anélkül, hogy maga észre ne venné. Egyébként is, maga futtatott egy-két lányt, és kötve hiszem, hogy ne ajánlotta volna fel a szolgálataikat egy magányos lakónak. Na, bökje ki: ki az?
– Azt már rég felszámoltam – mondta Elton idegesen –, maga is tudja.
Kamrath a fejét rázta. – Csak azt tudom, hogy ejtettem az ügyét, mert jobb, ha tudom, hol zajlik, mint ha kutatnom kell utána. – Merőn nézte Eltont, és támadt egy ötlete. – Mi a helyzet Wandával?
Elton elsápadt. – Semmit sem tud bizonyítani, seriff. Wandának sok barátja van; talán néhányan itt laknak, de egyetlen bizonyítéka sincs!
– Nem akarok rosszat Wandának, Elton. Ami pedig magát illeti, mondjuk, elhiszem, hogy puszta szívességből hozta össze őket, és ezért semmit sem számolt fel. De beszélnem kell Wandával, és minél előbb, annál jobb.
– Esténként a Lodge-ban dolgozik – mondta Elton idegesen. – Napközben az Acme kávéházban van, itt az utcában.
– Mi lenne, ha megkérné, jöjjön fel ide? Most azonnal.
Elton kiment, Kamrath pedig újra körülnézett a szobában. Itt lakik egy ember, aki valójában nem él itt, gondolta. Az egész valahogy átmeneti jellegű. Nincsenek könyvek, újságok, képeslapok. Levelet alig kap. Szinte alig van kapcsolatban a külvilággal. Férfi, eszik, alszik, dolgozik, és valószínűleg rádiót hallgat elalvás előtt. Hiányzik az ember, az apróságok, amik mindenütt ott vannak.
És az egészben a legcsüggesztőbb, hogy nyoma sincs semmiféle radikális irodalomnak; egyáltalán semmi nyoma annak a terrorista hóhérnak, akit Kamrath keres. Mit talált? Egy szegény kis embert, aki valószínűleg elvált és sokat betegeskedik.
Hangokat hallott a hallból.
– Elton, a változatosság kedvéért miért nem tudja egyszer befogni a száját…?
Aztán ki vágódott az ajtó, és beviharzott Wanda, égő szemmel, összeszorított szájjal.
– Miért nem hagy békén, seriff? Nem csináltam semmit…
– Nem az érdekel, hogy te mit csinálsz – mondta Kamrath halkan.
– Én is mondtam neki – szólt közbe siránkozó hangon Elton.
– A barátod érdekel – folytatta Kamrath.
Wanda hirtelen gyámoltalan képet vágott. Elton megszólalt: – Nekem dolgom van –, azzal kisurrant.
Kamrath becsukta mögötte az ajtót, és intett Wandának, hogy üljön le az ágyra. – Följársz Paul Maricalhoz? – kérdezte szelíden.
– Barátok vagyunk – mondta Wanda kitérően.
– Ne kerteljünk egymással, Wanda. Nem érdekel, hogy barátok vagytok-e; ahogy ez a szoba kinéz, a pasasra ráférne egy barát. – Egy pillanatra elhallgatott, várta, hogy Wanda megnyugodjék. – Rendszeresen feljársz hozzá?
A nő bólintott. – Szerda esténként, kilenckor.
– Készpénz?
A nő nem válaszolt, és Kamrath bólintott. – Nem számít, nyilván készpénz. Tíz az egyhez, hogy a pali ragaszkodik hozzá. – Tétovázott, aztán megkérdezte: – Szeret téged?
– Ki szeret egy kurvát? – csattant fel Wanda cinikusan. – Használják, mint a fogkefét vagy a mosdókesztyűt! – Kamrath egy szót sem szólt, Wanda felsóhajtott, a pokrócot nézte az ágyon, aztán bólintott. – Azért szeretném hinni, hogy kedvel.
– Megbízik benned?
– Bennem? – A nő meglepődött. – Nemigen beszélget velem. Sok férfi a legjobban beszélni szeret. Paulból úgy kell kihúzni minden egyes szót.
Kamrath megint odalépett a fiókos szekrényhez. – Kik ezek itt, ezen a fényképen?
– A felesége. Meg a gyerekei.
– Elvált?
Wanda a fejét rázta. – Szinte biztos, hogy az asszony meghalt. Azelőtt együtt dolgoztak, és azt hiszem, a nőt baleset érte. Sohasem beszél róla. – Wanda kotorászni kezdett felszolgáló ruhája zsebében, majd elővette a cigarettáját. – A gyerekek valahol keleten vannak, talán rokonoknál. Minden megtakarított pénzét nekik küldi.
Ha elég mélyre ásol, gondolta Kamrath, mindig tragédiára lelsz. – Mikor halt meg a felesége?
– Mielőtt idejött. Azt hiszem, sokáig volt súlyos beteg, míg aztán meghalt. Paul talán még mindig fizeti a számlákat.
Így már érthetőbb, gondolta Kamrath, miért ilyen ez a szoba. – Mostanában ő is betegeskedik, ugye?
A nő a fürdőszoba felé intett. – Nézze meg azt a szekrényt. Több tablettát talál benne, mint a városi patikában.
– Járt Seyboldt doktornál is?
– Persze. Ha jól tudom, többször is. Azt hiszem, sokszor.
Alakul, állapította meg Kamrath. – Wanda, hol tartja Paul az értékeit? Tudod, óra, ékszerek, takarékkönyv… biztosan van takarékkönyve. A fiókokban nincs ilyesmi.
– Van egy kis doboza… amilyet a papírboltokban árulnak. Zárható acéldoboz. – Homlokát ráncolta. – Talán az ágy alatt tartja. Egyik este ki akartam takarítani, és amikor benyúltam, elzavart.
Mint valami falusi rendőr, gondolta Kamrath bosszúsan. Mindenhová benézek, csak a legkézenfekvőbb helyre nem. Letérdelt, benyúlt az ágy alá, és előhúzta a kis pénzes dobozt. Olcsó lakat lógott a pánton. Elővette a pisztolyát, és a csövével leverte.
A dobozban vagy száz dollár volt bankjegyekben, egy régi zsebóra – családi darab, gondolta Kamrath –, iratok és két jegygyűrű. Az egyik a halott feleségéé, villant fel benne.
És a doboz fenekén egy vastag fekete könyv. „Előjegyzések.” A fedél jobb alsó sarkán aranyozott betűkkel: „James K. Seyboldt, orvos”
Wanda nem vette le róla a szemét, míg átnézte a doboz tartalmát. – Paul bajban van ugye?
Kamrath átlapozta a naplót. A gyilkosság napján délutánra két bejegyzés volt – Lerner és Gruen –,  Abby öreges ákombákomjával. Aztán a doktor saját kezű, ceruzás beírása fél hétre: Paul Marical.
Kamrath eltöprengett egy pillanatig, aztán átnézte az utolsó néhány lapot. Az utolsó hetekben Marical volt a doki legszorgalmasabb betege. Újra kikereste az utolsó bejegyzést. Amikor a doki beírta, még nem sejthette, hogy a látogatás nem lesz hivatalos jellegű.
De Marical doziméterein nyoma sem volt soha semminek. Ismét átnézte a doboz tartalmát. Újabb fényképet talált, ezúttal egy férfiról. Marical, gondolta. Alacsony, vékony férfi, túl a harmincon. Vastag, szarukeretes szemüveg, gyerekes arc. Ezt a típust csúfolják kisgyerek korától pápaszemesnek, ez kap rá a testépítésre. Megjegyezte az arcot és félretette a képet. Egy fehér borítékot is talált alatta, amelyet nem vett észre, amikor a naplót meglátta. Kirázta a tartalmát. Három filmbetét, doziméterbe való. Ez hát a magyarázat a kis sugárterhelésre: kicserélte a filmeket.
Ezek szerint Maricalnak valami dolga volt a radioaktív anyagokkal, amit mások elől el akart titkolni.
Micsoda amatőr, gondolta Kamrath. De megengedhette magának. Az erőműben nyilván mindenki megbízott benne. Az ember nem gyanúsítja gyilkossággal a szomszédját, és arra sem gondol, hogy a barátja tolvaj.
Ránézett az órájára. Marical dolgozik, még öt óra sincs. Úgy döntött, beugrik az irodájába, és onnan telefonál Mohawk Bluffsbe. Aztán felhívja Parksot, és kimegy az erőműbe, hogy elkapja Maricalt.
– Paul bajban van ugye? – kérdezte megint Wanda halkan. Kamrath ránézett, és olvasott a szemében. – Még nem tudom – mondta.
Mielőtt az ajtóhoz értek, a nő megérintette a karját. – Szeretnék segíteni rajta – mondta csendesen. – Amivel csak tudok. – Elpirult, s Kamrath kissé meghökkent. – Nagyon kedvelem – mondta Wanda egyszerűen.
A portán Kamrath megállt egy pillanatra, hogy felrázza Eltont szundikálásából. – Szégyellje magát, Elton… azt mondta, nincsenek barátai!

32.

Késő délután volt, és Parks az erkélyen hallgatta a vezérlőközpont jelzéseit. A Prometheus-1 elérte a prekritikus hőmérsékleti egyensúlyt. Néhány óra múlva a számítógépek veszik át az irányítást, és teljes teljesítményre hozzák föl mind a négy reaktort.
A liftnél valami kavarodás támadt; amikor hátrafordult, megpillantotta Waltont, mögötte súlyos berendezéseket cipelő emberekkel. Az erkélyen már felszerelték a lámpákat, a kamerák is a helyükön voltak. – Mi jön még, Walton?
– Csak még néhány felvevő. Odaadná az egyik emberét, hogy segítsen elhelyezni a forgatócsoportot? Nem akarunk útban lenni.
Parks felsóhajtott. – Hányan vannak?
– Legfeljebb tízen, beleszámítva a filmeseket meg a tévéseket is. – Parks elkáromkodta magát nem is túl halkan, és Walton sértődötten hozzátette: – Ehhez jön még egy-két riporter.
Parks lelki szemével már látta magát, Cushinget, Brandtet és Waltont, amint az üzembe helyezés kritikus pillanataiban körülugrálják őket a tévések, a fél tucat kérdezősködő riporter, és a döntő pillanatokban mindenki láb alatt lesz. – Az erkélyen két tévés és egy filmes tartózkodhat – mondta. – A felvevőket egy emelettel lejjebb helyezhetik el. Válasszon ki három riportert az erkélyre; a többiek lent nézik majd a monitort.
– De hiszen…
– Ne vitázzon, kell a hely!
– A riporterek iszonyú dühösek lesznek – mondta Walton mérgesen.
– Közel sem annyira, mint én, ha az utamba kerülnek. – Parks lement az erkélyről, vissza az irodájába. Cushing és Brandt már várta. Cushing méltóságteljesebb volt, mint valaha. Tökéletes, gondolta Parks. „Az Ember, Aki Mindent Elintéz.” – Látom, felkészültek a nagy mutatványra – mondta.
– Minden rendben? – kérdezte Cushing szárazon.
Parks megvonta a vállát.
Cushing gunyorosan pillantott rá. – Ugyan, Parks… ne legyen ünneprontó! Mondja, nagyon csalódott lesz, ha minden simán zajlik le?
Parks halványan elmosolyodott. – Irigy kutya vagyok, mi?
– Nem én mondtam – vágta rá Cushing.
– Oké, uraim. – Parks odalépett a bárszekrényhez, és három konyakospoharat vett elő. Töltött, átnyújtotta a poharakat, majd felemelte a sajátját. – A Prometheusra – szólt lassan. – Legyen ő minden problémánk megoldása.
Némán ittak, aztán Parks Cushingra nézett. – Így már jobb?
Aztán elkomorult. Cushing válla fölött rálátott az asztalra, melyen ott hevert Lerner jelentése, vérvörös borítóban.

33.

Karen Gruen úgy tervezte, hogy ötkor elmegy. Hosszú volt a nap, és ebédidőben is csak egy tányér levesre meg egy kávéra jutott ideje. A nap során csak egyszer látta Barneyt, és akkor is csak annyi időre, hogy megállapíthatta: zsörtölődve bár, de hajlandó lesz megbocsátani. Szeretett volna a férfival vacsorázni. Részvéttel nyilatkozott bedagadt szeméről és felhorzsolt arcáról, és ez sokat segített. Még többet segít majd egy békés este marhasült és némi bor kíséretében.
Barneyt azonban lefoglalta az erőmű, és nyolc előtt valószínűleg nem is tud elszabadulni. A vacsora – gyertyafénnyel és rózsákkal – kénytelen lesz várni. Csak néhány mondatot váltottak, amelyek egyáltalán nem vidították fel Karent. Ahogy telnek majd a hónapok, Barney szemlátomást egyre jobban ragaszkodik majd ahhoz, hogy ő maradjon otthon. Tipikus, gondolta. Épp, mint a többiek, a haladás élharcosai… Erős egyéniségek, akik határozott nézeteket vallanak arról, hogy milyennek kellene lennie a világnak. Készséggel elismerik a nő helyét a világban… mindaddig, míg az illető nőt feleségül nem veszik. Akkor egyszeriben a régi törzsi szabályok lesznek érvényesek. Az asszonynak otthon a helye!
A laborból kilépett Mike Kormanski, és ránézett az órájára. – Megvárja az üzembe helyezést?
A lány bólintott. – Azt hiszem. Barney úgysem tud előbb eljönni.
– Aztán elmennek vacsorázni, ugye?
– Honnan tudja? – kérdezte a lány meglepetten.
– Kitaláltam. Marhasült meg egy üveg bor a Lodge-ban, és magára költi egyheti fizetését. – Kacsintott. – Milyen esküvőt tartanak majd? Poharakat törnek, meg hasonlók? Amikor az egyik zsidó barátom nősült, óriási buli volt.
A lány bólintott. – Ragaszkodik a zsinagógához és a házassági szerződéshez. Nem biztos, hogy beleegyezem. Talán másképp gondolkodnék, ha én is zsidóként nevelkedtem volna.
Kormanski nézte egy darabig, aztán elvigyorodott. – Meg fogja lepni, mi mindenbe beleegyezik majd!
Karen éppen be akarta zárni az ajtót, amikor megszólalt az asztalán a telefon. Amikor végre pihenhetne, szálka megy valakinek az ujjába. – Tessék, labor.
– Karen? – szólt bele egy hang. – Jensen vagyok a karbantartásról. Tremayne leesett a fő hűtővezetékről a B folyosón, a 2-es szekcióban. Eltörte a lábát – kilátszik a csont!
– Meg ne mozdítsák! Van hordágy a közelben?
– Igen. Innen látom.
– Jó. Helyezzék kényelembe, de a legfontosabb, hogy ne mozgassák, míg sínbe nem teszem a lábát!
Letette a kagylót és felnézett a feszülten figyelő Kormanskira. – B folyosó, Tremayne leesett, eltörte a lábát. Hozza a táskát, és nézze meg, van-e benne morfiumampulla. – Leemelt két fehér gézzel borított sínt. – Kórházba kell szállíttatni, gondolta. Órájára pillantott. Még egy óra a beindulásig. Akár akarja, akár nem, ő is itt lesz a visszaszámláláskor.
– Én is menjek? – kérdezte Mike.
Karen a fejét rázta. – Ne, csak tartsa itt a frontot, amíg vissza nem érek.
Végül nem lesz se gyertyafény, se bor, gondolta.

34.

Kamrath fél hatra ért vissza. Az irodája üres volt. Bronson már elment, Gilmore pedig, aki részidőben dolgozott, aznap nem volt ügyeletes. Ledobta egy székre a kabátját, és feltárcsázta a távolsági központot. Nemcsak Marical öltönyén, valahol máshol is olvasta Mohawk Bluffs nevét. Talán az újságokban… sőt, most már határozottan emlékszik. Nem valami nagy ügy, jelentéktelen, de ahhoz elég, hogy felidézze a nevet… méghozzá a megfelelő összefüggésben.
Az állam nevét nem tudta, és a központos udvarias volt, de nem valami segítőkész, amíg Kamrath fel nem világosította, hogy rendőrségi ügyről van szó. Öt perc múlva megkapta a város helyi központját, és további öt perc múlva a kért tájékoztatást is. Ők is túlóráznak, gondolta megkönnyebbülten.
Aztán letette a kagylót, és sokáig ült mozdulatlanul, tűnődve. Első gondolata az volt, hogy Marical bizony több szempontból is súlyos beteg. Dühös, beteg emberke, aki már elkövetett egy iszonyú gyilkosságot. Egy ember, akinek nincs már miért élnie, és aki talán máris haldoklik. Második gondolata az volt, hogy sokféle további lehetőség van – de mind félelmetes.
Nagyjából sejtette, mit csinált Marical, és azon tűnődött, hogyan sikerülhetett neki idáig. Egyszerű, gondolta. Soha nem ellenőrizte senki. Marical már alighanem a siker küszöbéig jutott. Talán már át is lépte.
És Kamrath hirtelen fölegyenesedett ültében. Egy óra múlva indul be a Prometheus. Esküdni merne rá, hogy ez az időpont fontos Marical számára! Mindenki nyakig ül majd a munkában; a figyelmüket teljesen leköti az erőmű, nem érnek rá gyanakodni.
Újra felemelte a telefonkagylót és tárcsázott. Minden vonal foglalt. Talán a riporterek ülnek a telefonokon. A központostól szerzett vonalat, kapcsolták az éjszakai ügyeletest.
– Nem, sajnos, nem zavarhatja Mr. Parksot. Éppen az erkélyen van, most zajlik a reaktor utolsó ellenőrzéssorozata. Nem, semmi körülmények között…
Kamrath lecsapta a kagylót. Eszébe jutott, hogy visszahívhatná Bronsont vagy Gilmors-t, de aztán meggondolta magát. Időbe telne, és érezte, hogy máris az idővel kell versenyt futnia. Ha szükség lesz emberekre, az erőműben is vannak fegyveres őrök. A faliszekrényből kivett egy rövid csövű puskát meg egy doboz lőszert, és elindult.
Mire a dombtetőre ért és meglátta lent az erőművet, a vihar, amely reggel óta fenyegetett, kitört a feje fölött. Erős széllökések taszították balra a dzsipet, a kormánnyal kellett valahogy ellensúlyoznia.
A kapuőr intett, hogy mehet. Az irodaszárny elé hajtott, aztán, kabátja alatt a puskával, be rohant az ajtón. Bent megrázta magát, mint valami kutya. Meglátta az információs pult mögött az őrt és odaszaladt hozzá. Az őr felpillantott, megismerte.
– Üdv seriff! Miért van így fölfegyverkezve?
– Be tud kapcsolni Parkshoz? – kérdezte Kamrath idegesen.
Az őr megrázta a fejét.
– Lehetetlen, semmiféle indokkal sem. Megkezdték a végső visszaszámlálást.
Kamrath magyarázkodni akart, aztán abbahagyta. Ideje sincs rá, meg aztán az őr úgysem értené. – Hát Tom Gliddenhez?
Az őr kétkedve nézett rá. – Ő is odafenn van, de megpróbálom, hátha el tudom érni. – Kis idő múlva megszólalt: – Tévedtem. Nincs az erkélyen, és úgy látszik, senki sem tudja, hol van.
Kamrath érezte, hogy műanyag esőkabátja alatt az izzadtságtól átnedvesedik az inge. – És Barney Lernerhez?
– Valószínűleg ugyanaz az eset, mint Parks, de megpróbálom.
Az őr még mindig Lernert kereste, amikor Kamrath észrevett egy nyitott ajtót a hall végén. Odament, és benézett az erőműépületbe. A reaktorterem vészkijáratának súlyos ajtói zárva voltak – egy körsétán már látta őket –, de a csarnok többi részén lázas tevékenység folyt: a technikusok az utolsókat igazították az ellenőrző pultokon, a munkások a védőpajzsokat szállították el meg hatszögű acélcsatornákhoz hasonló tárgyakat. És vagy fél tucat kis elektromos targonca cikázott ebben a nyüzsgésben.
És Kamrathnak elakadt a lélegzete. Mintha az egyik targoncás ismerős volna, összehúzott szemmel megnézte, és minden kétsége eloszlott. Marical! Kamrath egy pillanatig kínzó tanácstalanságban állt: várjon, amíg az őr megtalálja Lernert, aztán, míg Lerner eldönti, van-e joga fegyveres őröket adni Kamrath mellé, hogy letartóztassa Maricalt? És alighanem Lerner bele egyezésére is szükség lenne – erre pedig csak a beindítás után kerülhet sor.
Ha vár, gondolta, Marical egérutat nyerhet. Hirtelen élesen felrémlett előtte a doki, ahogy ott fekszik, félig a parti homokba temetve, és döntött. – Marical!
Semmi jel nem mutatta, hogy a kis ember meghallotta volna. Az elektromos targonca zümmögve haladt az útján, átment egy lengőajtón és eltűnt.
Kamrath rohanni kezdett a csarnokon át az ajtó felé. Átnyomakodott, és egy hosszú, széles folyosón találta magát. Odaszólt egy technikusnak: – Errefelé jött Paul Marical? – A technikus ránézett a fegyverre, majd a seriff csillagra, és megrázta a fejét.
Kamrath hirtelen mintha a másik sarok mögött elektromos targonca zümmögését hallotta volna. Arrafelé rohant. Még három kérdezősködés és tíz perc múlva aztán be kellett ismernie, hogy nemcsak Maricalt tévesztette szem elől – ő is eltévedt.

35.

– Elég a fény? Be tudod venni, ha a konzol mellett áll? Mi volna, ha az ablakon át hoznál képet a reaktorszintről? Tükröz?
Walton hangja duruzsolt a háttérben, amint az operatőröket irányította, és az erkélyen topogó fél tucat riporternek kommentált. Parks tompa rossz érzéssel ült a vezérlőpult mellett. A visszaszámlálás utolsó perceinél tartottak és idegessége nőttön nőtt. Vétójoga van ugyan, de tágabb értelemben még az sincs… a számítógép őt is felülbírálhatja, ha számtalan érzékszerve és elektronikus reflexei olyasmit észlelnek, ami az ő figyelmét elkerülte. Valóságos szerepe most csupán annyi, hogy szemmel tartsa a különböző csoportokat. Márpedig a vezérlőközpont és a generátorok legénysége legalább egy tucatszor elpróbálta a visszaszámlálás alatti teendőket.
Végső soron, gondolta Parks, az erőmű jövője a két emelettel lejjebb levő nagy érzékenységű mágneses szalagon van megírva. Ujjait végigfuttatta a gombokon, és nézte, ahogy a különböző helyszínek átvillannak a pult fölötti képernyőkön. A háta mögött egy riporter fojtott hangját hallotta, amint a mikrofonba duruzsolt. Ugyanaz a hangszín volt, amit a tévé sportközvetítésein hallani, amikor nem akarják zavarni a versenyzőt… az az átható fél-suttogás; amitől alighanem mindenki a falra mászik.
– A Prometheus berendezései a visszaszámlálás utolsó szakaszában teljesen automatizált…
Parks átkapcsolt a vezérlőközpontba. Látta a verejtéket Delano arcán.
Delano egy lepedőnyi zsebkendővel megtörölte a homlokát. – Állj készenlétre… vedd le az áthidalásokat. – Aztán: – Jelentéseket kérek!
Most felhangzott Melton, Carr, Reynolds és Young hangja is. – Energiakalibrálás kész.
– Maghőmérséklet állandó.
– … a hatalmas gőzturbinák a reaktorok hőjét átveszik és átalakítják elektromos energiává, amely ma este beáramlik az ország elektromos hálózatába…
Rövid szünet.
– SCRAM-program? – recsegte Delano.
– SCRAM-program készenlétben.
Még tíz-tizenöt perc a teljes üzemi nyomásig, gondolta Parks. Egyre csak Lerner vörösbe kötött jelentése járt a fejében.
– Aktív zónák neutronfluxus-mérése automatizálása minden reaktoron!
– Dinamikus próba kész.
– Hűtővíz-áram névleges.
– Fűtőelem-ellenőrzés kész.
– ECCS névleges.
Valami bizonytalanság támadt odalent. – Mi baj? – kérdezte Parks.
Delano felnézett a kamerára, az arca feszült volt. – Bolondoznak a detektorok az egyesben! – Elfordult. – Nem, minden rendben, csak pislogtak. Valami apróság lehet, különben a számítógép beavatkozott volna.
Parks habozott, aztán döntött. Ez az, gondolta. Megígérte magának: egyetlen, akár a legcsekélyebb hiba és lefújja. A mikrofonhoz hajolt. – Delano, állítsátok le a visszaszámlálást.
Delano felpillantott: – Már csak nyolc percünk van, Greg!
– Öt percen belül vagy tovább megyünk, vagy leállunk – mondta Parks. – Majd szólok. – Abramshez fordult. – Vegye át.
Szó nélkül lement az erkélyről és gyors léptekkel az irodája felé indult. Cushing és Brandt követte. Az irodában Brandt bevágta az ajtót, és éles hangon ráförmedt. – Most mi a franc van, Parks?
Parks hetek óta először érezte nyugodtnak magát. – Hallottad Delanót, nem? Megmondtam: a legkisebb hibánál leállítom a visszaszámlálást. Ez van!
Brandt elsápadt. – A jelzőlámpák egyetlen pislogása miatt, ami bármitől lehet? Delano nem javasolt leállást… és a számítógép sem jelzett hibát!
Parks öklével rátámaszkodott az asztalra. – Negyvennyolc óra, Hilary. Negyvennyolc órát kérek az érzékelők ellenőrzésére. Hogy rájöjjünk, miért pislogtak.
– Nem kapod meg, Parks! Az Elnök perceken belül bejelenti, hogy a Prometheus üzemel, hogy az ő pártja kezében van az energiaválság kulcsa. Te pedig le akarod állítani az erőművet, mert néhány érzékelő pislogott egyet?
– Hilary – szólt nyugodtan Parks –, minden jelentésemet olvastad. Ismered a szelepek, a fűtőelemek, a hegesztési varratok történetét! Ha eddig minden simán ment volna, megkockáztatom. De nem ment minden simán.
Brandt jó adag konyakot töltött magának, és hatalmasat húzott belőle. – Meghallgattad az esti híreket, Parks? Az országos energiahálózat máris túlterhelt. Részleges áramszünet van New Yorkban, Philadelphia, St. Louis meg még jó néhány nagyváros is borotvaélen táncol. Túlságosan megnövekedtek az igények. Mindenki a Prometheusra vár.
– Nem kockáztathatunk – mondta Parks feszülten. – Még az elnöknek sincs joga arra, hogy ilyen kockázatot vállaljon.
Brandt tétovázott, majd Cushinghez fordult: – Eliot – mondta bizonytalanul –, súlyos döntésről van szó…
Cushing megrázta a fejét. – Neked kell döntened. Én semmiféle döntésre nem vagyok hivatott. – Egy pillanatig elgondolkodott, szemlátomást felmérte Brandtet. – Az Elnök készen áll, hogy ma este bejelentse a Prometheus üzembehelyezését. Tudod, mennyire fontos ez az őszi választások előtt.
– Tisztában vagyok a politikai következményekkel.
– És a gazdaságiakkal? – sandított rá Cushing fanyarul. – Ha kínos helyzetbe hozod őket, megszüntethetik a támogatást. Nehézségeid támadnak majd a biztosítótársasággal, a felügyeletek pedig nyomban hozzálátnak, hogy ellenőrizzenek mindent, de még az írógépeiteket is… – Tétovázott. – Esetleg elintézem, hogy beszélj a Bizottság elnökével.
Brandt fáradtan bólintott. Cushing fogta a telefont és tárcsázott. Rövid csend, majd: – Jó, jó, de hol az ördögben van? – Újabb szünet. – És Dann felügyelő? – Várt még egy kicsit, aztán befogta a kagylót és odaszólt Brandtnek: – Mindenki a Fehér Házba ment…
– Próbáljuk meg ott – mondta Brandt idegesen.
Cushing újra tárcsázott, Parks pedig hálát adott az istennek, hogy levették róla a döntés felelősségét. Bárcsak egészen biztos lenne magában, gondolta kétségbeesetten. Lehet, hogy Cushingnek van igaza; talán tényleg csak vészmadár…
Cushing letette a kagylót. – Senki sem tudja, hol vannak.
– Akkor már csak az Elnök marad – szólalt meg Brandt váratlanul. Folyt róla a veríték; Parks az iroda másik feléből is érezte a szagát. – Egész hivatali tekintélyét föltette a mai közvetítésre. És az ő rohadt szereplésével revolvereznek minket!
Cushing arcán látszik, hogy megveti Brandtet, gondolta Parks. Utálja a gyenge embereket, és Brandt a szemünk előtt roppan össze. – Batemanen, az Elnök titkárán keresztül kell megpróbálni. Aztán a többi a te dolgod.
– Kapcsold rá az erősítőre – mondta Brandt. Cushing rákapcsolta, tárcsázott, és egy pillanat múlva a távoli csengetés hangja betöltötte a szobát.
– Bateman – szólalt meg egy angolos akcentusú orrhang.
– Eliot Cushing vagyok, Len. Beszélnem kell az Elnökkel.
– Sajnálom, Eliot… az Ovális Teremben van Meisnerrel, az esti adásra készülnek. Egy óra múlva beszédet tart, tudja. A helikopter már várja, hogy rögtön utána Camp Davidbe vigye; ott találkozik a brit miniszterelnökkel.
Cushing az ajkába harapott. – Len, ez most fontos!
Parks érezte a feszültséget a hangjában, és átfutott rajta, hogy talán Cushing maga is bizonytalan.
– Meisner elevenen megnyúzna – hangzott fel az erősítőben.
Brandt váratlanul közbeszólt: – Mr. Bateman, itt Brandt beszél a Western Gas and Electrictől. Feltétlenül beszélnünk kell az Elnökkel.
Parks szinte látta, amint Bateman a vonal túlsó felén vállat von. – Szólok Meisner titkárnak, hogy hívja ki. – Szünet. – Nem fog örülni. – A kapcsolat rövid időre megszakadt, aztán beleszólt egy nyers, déli kiejtésű hang: – Eliot? Ajánlom, hogy tényleg fontos legyen… A Főnök nem szereti, ha megzavarják.
Cushing ezúttal szenvtelenül beszélt. – Rövid leszek. Az itteniek azt akarják, hogy az Elnök tekintsen el a beszédtől.
Meisner zavartan kérdezte: – Úgy érti, nem készültek el határidőre?
– De igen…
– Akkor meg mi az ördög van velük?
Cushing fejével intett Brandtnek, aki remegő hangon mondta: – Mr. Meisner, olyan helyzetbe kerültünk, hogy tanácsos volna elhalasztani az üzembe helyezést.
Aprólékosan elbeszélte a helyzetet. Amikor befejezte, csend támadt, majd Meisner panaszos hangon megszólalt: – Eliot, én nem vagyok tudós; nem értem ezt az egészet. Maga mit gondol? Maga ott van a helyszínen.
Cushing csak egy pillanatig tétovázott, és Parks csodálta a homloka mögött dolgozó számítógépet. – Ha nem hinném, hogy biztonságos, magam húznám ki a zsinórt, Jack. De ez csak az én véleményem. Az itteni vezetésen múlik…
Cushing megint leterített bennünket, gondolta Parks növekvő dühvel. Rajtunk múlik… És végül természetesen rajtam.
Meisner hangjában érezhető volt a megkönnyebbülés. – Eliot, három és fél éve hangoztatják, milyen biztonságos… ezekkel az elromolhatatlan biztonsági berendezésekkel meg a túlbiztosításokkal. – Habozott. – Tud arról, hogy a sajtó már megkapta az elnöki beszéd másolatait?
Brandt hirtelen kitört: – Mr. Meisner, hívja csak fel az Elnök figyelmét a javaslatomra! A sajtóra pedig fütyülök!
Meisner hangja egyszerre fagyos lett. – Nemsokára visszahívom önöket. – Az erősítő kattant, jelezve a beszélgetés végét.
A szobában csend támadt.
– Remélem, méltányolja, hogy én is a nyakamat kockáztatom ezért? – szólalt meg Cushing.
– A magáét? – kérdezte Parks gúnyosan – Nem tűnt fel.
Cushing elfordította a tekintetét és rágyújtott. Néhány perc múlva megszólalt a telefon. Meisner jelentkezett, nagyon dühös volt. – Eliot, látta már haragudni a Főnököt? – Választ sem várva folytatta: – Teljesen lehetetlen! Részleges áramszünet Washingtonban, áramkihagyások Chicagóban, St. Louisban, Philadelphiában…
Brandt közbeszólt: – Mi is dönthetünk a leállításról! – mondta nyersen.
Másodpercnyi szünet után megjött a válasz: – Az nem az én bajom lesz, Mr. Brandt. Nem szólhatok bele, hogyan vezesse a vállalatát… szabad vállalkozás, meg hasonló zöldségek… de az ön helyében nem kockáztatnám, hogy a Főnök megharagudjon rám.
Cushing közbevágott: – Köszönöm, hogy megpróbálta, Jack. Ennyivel mindenképpen tartoztam Mr. Brandtnek.
– Nem mondom, Eliot, hogy szívesen, máskor is – mondta Meisner savanyúan. – Az Elnök egész este a fülemet fogja rágni.
A telefon elnémult.
Cushing a helyére tette a kagylót, és Brandtre nézett. Az arca közönyös volt. Poncius Pilátus, gondolta Parks, mossa kezeit. – Most rajtad a sor, Hilary. Mit akarsz csinálni?
– Nem hiszem, hogy Meisner egyáltalán beszélt az Elnökkel – mondta Parks.
Cushing vállat vont. – Meglehet. Kérdés, hogy be tudná-e bizonyítani. – Az órájára nézett. – Már egy órája sincs a döntésre.
– Magam is leállíthatom – mondta Parks lassan. Ránézett Brandtre. – Hatalmamban áll tudod jól.
Brandt kifejezéstelen arccal nézett vissza, az tán Cushinghoz fordult. – Eliot, te mit gondolsz?
– Én az Atomszabályozó Bizottság tagja vagyok – felelte Cushing, gondosan megválogatva a szavait. – Nem észleltem olyasmit, ami miatt a Prometheust az üzembe helyezésre alkalmatlannak kellene nyilvánítanom. Ellenkező esetben jelentettem volna Washingtonnak. Ám a felelősség nem az enyém. Neked kell döntened, Hilary. – Felállt és biccentett a másik kettőnek. – Az erkélyen leszek.
Amikor kiment, Brandt szinte könyörögve fordult Parkshoz. – Mivel indokoljam, Greg? Néhány hibás detektorral? A saját ítéletedet a Delanóé fölé helyezed… pedig ő ugyanolyan régóta él együtt ezekkel a berendezésekkel, mint te. Fölébe helyezed magad a számítógépnek is, amely több millió dollárt ér és éppen az a feladata, hogy jelezze, amikor az ember téved!
– Nem a tiéd a felelősség – mondta Parks csendesen –, hanem az enyém. Azt teszem, ami a hatáskörömbe tartozik.
Brandt megmerevedett. – Azt hiszed, egyedül te sínyled meg, ha nem indulunk be? Naiv vagy, Parks! Nem viszed el szárazon, ha feldühíted a Fehér Házat. A Western két éven belül csődbe jutna. Ez az érem másik oldala, és én ezt nem vagyok hajlandó megvárni.
– Azt mondtad, bármi történjék is, te mindvégig mellettem állsz – mondta Parks alig hallhatóan. – Még ha az állásodba kerül is.
– Ezt mondtam. – Brandt hangja rekedt volt, és nemcsak a konyaktól. – De nem úgy értettem, hogy odadobom a karrieremet néhány detektor miatt! – Egy pillanatig küszködött az érzelmeivel, aztán megszólalt: – Folytassa a visszaszámlálást, Mr. Parks. Ez utasítás!
Brandt homlokán kiütött a veríték, konyakospoharat tartó keze remegett. Valószínűleg sohasem szegte meg a szavát, gondolta Parks. Eddig nem! – Nem teljesíthetem az utasítást – válaszolta higgadtan. – Visszamegyek és szólok Delanónak, hogy azonnal álljanak le.
Brandt reszkető kezében a konyak kiloccsant. Néhány csepp a szőnyegre fröccsent. Hosszan nézte Parksot, aztán odalépett a telefonhoz. A poharat letette az íróasztalra, és tárcsázott. Három szám, gondolta Parks. Házi hívás.
– Mr. Abrams?… Itt Hilary Brandt. Tudja folytatni a visszaszámlálást?… Nagyszerű, fogjon hozzá. Teljes felelősséggel… Úgy van, Mr. Parks fel van mentve.
Letette a kagylót, és ránézett a kővé dermedt Parksra. – Csak akkor van joga leállítani az erőművet, Mr. Parks, ha ön az igazgatója. Mostantól kezdve nem az. Többé nem dolgozik itt.
Parks egy pillanatig azt hitte, Brandt mond még valamit. Hogy sajnos muszáj volt, hogy nem ő akarta… Brandt azonban felemelte a poharát, kiitta, aztán kiment a szobából, nyitva hagyva maga után az ajtót.
Brandt tehát beadta a derekát, gondolta Parks. Teljesen. Álldogált még egy darabig, azon tűnődve, kiürítse-e az íróasztalát, hazamenjen, vagy mihez kezdjen. Aztán kiment, és elindult az erkély felé. Az erkély ajtajában megállt és fülelt; érzelmei mintha megbénultak volna. Az újságírók még jegyzeteltek, a mindenütt jelenlevő tévések forgattak. Abrams a pult mellett ült, Delanót ellenőrizte. Ott állt Cushing is, a szemközti sarokban pedig Brandt vitatkozott Lernerrel. Kurtán és nyersen mondott valamit Lernernek, aki úgy meredt rá, mintha arcul csapták volna. Lerner tehát elmondta a véleményét, és Brandtnek végre megvolt az oka, hogy kirúgja a komcsit.
Parks feszülten figyelt, hogy elkapjon valamit Abrams hangosbeszélőjén.
Delano hangja, halkan: – Hogy áll a generátorrendszer?
– Turbinaellenőrzés kész, mind a négy egységben.
– Áramfejlesztésre felkészülni!
A kamerák Abrams felé fordultak, és Parks el tudta képzelni, mi tükröződik az arcán. Néhány perce ugrott öt évnyit a szamárlétrán. – Egyes reaktor! Indul a szabályozórudak vissza húzása! – Mint a nagykönyvben! Szabályozórudak ötös állásban.
Milyen fájdalmas, gondolta Parks. Nem hitte, hogy így lesz, pedig előre kellett volna látnia. Brandt végső kibúvója csakis az lehetett, hogy kirúgja. Miért hitte, hogy ezt soha nem tenné meg?
– Mit mond a számítógép?
– Tartjuk a programot.
– Gőz a kamrában!
Abrams hangja diadalittas volt. – Szépen viselkedik a drága – mondta halkan. Cushing helyeslően bólintott, és Brandt arca sem volt már olyan meggyötört.
Hol van Glidden? – ötlött fel hirtelen Parksban. Körülnézett az erkélyen. A szürke alak nem volt ott. Eszébe jutott, hogy előzőleg sem látta. Nyilván tudta, hogy nem fog hiányozni senkinek, és ügyelt, nehogy bárki is tudakozódjék a véleménye felöl, esetleg nem kívánt hatáskörrel ruházza fel.
– Oké, hozzuk fel!
– Rudak kint!
– Teljesítmény indul, mind a négy turbina ezer névlegesre!
– Hálózatra!
– Teljesítmény húsz százalék.
– Hozzuk fel.
– Egy perc múlva kapcsoljuk Washingtont, a Fehér Ház Ovális Termét…
Az én szerepem tehát véget ért, gondolta Parks. Megfordult, lassan elindult a technikusok és a munkások között, akik a nyomában kitódultak az erkélyre, őrá senki sem figyelt; minden szem a kezelőpultra és Abramsra szegeződött.
– A teljesítmény elosztás adatait kérem!
– …ahol az Egyesült Államok Elnöke fontos bejelentést tesz az energiaválsággal kapcsolatban…
– …teljesítmény nyolcvanöt százalék
– …gyorsan jön, előszörre ne lőjünk túl…
– …kilencvennyolc százalékos szinten vagyunk. Telítődik…
Majd Abrams diadalmas kiáltása harsant: – Megvan! Rákapcsolt!
A balkonon önkéntelenül is kitört a taps. Beindult a Prometheus-1, és máris energiát adott a hálózatnak. Csakhamar követi majd a kettes, a hármas, és a négyes reaktor is.
Tehát vészmadár voltam, gondolta Parks s a szája íze megkeseredett. Svájci órát szeretett volna, és végül nem volt szükség rá. És sohasem fogja megtudni, vajon csak túlontúl óvatos volt-e, vagy mégis Cushingnek volt igaza: a kákán is csomót keresett, mert egyszerűen nem mert vállalni ekkora felelősséget.
Megrázta a fejét. Nem, nem fogja sajnálni magát. Megtett minden tőle telhetőt, a saját legjobb belátása szerint. És talán van jó oldala is a dolognak: most visszamehet Marjorie-hez. A felesége nyert, hiszen ő vesztett.
És rádöbbent, most először, hogy valójában nem akar visszamenni hozzá, hogy bármilyen kapcsolat fűzte is hozzá egyszer, az évekkel ezelőtt megszűnt.
Már majdnem elérte a lépcsőt, amikor a háta mögötti zsivajba belehasított Abrams hangja. Hangosabb volt a kelleténél, és félelem is csengett benne: – Forró pont a Prometheus-1-ben! Parks megfordult és visszarohant az erkélyajtóhoz, utat törve magának a hirtelen elnémult emberek között.
Valami rettenetes történt.

36.

Az erkélyen elnémult az önelégült csevegés. A pult körül csoportosulók megmerevedtek, mint a borostyánba dermedt méhek. Barney Lerner arcán döbbenet ült, Jerry Waltonén zavar. Brandt arca megrendülést és dühöt tükrözött, Cushingé fagyos volt és közönyös.
Abrams félig felemelkedett ültében, és döbbenten bámult maga elé a pultra. Mormogás hallatszott, és Parks rájött, hogy a hangosbeszélő még mindig működik. Delano halk utasításait közvetíti lentről, a vezérlőközpontból. A csendet a központi számítógép hangja törte meg, az érzelem nélküli, olajozott acélhang:
– … a hőmérséklet négyszázötven fok Celsius a tízes szektorban és emelkedik…
Abrams asztalán kigyulladtak a jelzőlámpák. Az érzékelők meredek hőmérséklet-növekedést jeleztek az aktív zóna tízes szektorában.
Egy kattanás, majd: –… négyszázhetven…
Parks megkövülten állt az ajtóban. Elég régen megtanulta, hogy számolnia kell ilyen súlyos zavar lehetőségével. Most, hogy bekövetkezett, mégsem tudta elhinni. És ez nem szimulációs próba volt; mind a négy reaktor dolgozott.
Abrams verejtékben fürdő arca csillogott a lámpa visszaverődő fényében. A pánik határán volt.
– SCRAM kell a máglyában… muszáj… Az isten szerelmére, csak gyorsan!, gondolta Parks.
Brandt ott termett Abrams mellett, arca vöröslött a méregtől. – Csináljon elfojtást! Mozogjon már, a szentségit!
Parks hirtelen ráeszmélt, mekkora feszültség halmozódott fel Brandtben. Ez az ember már évekkel ezelőtt döntött, s azóta minden egyes lépésének ezt a döntését kell megerősítenie. Most semmiféle elfogadható alternatívát nem lát maga előtt. Az erőműnek üzemben kell maradnia, bármi történjék is… minden más elképzelhetetlen.
Cushing megköszörülte a torkát, az ajkába harapott, majd megszólalt: – Nem hinném hogy…
Brandt feléje fordult. – Mit nem hinnél? Talán megint hívjuk föl az Elnököt?!
Cushing megsértődött, elhallgatott, és összehúzta magát. A tökéletes bürokrata, gondolta Parks komoran.
– … négyszáznyolcvan és emelkedik A számítógép hangja távoli volt és közönyös A megafonból fémes hangú, fojtott káromkodás hallatszott, ahogy Delano küszködött lent a vezérléssel.
Abrams keze villámgyorsan járt a jelzőgombokon: egymás után kérte az adatokat a máglya többi szektorából.
– Semmit sem tehetünk, Mr. Brandt – mondta siránkozva –, a számítógép automatikusan beindítja a SCRAM-et ekkora neutronfluxusnál!
A Brandt mögötti tv-monitor hirtelen megelevenedett. A képernyőn csíkok futottak maid fokozatosan összeállt az Ovális Terem képe.
– Hölgyeim és Uraim, az Egyesült Államok elnöke…
A felolvasóasztal mögött megjelent az őszülő tekintélyt parancsoló alak. Belelapozott az előtte fekvő papírokba, majd felnézett a kamerába: arca nyugodt volt és biztonságot sugárzó.
– Polgártársaim! Ezen a történelmi estén…
Lerner odanyúlt és levette a hangot. A képernyőn az elnémított kis figura bábuként hadonászott, mintha dühös volna, amiért befogták a száját.
– … hőmérséklet négyszázkilencven és emelkedik…
– Nem tudom megállítani – motyogta Abrams már-már hisztérikus hangon. – Ez csak megfigyelőpult…
Abrams az ő bűne, gondolta Parks kínlódva. Brandt választotta ki, persze, de több embert ki kellett volna próbálnia ezen a poszton, és pszichológiai vizsgálatok alapján kigyomlálni azokat, akik kritikus helyzetben csődöt mondanak.
– Parks…
Brandt észrevette őt az ajtóban. Az alig hallható suttogást Parks csak egy másodperc múlva érzékelte. Brandt különös arccal nézett rá. Könyörög, döbbent rá Parks. De valószínűleg ez az első eset, hogy Brandt kér valamit valakitől, és arcára kiült a belső küzdelem.
– … ötszáztíz és emelkedik…
Abramsot rosszullét környékezte. – Automatikus eljárás… – Kifejezéstelenül bámulta a kezelőasztalt, karja bénán lecsüngött.
Túl korán, túl korán… Parks odaszaladt, félretolta Abramsot és belehuppant a még meleg székbe. Elég volt egy pillantást vetni a táblára, s már tudta, hogy késő… a Prometheus-1 SCRAM-jelzője vörösen világított. A reaktor mélyében a szabályozólemezek már elkezdtek benyomulni a fűtőelemek közé, hogy teljesen leállítsák a máglyát…
– … ötszáznegyven és emelkedik…
A kezelőpult azt mutatja, aminek történnie kellene, nem azt, ami történik – gondolta Parks riadtan. De még megteheti azt, amit Abramsnek már a legelején meg kellett volna tennie. Egy pillantást vetett az aktív zóna világító hőmérsékletdiagramjaira, melyen vörös folt jelezte a forró pont helyét. Bekapcsolta a hangosbeszélőt. – Delano, itt Parks. Menj át kézire és csökkentsd a generátorteljesítményt háromnegyedre. Válaszd le a Prometheus-1-et!
Egy pillanatig várt, míg nyugtázták, majd folytatta: – Vészcsillapítást kérek a nyolcas és kilences rúddal. Az automatikus elfojtás nem sikerült. – Még mindig volt némi esélye, hogy leállítsa a máglyának azt a részét.
Lernerhez fordult: – Kerítse elő Gliddent; hasznát tudnánk venni. – Az igazgatóhelyettes értett a gépekhez; nézeteltéréseik ellenére most aranyat érne.
A háttérben újra megindult a halk beszélgetés. Bíznak benne, gondolta savanyúan… pedig még nem biztos, hogy megússzák.
– …átmeneti zavar, uraim, néhány percen belül ismét teljes üzemre állunk…
– …nem értem, mi az, hogy zavar, Mr. Walton. Pontosan mi a baj?
Kérdések és válaszok zápora, és érezhető megkönnyebbülés… Aztán ismét Delano hangja szólalt meg, és az erkély megdermedt.
– Fennakadt a nyolcas és a kilences rúd. Beleütköztek valamibe. – Parks hallotta, hogy megköszörüli a torkát, mielőtt kimondja: – Valószínűleg szétment néhány üzemanyagrúd.
– … ötszázkilencven és emelkedik…
Parks keze egy pillanatig a vörösen izzó kapcsológomb fölött lebegett, aztán vonakodva lenyomta. – Kézi SCRAM a Prometheus-1-ben, Delano!
Az erkélyen néma csend támadt. Brandt rámeredt, az arca idegesen rángatózott. Cushing fegyelmezte magát, szemlátomást az esélyeket latolgatta. Waltonon látszott, hogy dühös, amiért meghazudtolják az újságírók előtt.
– Muszáj volt? – kérdezte Brandt.
Ezt meg se kellett volna kérdeznie, gondolta Parks. – A háromnegyed is több a semminél – mondta feszült hangon.
– … hatszázhúsz…
Delano hangja csattant fel: – SCRAM megszakadt! Egyetlen szabályozólemez sem megy be. – Szünet. – Már több forró pont is van.
Parks ismét rámeredt a máglya diagramjára. A kép csúnyán szeplős volt: az érzékelők tucatnyi helyen jeleztek hőmérséklet-emelkedést az zónában. És mindegyik saját gépi hangján jelezte:
– … a hőmérséklet négyszáznyolcvan Celsius…
– … hatszázötven, hatszázhatvan …
– … négyszázötven és emelkedik…
Parks megnyomott egy gombot, és a számítógépek fecsegése egyetlen hanggá olvadt össze.
–… az átlaghőmérséklet hatszáznyolcvan…
Parks fejében kavarogni kezdtek a hőelosztási görbék és hőátadási egyenletek, aztán feladta. Furcsán keserű érzése támadt. Azt hitték, kiküszöbölték az emberi hiba lehetőségét azzal, hogy minden biztonsági eljárást a számítógépre bíztak. De valahol beragadt egy kis relé. Vagy kiégett egy ellenállás. Vagy egy integrált áramkör kirázódott a foglalatából. Vagy valahol egy elektronikai gyárban egy ismeretlen minőségi ellenőr másnapos volt és eggyel többet pislogott a kelleténél, átengedve egy hibás félvezetőt.
Bizonytalanul a kapcsolótáblára nézett, majd vissza a hangostelefonra. – Jeleznek szivárgást az érzékelők? Innen nem tudom megállapítani.
– Tucatnyit, de egyik sem vészes.
Amekkora nyomás van most a reaktortartályban, nem sok idő kell hozzá, hogy felnyíljanak az apró rések…
Brandt megragadta a vállát, szinte fájt. – Mi az istent csináljunk, Parks?
Parks soha nem hitte volna, hogy valaha is ennyi szenvedést lát Brandt arcán. A többiekre pillantott. Cushing láthatóan ideges volt. Walton úgy nézett, mint akit elárultak. Abrams lehunyt szemmel himbálta magát a sarkán előre-hátra.
Mindenki azt várta tőle, hogy mondja már ki: nem lesz semmi baj.
–… a hőmérséklet hétszázhatvan.
A műszerpult tetején vörösen felvillant valamennyi vészjelző, majd kihunytak.
Delano hangja mintha óriási távolságból érkezett volna, ahogy belesikoltott a hangostelefonba: – LOCA van!*
Parks gyomra összerándult. Mögötte sóhajtás támadt, mint amikor szél fújja a búzatáblát. Anélkül, hogy a pultra nézett volna, tudta, hogy beindult a SCRAM a többi reaktorban is, hogy a Cardenas-öböl ebben a pillanatban lépett ki az országos energiahálózatból.

37.

Hoyt szenátor: – Mr. Parks, a Bizottság kedvéért elmagyarázná még egyszer, hogyan működik az aktív zóna? És kérem, ne felejtse el, hogy nekünk nincs olyan óriási tapasztalatunk és tudásunk, mint önnek.
Mr. Parks: – Igyekszem a lehető legegyszerűbben elmondani, uraim. Az aktív zóna, vagy a reaktor „magja” tulajdonképpen négy méter hosszú, pár milliméter vastag, rúd alakú fémtokok kötegeiből áll. Ezek a rudak uránium fűtőanyagszemcséket tartalmaznak. A fűtőanyag neutronokat bocsát ki, de úgynevezett gyors neutronokat, melyek nem okoznak maghasadást. Miután azonban nekiütköznek a reaktort körülvevő víznek, mozgásuk lelassul és visszaverődnek a magba. Ezek a lelassult neutronok okozzák a maghasadást, vagyis előidézik az atom kettéválását. Közben energia szabadul fel, amely felhevíti a vizet.
Holmburg képviselő: – Nem tudom biztosan, mi is az a neutron.
Hoyt szenátor: – Ahelyett, hogy a tanú most ezt is elmagyarázná, inkább felhívom Indiana nagyrabecsült képviselőjének a figyelmét Caulfield professzor három nappal ezelőtti vallomására. Menjünk tovább. Mr. Parks. Mi a szabályozórudak szerepe?
Mr. Parks. – Neutronokat nyelnek el. A máglyát úgy hozzuk kritikus állapotba, hogy a reaktort elárasztjuk vízzel, majd lassan kihúzzuk a szabályozórudakat. A rudak helyzete szabja meg, mennyi maghasadás történik a máglyában és ezáltal mennyi hő fejlődik.
Hoyt szenátor: – Azt hiszem, értem. Ha pedig az összes szabályozórudat visszatolják a máglyába, a reakció leáll, ugye?
Mr. Parks: – Lényegében erről van szó, szenátor, noha ez végtelenül leegyszerűsített kép.
Hoyt szenátor: – És önök nem tudták vissza tolni a szabályozórudakat a Prometheus-1-be, így van?
Mr. Parks: – Így van.
Stone szenátor: – Mr. Parks, hadd kérdezzem meg, vajon maguk a fűtőelemek megfeleltek az előírásoknak?
Mr. Parks: – Megfeleltek, uram.
Stone szántor: – Úgy értem, konkrét vizsgálat, nem pedig csak a gyártó cégek minőségi bizonyítványainak tanúsága alapján. Volt már olyan eset, hogy ezeket meghamisították.
Mr. Parks: – Konkrét vizsgálat alapján, szenátor.
Hoyt szenátor: – Azt hiszem, így mellékvágányra tévedünk. Miért nem működtek a szabályozórudak a Prometheus-1-ben?
Mr. Parks: – A válasz kissé bonyolult, szenátor.
A magas hőmérséklet és az erős neutronbombázás következtében a fűtőanyagszemcsék összezsugorodnak, tömörülnek a csövekben és nagy, akár néhány centiméteres hézagok maradnak köztük. A reaktor belsejében óriási a nyomás, és megtörténhet, hogy egy ilyen hézagnál deformálódik a fűtőelem. Előfordulhat az is, hogy megvetemedik és megduzzad: ennek nem tudjuk pontosan az okát. Ha a fűtőanyagrudak összehajolnak, vagy túlságosan megduzzadnak, a szabályozólemezek vagy – rudak bajosan juthatnak be a magba.
Holmburg képviselő: – Vagyis voltaképpen a fűtőelem gyártója a hibás, mert azok a szemcsék nem felelnek meg az előírásoknak.
Mr. Parks: – Nem mondanám ezt, uram.
Hoyt szenátor: – Miért? Hiszen kétségtelen, hogy a szállító a hibás.
Mr. Parks: – A szállító megtartotta a fűtőanyag szemcsékre vonatkozó előírásokat, szenátor. Csupán arról van szó, hogy még nem tudjuk egészen pontosan, hogy mi minden történik az aktív zóna belsejében.
Hoyt szenátor: – Sajnos, ez a válasz nem fogadható el.

38.

San Franciscótól kétszáz mérföldre északra, az Eureka Falls-i energiaközpontban Robert Moore fődiszpécser az Egyesült Államok nyugati felének energiatérképét szemlélte. A tábla a nagyobb erőműveket, kapcsolóállomásokat és az ezeket összekötő távvezetékeket ábrázolta. Az egyik vékonyka vonal vörösen felvillant, jelezve a távvezeték túlterheltségét: a számítógép azonnal automatikusan közbelépett, átrendezte vagy féltucat erőmű energiájának elosztását, s a vonal visszakapta normális zöld színét.
Kutya nehéz éjszaka lesz, gondolta Moore. Mintha az ország minden üzeme éjszakai műszakot tartana; ehhez hozzájön ötvenmillió villanytakaró, tévé, villanytűzhely – istentelen terhelés! Ha nem lépett volna be a Cardenas-öböl, feszültségcsökkentésre, vagy részleges áramszünetekre kellett volna felkészülnünk, így azonban, bár Grayfield nagyjavítás alatt áll, a végén még tartalékunk is lesz. Ha ki kell segítenünk középnyugatot, emberemlékezet óta most először kölcsönözhetünk nekik.
Egy pillanatig még elnézte a táblát, közben a zsebkendőjéért kotorászott. A szoba hőmérsékletét éjjel-nappal húsz fokon tartották, de ő izzadékony volt, s most is apró verejtékcseppek gurultak le az orrnyergén, aztán szétfröccsentek az asztal lapján.
Megtörölte az arcát, és körülpillantott a szobában. Amilyen mozgalmas éjszaka lesz, nem szabad senkinek lógnia.
A hatalmas terem túlsó végében, egy beugróban helyezték el a hatalmas reléket meg a bejövő és kimenő távvezetékek gyűjtősíneit. A reléket automatikusan vezérelte a számítógép, de készenlétben állt néhány technikus arra az esetre, ha kézi vezérlésre kellene áttérni. Az elektromos hálózat kezelése túlságosan fontos ahhoz, hogy emberekre bízzák, de ahhoz is, hogy rábízzák az elektronika szeszélyeire. A szokásos kompromisszum, gondolta Moore: kétszeres védelem négyszeres költségért.
A közelében a segéddiszpécserek hallgatták fejhallgatóikon a beözönlő jelentéseket, és figyelték az előttük sorakozó képernyőket, hogy beavatkozzanak, ha valami elkerülné a számítógép figyelmét. Senki sem nézett feléje, és Moore titokban elővette a fiolát, és bekapott egy szem nyugtatót. Az ilyen éjszakán könnyen előjöhet a tachikardiája, márpedig most, a nyugdíj előtt nem engedheti meg magának, hogy kórházba vigyék.
Mindenki a saját képernyőjét figyelte; Moore a kezelőasztalnál levő gombokhoz nyúlt. A rendszer terhelési és működési mutatóinak összegzését kérte. A képernyő villogni kezdett, majd megjelent rajta a grafikon, öt óra után, amikor az ipari üzemek leállnak, tulajdonképpen fogyasztáscsökkenésnek kellett volna mutatkoznia, de a fogyasztás ma stabil maradt. Az üzemek leállásával kiesett fogyasztást azonnal pótolták a háztartások.
Egy másik gombegyüttes benyomására újabb diagram jelent meg. Az energiafejlesztési és átviteli összkép a rendszer különböző erőműveiben fejlesztett elektromos energia mennyiségétől és költségétől kezdve a vízierőművek tárolóinak vízszintjéig mindent mutatott, még az időjárást is.
Kutya nehéz éjszaka lesz, gondolta ismét, de legalább működik minden. Rágyújtott, és éppen kezdett kiengedni benne a feszültség, amikor izgatott hang szólalt meg a fejhallgatójában: – A Cardenas-öböl épp most kapcsolt ki!
Már a számítógép is jelezte: az ernyőn riasztás villant fel: az elektronikus hieroglifákból szavak formálódtak. Moore belemorgott a mikrofonba: – Hogyhogy ötöst kapcsolt ki? Hiszen csak most kapcsolt be! – Nem lehet igaz, gondolta. A Cardenas fejleszti az állam elektromos energiájának a felét. A felét! A szíve hirtelen vadul zakatolni kezdett. Befogta az orrát és erősen összepréselte a levegőt a tüdejében; szívdobogása fokozatosan visszanyerte szabályos ritmusát. Csináld csak, rémissz halálra, gondolta, s a szeme könnybe lábadt. – George, mi az ördög történt a Cardenasszal? Próbáld meg fölébreszteni azokat a nagymenőket!
A képernyőn sorra villantak fel az adatok. A számítógép már bekapcsolta a tartalékot, de azzal a hatezer megawattal nem pótolhatják a Cardenast… úgy látszik, mégiscsak meg lesznek azok a részleges áramszünetek. A rendszer újabb diagramja jelent meg az ernyőn, az egyik távvezeték vonala pirosan világított. Fölötte a felirat: Hlsdle 7-Lawrvl 8, vagyis a Hillsdale-ből Lawrenceville-be vezető vonal, az egyik leghosszabb az állam terültén. Amíg nézte, a szomszédos vonalak is felizzottak.
– Jött válasz Cardenasból? – El nem tudta képzelni, mi történhetett a gigantikus erőműben, de ösztönösen érezte, hogy ezen az éjszakán már nem fognak visszakapcsolni.
És akkor eljutott a tudatáig; a szíve ismét meglódult. Hiszen a legnagyobb távvezeték a Cardenason megy át, és ez esett most ki! A tartalék túlterheli a rendszer többi részét… a számítógép úgy akarja kielégíteni az igényeket, hogy nincs vezeték, ami az áramot szállíthatná. Vissza kellett volna kapcsolnia már másodpercekkel ezelőtt, de ki tudja, mit égetett ki a hirtelen áramlökés?
Az orrán már patakban folyt a veríték. További tájékoztatást kért az adatbanktól, és feszülten nézte a képernyőn megjelenő és eltűnő számokat.
Ismét a rendszer diagramja jelent meg. A Hillsdale-vonal már kiment… a rendszer sebezhetővé vált. Fülhallgatójában zsivajgott a közelgő tragédia.
– Túlterhelés Meyersville-ban, kifújt. Sacramento sem bírja a terhelést, kikapcsol.
– Portland most hunyt ki. Seattle már percek óta sötét.
– Ukiah transzformátora nem bírta a terhelést. Már egyetlen vezeték sem él.
A táblán vörös fények cikáztak, majd elhomályosodtak és kihunytak. Kártyavárként omlott össze az egész: minden kiesés tovább terhelte a hálózat még működő részét. Tenni ellene valamit, de gyorsan, különben a baj átfut a Sziklás Hegység vonalán, és akkor aztán lehet, hogy az egész ország sötétbe borul. A szövetségi hálózat voltaképpen szerves egység. Az omahai áramkiesést esetleg a Niagaránál fejlesztett árammal pótolják, Nebraskában. Akárcsak a pókháló: ha egyhelyütt megrándul a szál, a kontinens legtávolabbi zugában is érzik a rázkódást. Csak éppen ebben az esetben a rezgés úgy felerősödik, hogy az egész hálózat veszélybe kerül.
Csonkolni kell, gondolta. Ezzel megmenthető San Diego, és minden, ami tőle keletre van, de El Cajon fölött az egész partvonalat el kell sötétíteni!
Letépte a fejhallgatóját, és fölvette a vezérlőszoba telefonját. – Joe, szakítsd meg a hálózatot a 3-2-9 és 8-7-0 pontokon!
A válasz pillanatnyi késedelemmel jött: – Tisztában vagy vele, mit csinálsz? Az egész partvidék sötétbe borul!
– Tedd csak! Felelek érte.
A képernyőn apró jelző lebegett át, és két ponton megérintette a rendszer térképét. A két pont közötti rész kihunyt.
Hirtelen az egyik diszpécser letépte fejhallgatóját és felkiáltott: – Nem bírja a védelem! – A terem túlsó végében, a kapcsolóknál az egyik hatalmas relé körül kékes tűz játszott, egy pillanatra elvakítva a technikusokat és a diszpécsereket. Moore hunyorgott és eltakarta a szemét. Már elérte az ózon éles szaga, s érezte, hogy a fejbőre furcsán bizsereg. Hallotta, hogy az épület mélyén a generátor nyüszítve felgyorsul.
A világítás felizzott, majd kialudt.
Moore kifújta a levegőt, visszaszökkent a székébe, és elengedte magát. Meglazította a nyakkendőjét, a fejhallgatót letette a konzolra. Az összeomlott hálózat most már valaki másnak az öröme lesz.
A sötétben megszólalt valaki: – Van itt elemlámpa?
Ideges nevetés volt a válasz, majd egy másik hang azt kérdezte: – Gyertya nem jó? Talán akad egy gyertya.
Moore felsóhajtott és kotorászni kezdett a legalsó fiókjában, ahová az italt dugta. Hosszú lesz az éjszaka. San Franciscóban és Los Angelesben most bizony elő kell keresni a gyertyákat.
De nincs nagy baj, gondolta, és kinyitotta az üveget. A szíve rendben van.

39.

– Na, milyen az Elnök? – kérdezte Tebbets.
Kloster vállat vont. – Néztem egy darabig odafent. Bekapcsolták a Cardenast, de úgy, mintha Armstrong holdsétája óta nem történt volna nagyobb esemény. Különben is, egyik elnöki beszéd olyan, mint a másik. – Kíváncsi pillantást vetett Tebbetsre. – Megint csak benézett?
– Dupla műszak – felelte Tebbets. – Malcolm influenzás lett, és hirtelen nem találtak helyettest.
– Nagyon unhatja már.
– Jobb, mint a tévét nézni. – Viccnek szánta, és maga is meglepődött, mennyi igazság van benne. Érezte, hogy Kloster is így van vele, és a százados fél éjszaka ott fog ülni.
– Mi van az áramszünetekkel?
– Nem romlik a helyzet… a Cardenasszal pedig csak javulhat. Meg akarja nézni? – Beleszólt a mellén lógó mikrofonba, mire megjelent a képernyőn az Egyesült Államok térképe, keresztül-kasul szőve vékony vonalakkal, amelyek fényes piros pontokat kötöttek össze. – Az energiahálózat egyszerűsített képe; a fő távvezetékeket és a nagyobb erőműveket ábrázolja. Az a nagyon nagy ott a parton, az a Cardenas.
Újból elmélyülten lötykölni kezdte a pohara fenekén a zaccot, amikor Kloster megszólalt: – Elromlott a képernyő?
Tebbets felkapta a fejét. – Ugratni akar? Mi történt?
– Az a piros folt, amiről azt állítja, Cardenas…, most aludt ki!

40.

A San Francisco-i Mark Hopkinsben, egy felhőkarcoló legfelső emeletén a hangulat tetőpontjára hágott. Már a színészek is befutottak, és a pincérek felbontották a második láda pezsgőt. Suzanne Fast egyedül állt a kis erkélyen, és lenézett a városra. Innen mindent látni lehet, gondolta, az öblöt, a hidat, és a túlsó parton Berkeley dombjainak csillogó fényeit. Ezért is fizetnie kellett, mint minden másért az életében. Negyed dollár egy pillantás. Be kellene szereznie egy pénzbedobós távcsövet, akkor talán bejönne a rezsi.
– Csak így, magányosan?
Nem, nem hófehér paripás herceg: nem is gazdag fejes, aki eljött érte, hogy magával vigye. Csak Peter Maxey, a balettkar kísérője. Tizenöt évvel fiatalabb nála, és minden buliján itt van. Az újságok pletykarovatai szerint a „csodálója”. Végül is, ha egy macska is ránézhet a királyra, miért ne nézhetne rá Peter Maxey egy nőre? Sokra megy vele mindkettő…!
– Mindig magányos vagyok.
– Mert ezt akarod. – Maxey rákönyökölt a korlátra, és ő is lenézett a városra. Sovány fiatalember, aki ismeretségi köre ellenére igazán kedves fickó. Legalább az az előnye megvolt, hogy sugárzott belőle az életkedv, ami ritkaságnak számított a nő baráti körében.
– Sue. – A férfi tréfás szemrehányással nézett rá. – Ez az első unalmas bulid!
A nő nem tudta, megsértődjön-e vagy viccnek vegye; puszta szeszélyből az utóbbi mellett döntött. – Ha színészeket hívsz meg a bulidra, nem kívánhatod, hogy ők érdeklődjenek irántad, Peter. Neked kell foglalkoznod velük.
Ismét a város felé fordult. Ebben a pillanatban kialudtak a fények.
Bent a lakásban elhallgatott a zene, és hirtelen hangzavar támadt. Különös, gondolta. Sehol egy fény, még a hídon sem! Hirtelen eszébe jutott a buli. – Van valahol gyertya, Peter. Bemegyek, megkeresem nekik.
A férfi közelebb lépett. – Miért nem hagyod, hogy ők keressék, Sue?
Enyhe citromillat. – Helyes. Kereshetnék… De kihűl az étel.
– A lángoló palacsinta aligha. Hacsak a konyak ki nem fogy.
Ez jó muri lesz. – Ilyen már New Yorkban is történt egyszer, emlékszel, Peter? Kilenc hónap múlva rengeteg gyerek született.
A férfi rámosolygott. Bárcsak másvalaki állna most itt, gondolta Sue. Unta a haverkodást.
– Tévé híján – mondta Peter –, nemigen lehet mást csinálni. – Átkarolta Suzanne derekát, és ő évek óta először érzett kis híján megdöbbenést. – Unalmas a buli – emlékeztette a fiú. Furcsán komolynak látszott.
– Ezért meg akarod szakítani.
– Magányos vagy – mondta Peter. – Pedig nem kellene. Nagyon vonzó nő vagy…
– … a koromhoz képest.
– Minden korosztályhoz képest. – Könnyedén elsimított a nő füléről egy tincset.
– Dicséretes az erőfeszítésed, Peter – mondta Sue, s hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. – És éppen erről van szó… tudom, hogy erőfeszítés. Te nem a nők barátja vagy.
Mikor kimondta, már meg is bánta, de a fiú nem sértődött meg. – Hogy lefekszem-e valakivel vagy sem – mondta higgadtan –, attól függ, mennyire tetszik nekem.
– Ma pedig velem akarsz lefeküdni – mondta a nő hidegen. – Hiú reményeket táplálsz.
– Az első talált – felelte Peter vidáman –, de a második nem. – Hosszan megcsókolta, és a nő váratlanul rádöbbent, hogy igaza van.
Végül is bőven van palacsinta és pezsgő. És a buli tényleg unalmas, és ami talán még rosszabb, ő aztán senkinek sem fog hiányozni. Egyébként is, jutott hirtelen eszébe, miközben kézen fogta Petert, megfogadta, hogy a világ végét pontosan így fogja átélni…

A Santa Monica felé vezető sztrádán Joseph Yarbro közel kilencvennel hajtott… az már majdnem a felső határ volt, ő azonban húsz éve járta az országutakat. Még sötétedés előtt oda akart érni a raktárhoz. Az orvosok megmondták, hogy rosszul lát éjszaka, nem akarta a szerencsére bízni magát. Magában elmosolyodott. Los Angeles még nem látott akkora rántottat, amilyen a sztrádán szétterülne, ha ezzel a rakománnyal karambolozna!
A lenyugvó nap fénye bántotta a szemét: hunyorgott. A szürkület a legveszélyesebb. Ekkor kigyulladt a sztrádavilágítás, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Ez is segít valamit. Manőverezni kezdett, hogy átmenjen a külső sávba, és közben leste, hol a lejáró. A jobb oldalon a Cadillac nem engedte be, levette a sebességet, és kezdett átvágni. Szerencsére a lejárónak jó a világítása. Előfordul, hogy egyszer csak felbukkan a semmiből…
Órájára pillantott. Még öt perc, és odaér a raktárhoz, aztán kifújhatja magát.
Visszakapcsolt, és lassan átjutott a dombtetőn. A másik oldalon hirtelen teljes sötétségbe merült. A város eltűnt körülötte: az égbolt szurokfekete volt, csak a csillagok ragyogtak. A sztrádavilágítás is kialudt, de még az út menti házakban sem égtek a lámpák. Csak a szembejövő autók fényszórói sütöttek. Áramkiesés lehet valahol, gondolta, mégpedig súlyos. Pupillái tágulni próbáltak. Közelebb hajolt a szélvédőhöz, feszülten figyelte az út szélét. Valahol itt kell lennie…
Észrevette, megrántotta a kormányt, aztán elöntötte a vakrémület, amikor látta, hogy túl közel a lejáró. Beletaposott a fékbe, s a kocsi megfarolt. Kétségbeesetten próbálta egyenesbe hozni. Hirtelen érezte, hogy a pótkocsi leszakadt. Nem fog eljutni a raktárhoz, gondolta kissé meglepve.
Ehelyett átvágódott a sztrádán, négy sávnyi szembejövő forgalom elé.

Beverly Hillsben Gloria Marks bezárta az Acme Színházi Ügynökség irodájának ajtajait, majd türelmetlenül megnyomta a lift hívógombját, hogy lejusson végre az alagsori parkolóba. Hosszú volt a nap… át kellett néznie a szerződéseket, aztán jött az a kis rémség, akiről az anyja azt hitte, ő az új Shirley Temple. Hirdetések, hajtogatta szünet nélkül, a hirdetések hozzák a pénzt, nem pedig az áruházi katalógusoknak rendezett gyermek divatbemutatók.
– Túlórázunk, túlórázunk?
Észre sem vette, mikor odalépett. A nagydarab, harmincas, borostás férfit többször látta már, és a férfi minden alkalommal jól megnézte… furcsa pillantással, hogy Gloria örült, hogy nincsenek egyedül. Ma azonban egyedül voltak. Kifejezéstelen, hideg tekintettel nézett vissza. – Igen.
– Színésznő?
Tíz évvel, tíz kilóval és jó adag tehetséggel tévedett. – Nem találta el. Titkárnő.
– A nevem Harry.
Milyen unalmas. – Ettől még nekem nem kell bemutatkoznom.
Megérkezett a lift, és ő beszállt. A férfi követte, szorosan a nyomában. Gloria a földszinti gombot nyomta meg a parkoló helyett. Nem kell keresni a bajt. Lerázza a szatírt, csak azután megy a kocsihoz.
A lift megindult lefele. A tizedik és a kilencedik emelet között kialudt a villany. A lift zökkent egyet és megállt.
Gloria csak állt a sötétben, annyira megzavarodott, hogy még félelmet sem érzett.
– Azt hiszem, közelebbről meg kellene ismerkednünk – dörmögte egy hang a fülébe.

Burt Fields Berkeleyben, a MacArthur állomáson szállt fel a metróra. Talált szabad helyet, és nyomban belemélyedt a tőzsdei jelentésekbe. Tíz perc sem telik bele, és megérkezik San Franciscóba, a Montgomery utcai állomásra. Ott majd fog egy taxit, és megy tovább North Beachbe… már így is elkésett a Dianával megbeszélt vacsoráról. Hátradőlt, és belemélyedt, hogy áll a Polaroid és a Xerox, kizárva gondolataiból a külvilágot és a többi utast… és különösen azt a tudatot, hogy éppen egy három és fél mérföldes alagútban száguld, több millió tonna víz alatt. Ha csak rágondolna, képtelen lenne uralkodni a klausztrofóbiáján.
Éppen számításokba kezdett az újság szelén, amikor a lámpák fénye elgyengült, és a vonat érthetetlenül lelassult. Gyomra kissé összerándult. Csak le ne álljanak az öböl alatt! Egyszer már megtörtént vele, és öt percig, ahogy ott ült, minden erejét össze kellett szednie, hogy ne sikoltozzon.
Az utasok között mormogás támadt. A fények hirtelen teljesen kialudtak. A vaksötétben a vonat lassított, majd megállt. Érezte, hogy ez nem átmeneti leállás, hanem itt vesztegelnek esetleg… órákig! A kocsiban gyufák lobbantak fel, majd kialudtak. Még arca elé emelt kezét sem látta a sötétben. Itt vagyok az öböl alatt… millió és millió… tonna… víz… nehezedik rám… nehezedik… nehezedik…
Három utas tudta csak a szájába betömni a zsebkendőt, hogy elfojtsák a sikoltozását.

Santa Barbarában Frank Johnson felnyitott egy újabb sört, és hátradőlt a kanapén, hogy kényelmesen nézhesse az Elnök beszédét. Miről is írtak az újságok? Hogy megoldódott az energiaválság…?
– Polgártársaim…
Közülünk való, gondolta helyeslően. Senki sem tudta ezt a műfajt ilyen jól Truman óta. Nagyot húzott a sörből. A műsor szerint tizenöt percig tart a beszéd, utána jön az a jó kis krimi. Kellemes este lesz: jó műsor, hideg sör, teljes kikapcsolódás.
– … ebben a pillanatban, amikor önökhöz szólok, a Prometheus atomerőmű tizenkétezer megawatt elektromos teljesítményt ad az országos energiahálózatba! Ez az erőmű egyedül kielégíti Los Angeles és San Francisco együttes energiaigényét, méghozzá egyetlen hordó olaj felhasználása nélkül!
– Hallod ezt, Martha?
A konyhából jövő választ nem értette.
– … csak mintapéldánya a hasonló létesítmények sorának, amelyet majd…
Ekkor elment a hang. A kép megremegett, összezsugorodott, majd az is eltűnt.
Megint kortyolt a sörből, és várta, hogy vissza jöjjön a kép. Új volt a készülék, csak adáshiba lehet.
– Egész este ott akarsz ülni? Eredj, nézd meg a biztosítékot!
Alig látta a feleségét, aki a konyhaajtóban állt. Nehézkesen feltápászkodott, valahogy hülyén érezte magát. A tv teljesen elnémult, és sehol nem égett a villany. Furcsa csönd volt… hiányzott a mosogatógép és a villanykályha zümmögése.
– Nem értem, Martha. – Odacsoszogott az ablakhoz. Mintha a város minden fénye kialudt volna. Megfordult és szemrehányóan nézett a tévékészülékre.
Mi az ördög történt azzal a rengeteg megamicsodával?

41.

Egy pillanatig teljes csend volt az erkélyen, csak Delano hangja recsegett a hangosbeszélőn át. Parks kihallotta belőle a félelmet.
A háta mögött megszólalt a tévéstáb vezetője:
– Mi történt? Mi az a LOCA?
Walton izgatott hangja válaszolt: – A hűtővíz elfolyása… eltörik egy cső, és minden víz elfolyik a reaktortartályból…
– Ez nagy baj?
Parks a hangosbeszélőhöz hajolt: – Helyzetjelentést kérek, Delano!
Delano feszült, fegyelmezett hangon válaszolt- – Teljes törés a Prometheus-1 recirkuláltató vezetékén. Nem lehet megvizsgálni – a kifúvás elárasztotta a csőalagutat, hozzáférhetetlen. Tizenöt percen belül nagyjából tíz százalék víz marad a tartályban.
Víz nélkül leáll a nukleáris reakció, gondolta Parks. De a fűtőelemekben levő plutónium meg a többi reakciótermék bomlási hője másodpercenként hét fokkal emeli a mag hőmérsékletét…
– Az okát, az istenért! – lihegte Brandt a fülébe. – Mi okozta, Delano?
– Nem tudom biztosan. Peterson szerint anyaghiba a reaktortartályhoz való hegesztésnél. A hajlítás meg egy hajszálrepedés együtt épp elég.
– … az átlaghőmérséklet hatszázötven fok…
A törött csövön kiáramló gőz és víz átmenetileg csökkentette a hőmérsékletet, de már újra emelkedőben volt. Parkson kiütött a veríték. A biztonsági hűtőrendszernek már másodpercekkel ezelőtt be kellett volna indulnia, hacsak az erős kifúvás tönkre nem tette a vízszint jelzőket. Minél később, annál rosszabb. A belső gáznyomás már alighanem felszakított néhány fűtőelemet és most szivárognak…
– … hétszázötven…
– Greg! – Delano hangja megkönnyebbülten csengett. – A műszerek szerint a zuhany és a szivattyúk működésbe léptek; ezzel el tudjuk árasztani a magot.
– Nem valószínű – mormogta Brandt. – Amikor egy méteres átmérőjű cső törött el, és gőznyomás ellen…
– A szórófejek lelocsolják az üzemanyagrudakat – mondta Parks. – Percenként harmincezer liter vizet nyomnak be a reaktortartályba.
Mélyen alattuk kisebb robbanás tompa moraja hallatszott. A forró magba ömlő hideg víz nyilván azonnal gőzzé vált, és visszalökte a hűtővizet, gondolta Parks, leküzdve páni félelmét. És ha a gőzpárna elzárja a magtól a vizet.
A hangosbeszélőben ismét felhangzott Delano rekedt hangja: – A robbanás kinyírta a szórógép gyűrűit! Egyáltalán nem kapunk vizet!
A műszertáblán a Prometheus-1 képernyői közben kihunytak, egy sor jelzőlámpával együtt. Ezek szerint tönkrement szinte minden érzékelő a magban, futott át Parks agyán.
– … hétszázhetven…
Ez csak az átlaghőmérséklet. A mag egyes részeiben már több, mint ezret lehetne mérni. A Zircaloy valamivel ezernyolcszáz fok fölött olvad az uránium-oxid pedig körülbelül kétezernyolcszáznál. Legfeljebb öt percük van még, aztán a mag összeesik, majd beleolvad a tartály aljába. Atyaúristen! És ott van még a kettes, a hármas, és a négyes…
Odakapott a hangosbeszélőhöz: – Delano! Leállította a számítógép a többi reaktort?
Tétovázás. – Az itteni jelzők szerint igen… még amikor lekapcsolódtunk a hálózatról.
– Ne bízz a jelzőkben… menj neki kézi vezérléssel!
– Nem megy… a robbanás kinyírta a fő- és a tartalékrendszereket is. Nem lehet meghajtani a szabályozórudakat. – Parks szinte látta, ahogy Delano dühödten rázza a fejét. – De kézzel sem menne, Greg. Kint a folyosó tele van éles gőzzel.
Parks rámeredt a hangosbeszélőre. Aztán ostobán azt kérdezte:
– Ki tudtok jönni onnan?
Hirtelen recsegés hallatszott, Delano hangja ütemesen elhalkult: – … attól függ… a víz… elforr valamikor…
Parks hátradőlt a székében. A katasztrófa tehát elérte az embereket is. Csak félig jutott el a tudatáig, hogy az erkély egyik sarkában az újságírók Waltonnal hangoskodnak.
– … nem tudom, mi az ördög folyik itt, de maguk nagy bajban vannak, igaz?!
– … mondtam már, ideiglenes zavar. Reggelre újra üzemben leszünk.
– … nyavalyát… írtam már nukleáris erőművekről, maguk itt hat hónapig nem indulnak el.
– Rúgja ki őket, Walton! De azonnal! – vágott közbe Brandt.
Mintha a koncon marakodnának… Parks elfordult, lenézett az erkély vastag ólomüveg ablakán át a fő reaktorszintre. Valami ott is történt. Öt-hat ember ácsorgott lent bizonytalanul, fejüket félrehajtva, mintha hallgatóznának.
Brandt megbökte a könyökét. – Kézzel nem lehetne elárasztani?
Parks megrázta a fejét. – Hacsak valaki a tetejére nem áll egy locsolócsővel. Nem hiszem, hogy akadna önkéntes rá.
– Mennyi ideig tart az olvadás?
Parks gyors fejszámolást végzett. – Néhány perc múlva olvadni kezdenek a rudak; aztán pár perc, amíg maga a fűtőanyag is megindul. Aztán legfeljebb egy óra, amíg minden rácsöpög vagy zuhan a rácslemezre, megint egy óra, amíg ez tömkeleg meg a rácslemez átolvad vagy lezuhan a tartály fenekére. Esetleg újabb hatvan perc, amíg a tartály átolvad, – valószínűleg kevesebb. Alatta másfél méter beton van. Néhány óra, esetleg néhány nap, amíg azt áttöri és kijut.
– … kilencszáz …
– Néhány óra vagy néhány nap?!
– Rohadt sok az ismeretlen – felelte Parks feszülten.
– Sokkal, de sokkal gyorsabban is mehet.
A hangosbeszélő ismét megreccsent. – … rezgés … a többi recirkulációs vezeték … az alagutat elárasztotta … a gőz visszavág … kavitáció…
Ekkor jött rá, mire füleltek a technikusok hallgatták, ahogy a túlhevített gőz és a légbuborékok a közös alagútban püfölik a csöveket. azokat a csöveket nem ekkora terhelésre méretezték – még ha nem számolnak is az anyaghibákkal, vagy a kifáradással.
– Ha tudsz valakit, aki ért a reaktor-összeolvadáshoz, Brandt, itt az ideje, hogy felhívd.
– Ehhez senki sem ért – mondta Brandt vontatottan. – Csak a számítógépes modellezésre támaszkodtunk. Meg kellett volna csinálnunk  az Admirális-próbát. Valóban összeolvasztani egyet és megnézni, mi…
A recsegésből kivált Delano hangja. – LOCA! A kettes és négyes reaktorban… gőzrobbanás az alagútban!
Cushing, Walton és Abrams közelebb húzódott a hangostelefonhoz, Parks felpillantott a rémült propagandistára. – Elmehetett volna az újságírókkal, Jerry. Kár, hogy elszalasztottá.
– Ugye, azokban már megvolt a SCRAM? – szólalt meg Cushing.
Parks vállat vont. – Mindegy, hogy kint voltak-e a szabályozórudak, vagy bent – ha elfolyik a víz, leáll a reakció. De a bomlási hő ugyanakkora lesz, mint a Prometheus-1-ben.
Újra Delano hangja hallatszott: –… kiment a vészhűtés… a reaktor vízellátása megszűnt…
– Krisztusom!… Delano, gyere onnan!
A hangosbeszélő nagyot reccsent, aztán elnémult.
– … kilencszáznyolcvan fok és emelkedik…
Egy hosszú pillanatig csak nézték egymást, aztán Brandt megkérdezte: – Gondolod, kijuthatnak még onnan?
– Nem – mondta Parks kétségbeesetten. – Azt hiszem, a világon semmi esélyük rá.

42.

A számítógép szalagjainak egyhangú zümmögése betöltötte a vezérlőközpontot; csak néha szakította meg egy kattanás, ahogy a monitor másmás képre váltott az aktív zónában. Szinte minden váltás üres képet hozott: a belső kamerák többsége tönkrement – az a kettő, amely még a Prometheus-3-ban működött, közeli képet hozott egy fűtőelemköteg húsz centiméternyi darabjáról. A háttérben halk gépi hang a maghőmérsékleteket recitálta.
– Helyzetjelentést a kettes reaktorról, Carr!
Carr elvékonyodott, ideges hangon jelentette: – A hőmérséklet emelkedik, még nem csuklott össze semmi. Körülbelül a rudak fele sérült és ereszt. A gázérzékelők sem működnek, de valószínűleg sok a hidrogén és a nemesgázok.
A hármas és a négyes reaktor helyzete ugyanilyen rossz; Delano kötelességtudóan jelentette a hangosbeszélőn át. Ekkor vette észre, hogy milyen csendben van Parks. A telefonon feltárcsázta az erkélyt, és tudomásul vette, hogy a telefonösszeköttetés is megszakadt. Ahol valóban szükség lett volna többszörös biztosításra, ott nem volt. Minden távközlési vonalat egy kötegben vezettek, s ha egy megszakadt, mind megszakadt. Tehát teljesen el voltak vágva a külvilágtól. Úgy döntött, nem mondja meg a többieknek.
Értelmetlen jeleket firkáit a jegyzettömbjébe, aztán rajzolt egy fát, majd egy kislányt. Várd meg, míg a papa hazajön… Szinte hallotta, amint Edith éppen most szól rá Jenniferre, mindig ez ment vacsora előtt. Ma este a Papa kicsit késni fog…
A többiekre pillantott. Először Carr fog összeroppanni, gondolta. Carr és Melton. Mindig a mókamesterek készülnek ki először, nincs bennük elég önfegyelem.
Neki most az a dolga, hogy megakadályozza a pánik kitörését, hogy ha mégis adódik valami lehetőség, élni tudjanak vele. Nincs sok esélyük, de amíg élnek…
– A Prometheus-1, Reynolds? – Minden jelző döglött, kép sincs. Valószínűleg megkezdődött az olvadás, a mag két-három percen belül összeomlik.
Reynolds nős volt, két gyereke közül az egyik egyetemista. Irodalom szakos. Reynolds mérnöknek szánta a fiút, de ő író akart lenni. Úgy is festett: csapott váll, vastag szemüveg…
– Adj képet a hármasról, Melton. – Legalább a saját szemével láthat egy összeolvadást. Ha mégis kijutnak, ez a megfigyelés felbecsülhetetlen értékű lesz.
Megjelent a kép, de Delano átkapcsolta a saját képernyőjére. A fűtőelemköteg egy részét mutatta a bilincsekkel. Egy pillanatig figyelte. Semmi. Ez a rész még nem elég forró, gondolta – aztán észrevette fényesebb a szokottnál, és a bilincs mellett lassan formálódik egy fémcsepp. Kis idő múlva a cseppek már összefüggő patakocskává alakultak, és a rudak láthatóan vékonyodtak.
– Oké, Melton, kapcsold ki. – A látvány ijesztő volt. Nem tudta, mi megy végig a többiekben az olvadó rudak láttán, de nyilván őket is megrendítette. Most nehezen látott beléjük, és ez baj volt. Nem tudta mi zajlik a lárvaszerűen merev arcok mögött.
Érezte, hogy valaki nézi, és felpillantott a jegyzettömbjéből. Reynolds bámult rá halottsápadtan. – Max, azt hiszem, a Prometheus-1-ben megindul a rácslemez!
Az nem lehet, gondolta Delano döbbenten. A Prometheus-1 magjának lépésről lépésre kellene összeolvadnia, legalábbis minden számítógépes elemzés szerint, amit valaha is végeztek. Először részleges összeolvadás a reaktortartály belsejében, aztán megszilárdulás, majd újra olvadás. A mag olvadása jó ideig eltart, csak aztán zuhan rá a rácslemezre, és aztán még magának a lemeznek is át kell olvadnia, az is időbe telik.
A többiek némán figyelték Reynoldsot. Eltelt néhány másodperc, és Delano hallotta, amint a számítógép bejelenti a fűtőelemek olvadáspontját a többi reaktorban.
– Van még működő jelző, Reynolds?
– Nincs. Majdnem minden érzékelő tönkrement. A rácslemez közelében egy nyomásmérő sokat mutatott.
Legalább két tonna van most azon a rácslemezen, gondolta Delano. Vagy még több. És ki tudja, mennyire fáradt ki a fém az elmúlt hat hónap próbaüzeme alatt? Nem emelheti ki, hogy megvizsgálja.
– Jelentést a Prometheus-2-ről, Carr!
Carr felugrott a székéből, hogy Delano láthassa a vörös fényben égő táblát. – Miért nem nézed meg magad, Max?
– Nem azt kértem, hogy mutasd meg. Jelentést kértem.
Melton megfordult ültében, hátradőlt a Prometheus-4 pultjára és rágyújtott. – Kit akarsz becsapni, Max? Minden mag olvad és tehetetlenek vagyunk. Semmi értelme, hogy naplót vezessünk róla. Innen többé nem jutunk ki. Csapdában vagyunk.
– Tilos a dohányzás – mondta Delano higgadtan. – Oltsd el.
Reynolds megköszörülte a torkát. – Max, mi lesz most?
Delano egy pillanatig habozott, és Melton lecsapott: – A telefon nem működik, ugye? És lefogadom, hogy a hangosbeszélő sem! Így van?
Delano rá sem hederített. – Hogy mi lesz… előbb-utóbb elzárják a vizet, és ha a maradék elforrt, a gőzzel nincs gondunk. A magok összeolvadnak, de a rácslemezeknek még vagy egy óráig meg kell tartaniuk az olvadékot. Még ha a magok lezuhannak is a tartály fenekébe, eltelik néhány óra, míg az átolvad.
– A reaktortartályok fenekén víz van – mondta Carr, a hangja tele gyanakvással. – Gőz fejlődik, és a hidrogén is berobbanhat.
Delano vállat vont. – Nem számít, Carr, mert addigra mi már kint leszünk. Ha elforrt a víz, kimegyünk. Forróság lesz, de el kell tudnunk vinni a lépcsőhöz…
Reynolds pultjáról kattanás hallatszott. Reynolds megfordult, hogy megnézze, mi az. Elakadt a lélegzete, aztán alig hallhatóan azt mondta: – Átszakadt a rácslemez.
Isten bocsássa meg neki, gondolta Delano megrendülten. Ő megtette, ami tőle tellett. A következő pillanatban robbanás rázta meg a szobát.
A falakat repedések hálózták be és forró, nedves gőz szivárgott be a terembe.
– Én megyek innen – motyogta Carr. Az ajtó felé rohant, Melton és Reynolds utána. Delano Reynolds után kapott, keze egy nedves inget ért, de nyomban el is engedte, amikor Reynolds vadul feléje sújtott. A következő pillanatban mindhárman elrohantak a forró, gőzölgő folyosón. Delano megállt az ajtóban, hallgatta lépteik tompa zaját; ingét és nadrágját átjárta az égetően forró gőz. Ordítani akart, hogy jöjjenek vissza, aztán elakadt a hangja. Minek jönnének vissza? Talán megmenekülnek. Várt egy kicsit, a gőz már az arcát perzselte, majd a gomolygó párából a folyosó végéből meghallotta a sikoltozásukat.
Carr hirtelen kibukkant a gőzből, arca vörös volt és hólyagosra égett. Delano felé botorkált. – Segíts – motyogta, és összeesett. Delano ismét botorkáló lábak zaját hallotta a gőzben. Visszalépett és becsapta az ajtót.
– Kizárod őket! – üvöltötte Young.
– Igen, kizárom őket – felelte Delano, és egész testében reszketett. – Az utolsó robbanás áttörte a burkolatot, és a gőzzel együtt kifújt a fűtőanyag egy része is. – Megrázta a fejét, sírás kerülgette. – Carrt már elborította, sehogy sem tudnánk dekontaminálni… de mi is szennyeződnénk.
A szobában hirtelen kihunyt a fény. Elemmel működő kis lámpák gyulladtak ki automatikusan a sarkokban, hosszú árnyékokat vetve a terem közepe felé. Leállt a légkondicionáló is. A szobára halálos csend borult, és Delano hirtelen megérezte, milyen fojtó meleg van. Gyufát gyújtott és megnézte a fali hőmérőt. Negyvenhárom fokot mutatott és szemmel láthatóan emelkedett. Valahol a közelben sérülhetett meg egy cső: a terem kezdett gőzfürdővé válni.
Valaki megdöngette az ajtót; aztán a döngetés elhalt, fojtott kiáltás, hörgés hallatszott. Delano és Young egymást nézte. Egyikük sem mozdult az ajtó felé. Delano furcsa, szenvtelen nyugalmat érzett. A halál lehetősége hőssé teszi az embert, gondolta. A valószínűsége viszont önzővé, gyengévé és kétségbeesetté, még akkor is, ha csak egy kicsit élhet tovább… Íme, ezért fiatal a legtöbb hős…
Carr és Melton és Reynolds. Úristen…
Hetven fok, és gyorsan emelkedett. Most már nagyon is valóságos volt: sütött a forróság, szemhéja kezdett megdagadni, levegő után kapkodott. – A zuhany! – Zihálta, és mindketten odarohantak a sarokban álló mentesítő zuhanyhoz. Pár pillanatig gátlástalanul verekedtek a kis fülkében a helyért. Delano győzött, és lázasan kapott a csaphoz. A zuhanyrózsából megindult a víz, s ő végre mélyet szívhatott a belélegezhetővé vált levegőből. Young benyomult melléje, és mindkettőjükön végigfolyt a meleg víz. Delano hátrahajtotta a fejét, hogy leöblítse felhólyagzott arcát és mellét. Kicsit késni fogok…
Aztán a víz helyett kisüvöltött az éles gőz.

43.

A hívások szinte egyszerre futottak be az erőmű külső részlegeiből. Parks sorra vette őket, miközben tekintete a műszerfalon cikázott. Az utolsó hívás után letette a kagylót. – Ez O'Malley volt a hulladékfeldolgozóból – mondta. – Azt kérdezte, amit a többiek; hogy kiürítjük-e az erőművet. Azt mondtam, nem. – Ránézett Cushingre. – Helyesen válaszoltam?
Cushing arca kifürkészhetetlen volt. – Ezt önnek kell eldöntenie.
– Persze, minek is kérdezem… – Waltonra ügyet sem vetett.
Brandt nem mert a szemébe nézni. – Ha elrendelnéd, én nem hibáztatnálak, Parks.
– Te elrendelheted, ha akarod – reccsent rá Parks. Aztán rájött, hogy Brandt sohasem lenne rá képes.
– Közvetlen veszélyben vagyunk? – kérdezte Walton idegesen.
– Az erőműre gondol, és mindenkire, aki benne van – helyesbített Parks –, nemcsak miránk, ugyebár? A válasz: nem, egyelőre nem. A vészajtók lezárták az alsó szinteket; ott van a gőz és a szennyezés. Ha radioaktív anyagok jutnak a levegőbe idefenn is… – Megvonta a vállát.
– Akkor ki kell kerülnünk innen.
– És most mit csinálunk?
– Semmit sem tehetünk – felelte Parks kimérten. – Az erőművet nem vezérelhetjük innen, és megszűnt az összeköttetés a vezérlőközponttal.
– Mi van a biztonsági kamerával? – kérdezte Abrams.
Erről teljesen megfeledkezett. Legalább megnézhetik, mi történt odalent. Bekapcsolta a műszerfal feletti kis monitort. A képernyőn kavargó fehérség jelent meg. – Gőz, a hűtővízből meg a szétment gőzvezetékekből… – A kamera lassan végigpásztázta a szobát. A gőzben itt-ott rések nyíltak; a szoba kezdett kihevülni. Parks látta a műszerfalakat, de mást nemigen. A szoba elhagyottnak tűnt, és Parkson átvillant a gondolat, hogy Delano és emberei hátha kijutottak.
– A sarokban – szólalt meg hirtelen Brandt. – A mentesítő zuhany!
Parks megállította a kamerát, és beigazította a fókuszt. Egy pillanatig némán nézték, és Abrams megszólalt: – Jaj, Istenem!…
Aztán a kamera lencséje bepárásodott. Parks kikapcsolta a monitort.
El kell majd mondania a családoknak. Kalapjával a kezében be kell majd lépnie és azt mondani: A férjéről van szó, Mrs. Delano…
– Kongresszusi vizsgálat lesz – mondta Cushing.
– Elmondhatod majd a magadét a tanúi emelvényen, Eliot… meg én is – mormogta Brandt. Előredőlt ültében, és a keze ökölbe szorult. – A robbanásoknak nem lett volna szabad ilyen gyorsan bekövetkezniük.
Parks még mindig a vezérlőközpontban látottakon gondolkodott. Nem kétséges, hogy a többiek is meghaltak, még ha nem látták is a holttesteiket. Megrázta a fejét, az előbbi látványtól akart megszabadulni. – Gőzrobbanás lehetett valószínűleg átszakadt a rácslemez, és az olvadék belezuhant a fenéken levő vízbe.
– Túl gyorsan történt – hajtogatta Brandt, szinte csak önmagának. A hangja öreges volt, tehetetlen és siránkozó. Az erőmű tönkrement, és a Western Gas and Electric, melyet Brandt már legalább egy tucatszor mentett meg, most alighanem együtt megy tönkre a Prométheusszal. Parks nem tudta, a veszteség miatt sajnálja-e Brandtot, vagy azért, mert annyira megöregedett.
– Négyszáz tonna olvadék is lehetett azon a lemezen. A súly, a hő és a legcsekélyebb kifáradás megtette a magáét.
– Mi van a többi reaktorral?
– Valószínűleg rájuk is ez a sors vár. A hármas még ép, de nem sokáig. Gőzrobbanások is lesznek még.
– A radioaktivitás veszélyével is számolnunk kell – tette hozzá Cushing élesen.
– Ne mondja, Cushing! – förmedt rá Parks. – Mit gondol, miről jártatom a számat három napja? Vette magának a fáradságot egyáltalán, hogy elolvassa a jelentéseimet? Iszonyatos radioaktív gázömlés lesz, plusz több tonna gőzállapotba került uránium és plutónium; holnapra az egész erőmű úgy szivárog, mint egy szita! Csak egyetlen robbanás sértse meg a kupolát…
– Tudom, mi történhet, Parks.
– Nem, nem tudja, Cushing! Először is maguk számítógépes vizsgálatai tízévesek. Másodszor, ez nem egyetlen reaktor… négy van belőlük, és egyenként is a legnagyobbak a világon! Szorozza be néggyel a számítógépes eredményeit, akkor talán lesz némi fogalma!
– Nyugalom, Parks – szólalt meg Brandt halkan.
Három napja egyebet sem tesz, mint elviseli ezt a stricit; nem, most nem fog megnyugodni. – Megint felhívta Washingtont, Cushing… mit csinálnak, reggel ideküldenek néhány szakértőt?
– Megpróbáltam elérni a titkárt – felelte Cushing mereven. – Nem volt bent este… mihelyt elérik, átadják az üzenetet.
– Megpróbálta elérni a titkárt – gúnyolódott Parks. – Ez a rendkívüli terv katasztrófa esetére? Jelentést tesz és szakértőket hozat, akik kivizsgálják az ügyet?
– Nézze, Parks – szólalt meg Walton –, nem maga van egyedül nyomás alatt.
Az egykori főiskolai hátvéd megkísérli visszatartani csapattársait a küzdelemtől, gondolta Parks. – Magának ez az egész csak rossz reklámot jelent… igaz, Jerry? – A hangja szinte sistergett.
– Nagyon rossz hírbe keveri a társaságot – mondta Walton.
Parks érezte, hogy belül minden ízében reszket. A kontrolltábla már csaknem teljesen üres volt, az Irányító Központtal szinte minden összeköttetés megszűnt. Semmit sem tehet, gondolta, s a düh, a csalódás beteggé tette. Senki, még Brandt sem tudta, mi történik ezután. A létesítmény körül kezdettől fogva mindent túlméreteztek, még a veszély lehetőségét is. De úgy látszik, senki sem tudta emberi életekben felmérni a veszély lehetőségét. Nem egyszerűen ötmilliárd dollár vagy tizenkétezer megawatt elvesztéséről van szó. Delano, Young és a többiek csak az első áldozatai egy sokkal tragikusabb katasztrófának, ami még ezután következik.
A háttérben szünet nélkül szólt a számítógép fojtott hangja, de Parks ügyet sem vetett rá. Most, a csendben hirtelen újra meghallotta.
– … ezerkilencszáz fok és emelkedik…
– Parks! – Brandt arcán ismét megjelent az a könyörgő kifejezés, de már valahogy természetesebb volt. Gyakorlással minden könnyebben megy, gondolta Parks. – Mit tegyünk?
– Itt maradunk. Amíg itt maradhatunk. Nem hagyhatjuk itt, de meg sem állíthatjuk. Érted, Hilary? Semmit sem tehetünk. Semmit.
Dübörgés rázta meg az erkélyt valahonnan lentről, s nyomában a nagy robbanások súlyos, infrahangszerű vibrációja. Az erkély megremegett, és pendülő hang hallatszott a vastag ablakok felől. Lent a reaktorszint padlója hirtelen felpúposodott, és a hármas reaktor mellől gőz tört fel. Mindennek vége volt ezzel. Betondarabok, por és gőz hullott a reaktorterembe.
A pulton felharsant a folyamatos bip-bip-bip. A „radioaktív” gáz vészjelzés: Szennyezés jut be magának az épületnek a levegőjébe!
Parks rácsapott a vezérlőpulton a KIÜRÍTÉS feliratú piros gombra; harsány kürtszó visszhangzott szerte az épületekben. Parks felpattant és elüvöltötte magát: – Pucolás! Használják a csúszdát!
Cushing és Walton elrohant a folyosón. Brandt a balkon ablakához támaszkodva nézte az alatta levő szintet. Mintha megbénult volna.
– Brandt!
Nem érkezett válasz. Parks odarohant, megrázta, aztán megragadta a vállát, és megperdítette, miközben hatalmas pofont kent le neki.
Brandt arcából eltűnt a bambaság, és rekedten megszólalt: – Merre? Én… nem emlékszem.
– Utánam! – Megfordult, végigfutott az előcsarnokon, és közben érezte, hogy újabb robbanások rázzák a padlót a lába alatt. Tudta, hogy Brandt szorosan a nyomában van.
Amint lecsúszott a vészcsúszdán a földre, súlyos robbanások rázták meg az épületet. Gőz- és hidrogénrobbanások, futott át az agyán, szétvetik a reaktortartályokat, a primerszigeteléseket, és szétverik az épület falait is.
Bekövetkezett a legrosszabb. Az erőmű vastag sugárban okádta az ég felé a radioaktív gőzt, gázokat és a gőzzé hevült fűtőanyagot, hogy a feltámadó szél magával ragadja. És lent, az erőmű bugyraiban, több ezer tonna olvadt uránium és acél rágta éppen át magát a betonszigetelésen, hogy beleolvadjon az alatta levő talajba.

44.

Hoyt szenátor: – Mr. Parks, a katasztrófa időpontjában három ember tartózkodott a megfigyelőerkélyen, aki döntési joggal rendelkezett; ön, Mr. Brandt és Mr. Cushing. Nem érdektelen, hogy ön miként jellemezné viszonyát a többiekhez.
Mr. Parks: – Nem értem a kérdést.
Hoyt szenátor: – Kedvelte őket vagy nem, adott-e a véleményükre… ilyesmire gondolok.
Mr. Parks: – Tiszteltem Hilary Brandtet. Ezt nem mondhatom el Eliot Cushingről.
Hoyt szenátor: – Tehát nem kedvelte Eliot Cushinget.
Mr. Parks: – Nem kedveltem és nem kedvelem, szenátor, de nem értem, miért olyan fontos ez.
Holmburg képviselő: – Szerintem ez pofon egyszerű, Mr. Parks. Ön egyoldalúan döntéseket hozott anélkül, hogy akár Mr. Brandtet, akár Mr. Cushinget megkérdezte volna.
Mr. Parks: – Ez nem igaz, uram. Mindkettőjük beosztása magasabb volt az enyémnél; mind ketten bármikor felülbírálhatták volna az utasításaimat. Hilary Brandt még fel is mentett, aztán visszahívott. De ez mindegy, mert nemigen volt miről tanácskozni. Senki nem tehetett semmit.
Hoyt szenátor: – Nehéz ezt elhinni. Mr. Caulfield tanúvallomása szerint az erőműnek számos tartalék vezérlőberendezése volt. Azt akarja mondani, hogy valamennyi felmondta a szolgálatot?
Mr. Parks: – Igen.
Hoyt szenátor: – Említette, hogy a rácslemezek leszakadása okozta az első gőzrobbanásokat, és közvetve a végső hidrogénrobbanásokat is, amelyek romba döntötték az erőművet. Megmagyarázná ezt?
Mr. Parks: – A fűtőanyagkötegeket rácslemez tartja. A megolvadt fűtőanyag – az a része, amely nem folyt át a rácson –, a még szilárd fűtőanyagszemcsék, a cirkóniumrudak és az acélcsövek törmeléke összegyűlt rajta. A számítógépes vizsgálatok szerint a rács ilyen körülmények között körülbelül egy óra alatt olvadt volna át. Ebben az esetben nyilván szerkezeti hiba játszott közre… a rácslemez beszakadt az olvadék súlya alatt, amit én négyszáz tonnára becsülök. Az olvadék belezuhant a lenti nyomáskiegyenlítő medencébe, s ez okozta a gőzrobbanásokat. Hidrogénrobbanások is voltak.
Holmburg képviselő: – Hidrogénrobbanások?
Mr. Parks: – Ha az izzó fém vízbe merül, reakció lép fel: a víz elbomlik, hidrogén és fémoxid keletkezik. A hidrogén felgyülemlik, s ez nemcsak túlnyomást okoz, hanem fel is robbanhat.
Holmburg képviselő: – Lehet, hogy van olyan kollégám, aki érti ezt, én azonban sajnos már elveszítettem a fonalat.
Mr. Parks: – Középiskolai tananyag, uram.
Holmburg képviselő: – Bizony, középiskolás koromban én több időt töltöttem a futballpályán, mint a fizikai előadóban.
Hoyt szenátor: –- Térjünk vissza arra a rács lemezre, Mr. Parks. Ne tekintse rögeszmémnek – de úgy érzem, itt megint a szállítót kell megpiszkálni. Korábbi tanúvallomásában azt mondta, hogy a fűtőanyagszemcsék nem megfelelően viselkedtek; de valamilyen oknál fogva, amit még mindig nem értek, a szállító nem felelős érte. Most azt mondja, hogy a rácslemez sem viselkedett megfelelően. Lehet, hogy ezért sem a szállító felelős?
Mr. Parks: – Erről van szó, szenátor. Előfordulhat, hogy minden megfelel az előírásoknak, a reaktorban mégis csődöt mond. Talán azt is mondhatnám, hogy mivel sok mindent nem tudunk arról, ami a reaktor magjában történik, eleve nehéz magukat az előírásokat megadni.
Holmburg képviselő: – Ez úgy hangzik, mintha a katasztrófáért senki sem volna felelős, mintha természeti csapás lett volna.
Mr. Parks: – Talán így van – de olyan természeti csapás, amelyhez jócskán hozzájárult a gondatlan kivitelezés, a nem megfelelő szállítók és a határidő, mely nem hagyott elég időt a próbaüzemre.
Hoyt szenátor: – Ön beszédet tart, Mr. Parks. Okolható-e valaki azért, ami történt, vagy sem?
Mr. Parks: – Az hiszem, ön egyszerű válaszokat akar hallani, szenátor. De sajnos, ez a helyzet nem volt egyszerű.

45.

Az első nagyobb robbanás másodpercekkel azután rengette meg a föld alatti folyosót, hogy Paul Marical elhagyta a hulladékfeldolgozó üzemet. Néhány perccel korábban volt már egy apró robbanás. A technikusok abbahagyták a munkát, aggodalmas pillantásokat váltottak, valamilyen bejelentést vártak a megafonból. Az erőmű hangosbeszélője néma maradt, ezért lassan újra munkához láttak, de Marical érezte, hogy feszült a levegő. Valami baj van, de senki sem tudja, micsoda. Néhány perc múlva a világítás átkapcsolt a vészhálózatra. Marical látta, hogy a lámpák pislogtak egyet; ha nem tudta volna, mi az, észre sem veszi.
Ez a robbanás erős volt; hangja végiggörgött a folyosón, port rázva le a mennyezetről. Marical a hosszú folyosó szélére húzódott az elektromos targoncával, megállt, és homlokát ráncolva figyelt. Mi az ördög van itt? Egy pillanatig baljós csend volt, majd felharsant a menekülésre felszólító riasztás; az éles kürthang visszhangzott az erőműben.
A folyosókon futó lábak zaja hallatszott, és elektromos targoncák zúgtak el mellette. Valaki kihajolt és odakiáltott: – Pucolj innen, Marical… radioaktív szennyeződés van a levegőben.
Naná, gondolta, hiszen erre való a riasztás! Mi történt? Töprengett egy darabig, majd visszavezette a kocsit a folyosóra, gyorsított, elrohant az elhagyatott raktárszobák és az üres hulladékfeldolgozó cellák mellett, végül bekanyarodott egy lezárt folyosóra. Az utolsó kis oldalajtó mellett megállította a kocsit, kiszállt, és a falnak dőlve hallgatózott.
Semmi, egy pisszenés sem. Az erőmű teljesen néptelen volt. Sehol egy technikus, egy gépírónő, sehol egyetlen felügyelő vagy őr. Senki, akinek feltűnne a gazdátlan elektromos targonca, akinek eszébe jutna ellenőrizni. Ennél szebben el sem tervezhette volna.
De mi az ördög történhetett odafönn?
Kinyitotta az ajtót, besurrant, majd sietve lement a barlanghoz. Már hónapokkal ezelőtt becsempészett oda egy kiskocsit, darabokban. Ebédidő alatt szökdösött le, úgy szerelte össze újra, és gondosan megerősítette, hogy elbírjon akár több mázsát is. A súly nagy része ólom lesz, a többi tíz-egynéhány kiló részlegesen finomított plutónium. Erősen remélte, hogy a kocsi kibírja: nehéz út lesz.
Kinyitotta a szekrényt, elővette a fehér sugárzásvédő öltözéket – csizmával, kesztyűvel, a szűrőberendezéssel ellátott speciális sisakkal. Ha aktív szennyezés van a légkondicionáló berendezésben, hát áll elébe. Ellenőrizte az oxigénpalackot; szükség esetén csaknem fél órára elegendő lesz a levegő.
Az összehányt mészkődarabok mögül előhúzta a kiskocsit. Hogy is hívták az ilyeneket gyerekkorában? Amerikai repcsinek? A kis üregből kihúzta az ólomládákat, egyenként felrakta őket a kocsira, majd vonszolni kezdte a kocsit a barlang kijárata felé. Szerencséje van a mészkővel: a földbe tengelyig besüllyedt volna a kocsi.
A lámpák sötétbe vesző sora mutatta az utat. Ez volt a logikus út a tengeri kijárathoz, ahol az erőmű az elhasznált vizet magából szivattyúzta ki. De egyszer már végigjárta az egyik hosszúra nyúlt ebédszünet alatt, s tudta, hogy ott nem viheti ki a ládákat. Az ösvény túl egyenetlen volt, egyik szakaszán mély repedés vágta ketté; a deszkák, melyek egykor áthidalták, most egy kupacban hevertek a mélyben. De talált egy másik utat, az egyetlen másik utat – amely nehéz ugyan, de járható. A ládákat ölben kell majd átvinnie egy-két vízmosáson és a túlsó oldalon újra felrakni a kocsira, de még így sem tart két óránál tovább. Jóval előbb kiér a tengerpartra, mint a csónak, amellyel érte jönnek. Ha mégis késne, megvárják. Nem mennek el, míg ő oda nem ér.
Átveszi a pénzt, amit a hasadóanyagokért ígértek, valahol partot ér, és többé senki sem látja Paul Maricalt. Egy megváltozott arcú és megváltozott nevű férfi hallgatja majd büszkén a rádióban, olvassa az újságokban, mit tett egy bizonyos Paul Marical.
Talán. Ha megéri.
Újabb robbanás dübörgését hallotta, s a feje fölött, a barlang boltozatáról mészkődarabok pottyantak le. Felpillantott. Mi az ördög történik odafönt? De akármi volt is, kiürítette az erőművet és szabad kezet adott neki. – Sokkal szabadabbat, mint amilyet remélt, amikor előbbre hozták az üzembe helyezést – habár meg is ijesztette.
Megint egy robbanás. Várt, míg a hang visszaverődve az óriási barlang boltozatáról elhalt. Felötlött benne a gondolat, hogy talán szabotázs történt. Egy hosszú pillanatig eltöprengett ezen… neki ugyan annál jobb, minél nagyobb a baj… aztán elvetette a lehetőséget. Az erőmű őrizete nevetséges volt; bármikor bárki elkövethetett volna szabotázst, de Marical senkiről sem tudta volna feltételezni a szándékot. Még az izraeliről sem, Lernerről, az erőmű házi radikálisáról sem. Lerner folyton a világhelyzetről jártatja a száját, gondolta Marical, de egyszer két vállra fektette egy vitában. A felszín alatt Lerner ugyanolyan volt, mint a többi radikális, akivel dolga akadt: végül mind biztosítási ügynök lesz, a habfehér kertvárosokban nevelik a gyerekeiket.
Nevelik a gyerekeiket…
A távolban már elhalt a visszhang, de Marical döntött. Ledobta a megrakott kocsi fogantyúját, és elindult vissza az oldalajtó felé. Meg kell néznie, és nemcsak kíváncsiságból. Bármi történt is, esetleg megakadályozhatja, hogy kijusson a tengerhez; de túl sok vérbe és túl sok hónapba kerültek már az előkészületek.
A szekrénynél megállt, kitapogatta az oda rejtett pisztolyt. Elővette, megvizsgálta, aztán becsúsztatta a sugárvédő ruha zsebébe. Most már nem kockáztathat, nem töltheti az időt magyarázkodással, azzal, hogy elaltassa ennek vagy annak a gyanúját. Aki félig már halott, az nem játszadozhat a halállal. És ebben nem volt semmi mulatságos…
Kinyitotta az oldalajtót, könnyedén kilépett a folyosóra, kezével a pisztolyt markolva a zsebében. Ezúttal – bal kezével tölcsért formálva a füle mögött – nagyon figyelmesen hallgatózott, fejét lassan jobbra-balra forgatva. Aztán megdermedt. Valaki volt odalent.

46.

Kamrathot megrázták a robbanások. Egy pillanatra megingott, ne menjen-e vissza a reaktorterembe. Először csak egy kisebb, tompa puffanást hallott, ami után pislogtak egyet a lámpák, de akkor szinte rá se hederített. Az utolsó robbanás azonban már csaknem ledöntötte a lábáról: meg kellett támaszkodnia kezével a padlón. Riasztócsengő szólalt meg valahol mélyen az erőmű belsejében, pár pillanat múlva technikusok rohantak el mellette, sokan személyes holmikat szorongatva. Egy köpcös, rémült tekintetű férfi elesett; Kamrath odaszaladt, hogy felsegítse.
– Mi történt? – kérdezte.
– Engedjen! – kapkodott levegőért a köpcös. – Pucolás innen!
– Mi történt? – kérdezte Kamrath újra, és keményen megragadta a másik karját. Az fájdalmában felnyögött.
– Nem hallja a riasztást? – Félelmében már-már zokogott. – A levegő… forró! Aktív anyag van a levegőben!
Kiszabadította magát és elrohant a többi menekülővel. A folyosó fordulójában eltűnt az utolsó is, és Kamrath egyedül maradt. Egy pillanatra felötlött benne, hogy utánuk ered, aztán eszébe jutott Marical és újra fellobbant benne a düh.
Orrát és torkát csiklandozta valami, köhögésre ingerelte. A levegő párás volt és vakolatszagú, mint amikor eltörik a falban egy melegvízcső.
Tudta, ha visszamegy a reaktorszintre, többé nem tud lejönni. Marical pedig itt van lent, valahol ebben a folyosólabirintusban, amely összekötötte a reaktorokat és az újrafeldolgozó üzemet.
Hacsak nem menekült el a többiekkel.
Kamrath elgondolkodott ezen. Nem valószínű, gondolta. Ő a főfolyosón áll, és mindenki, aki elment, mellette haladt el. Marical nem volt közöttük. Az a gondolat sem hagyta békén, hogy Maricalnak nem lett volna dolga ebben a műszakban, mégis bejött. Be kell fejeznie valamit? És ha igen, mit?
A riasztócsengő még mindig szólt, és Kamrath egy pillanatra megingott. Olyan súlyos a veszély, hogy kiürítik az erőművet, tehát ha ittmarad, csapdába eshet. Nem ismerte a folyosókat, és senki sincs, akit megkérdezhetne, aki megmondaná, merre mehetett Marical.
De ha nem megy utána, gondolta kétségbeesetten, talán sohasem találja meg. És nagyon el akarja kapni a doki gyilkosát. A világ tele van őrültekkel, pszichopatákkal és önkéntes hóhérokkal. Ez az egy most nem menekül.
Döntött. A jó vadászkutya nem hagyja ott a nyomot. Főleg akkor nem, ha már közel a vad.
Karjára támasztotta a puskát, és kissé bizonytalan léptekkel elindult az elhagyatott folyosón.

47.

– Hogy van? – kérdezte Glidden.
Karen Gruen megfogta Tremayne pulzusát. Lassú, de talán csak a morfiumtól. Csak félig van eszméleténél, nemigen tudja, hol van.
– Rendbe jön majd… lábtörésbe nem szokás belehalni. – Nem kedvelte Gliddent, és örült volna, ha az nem vállalja el ezt a „mentőakciót”, amikor meghallotta, hogy Karen lent van. Először is, nem volt rá szükség, de ha már lejött, odarendelhetett volna egy villamos targoncát… persze ez nem jutott eszébe. Esetlen egy alak, gondolta. Biztosan úgy beszél a feleségéről, hogy „az asszonyka” és szereti játszani az Erős Apát.
– Meddig kell még vinni, Miss Gruen? Nem hiszem, hogy sokáig bírom.
– Nem messze, Bildor… vagy száz méter.
Ez persze hazugság volt. Inkább egy kilométerre kellett még elvinni Tremayne-t, de nem akarta elcsüggeszteni Bildort. Az összes technikusok közül pont Bildort kellett kiválasztania! Rossival, aki elöl fogta a hordágyat, semmi baj nem volt… nagyra nőtt, aranyos fickó, a fémanalitikán dolgozott. Bildorra az egyik hulladékfeldolgozó cellában bukkant rá, éppen leltározott. A vékony dongájú, csapott vállú technikus nem akart jönni, még arra sem, hogy Tremayne-on kell segíteni. Bárki megszámolhatja azokat a rohadt fűtőanyagszemcséket, mondta Karen és csaknem erőszakkal rángatta ki a cellából. Bildor és Glidden ketten tartották a hordágy hátsó végét. Tremayne hatalmas volt, több mint száz kiló, egyedül senki sem tudta volna vinni a hordágy hátsó végét, még a testes Glidden sem.
Elindultak a lépcsőn felfelé, a főfolyosóra. Glidden halkan káromkodott, miközben kínlódva próbálta Bildorral vállmagasságba emelni a hordágyat, hogy vízszintesen tartsák. Karen alig figyelt rájuk. Valami zavarta, s időbe telt, míg rájött, mi az. Pár perccel ezelőtt zajt hallott. Azóta enyhe, de állandó rezgést érzett a folyosón, s a reaktorteremhez közeledve a rezgés mintha erősödött volna. Arra gondolt, vajon Glidden is észrevette-e: a másik azonban semmi jelét sem adta.
Az első nagy robbanás a lépcső közepén érte őket; Bildor majdnem elejtette a hordágyat.
– Ne törődjön vele, Bildor, csak menjen! – Ostor kéne ide, gondolta Karen.
Éppen felértek a főfolyosóra, amikor a második robbanás teljes hosszában megrázta. Mindjárt utána felhangzott a kiürítési vészjelzés. Letették a hordágyat szorosan a fal mellé, hogy utat engedjenek a mellettük elrohanó rémült technikusoknak. Kevesen vették észre a kuporgó kis csoportot.
– A kiürítési jelzés – dadogta Bildor. – Azt jelenti, radioaktív gáz van a levegőben!
Karen rámutatott Tremayne-ra. – Tudom, mit jelent… mit gondol, ő milyen messze juthat a saját lábán?
Bildor alamuszi pillantást vetett rá: – Visszajöhetünk érte…
– Ne vicceljen – szólt rá Glidden nyersen. – Fogja meg és gyerünk!
A folyosók már üresek voltak. Rossi, Glidden és Bildor nehézkesen futni kezdtek. A rázkódás nyilván nem tesz jót Tremayne-nak, gondolta Karen, de ez legyen a legnagyobb gondja most. Nem tudta, mennyi radioaktív anyag lehet a levegőben. Talán soha nem is tudja meg… legfeljebb akkor, ha leukémiás lesz, vagy tüdőrákot kap, vagy talán tíz év múlva elvetél. Vagy amikor fogyni kezdenek a fehérvérsejtjei a jövő héten. Újra Gliddenre pillantott. Sejtette, hogy a férfi tisztában van vele, mi történik odafönt, és azért kezdett el futni. A kérdés az, vajon megmondja-e neki, vagy hallgat, nehogy megijessze.
Már látták a reaktorterem ajtaját. Három villamostargonca állt előttük. Az egyik üres volt, a másik kettőben vezető ült, és jó pár ember lógott a lépcsőkön.
Rossi lelassított. – Az istenfáját!
Ekkor Karen is meglátta. A hatalmas vészajtók bezárultak már. A két villamostargonca hirtelen megfordult, elhajtott mellettük és elszáguldott a folyosón.
Bildor zavarodottan bámult utánuk. – Hová a pokolba mennek?
– Valószínűleg az újrafeldolgozó üzembe – mondta lassan Glidden. – Ott még esetleg kijuthatnak.
– Itt nincsenek vészkijáratok? – kérdezte Karen.
– Senki sem gondolta, hogy itt szükség lehet rá.
Karen odament az üres targoncához. Tremayne elfér hátul, a többiek majd oldalt kapaszkodnak. – Tud valaki targoncát vezetni?
– Én tudok – mondta Rossi. – Hülyéskedtem már vele ebédidőben.
Karen futólag megvizsgálta Tremayne-t. Még nem tért magához. – Rendben van, akkor nézzük meg, talán kijutunk a másik kijáraton!
A kocsi hátuljában, amilyen kényelmesen csak lehetett, elhelyezték Tremayne-t, aztán Rossi beszállt a vezetőülésbe, Karen, Glidden, és Bildor pedig oldalt kapaszkodtak. A kocsi megugrott és elindult. Gyorsan végighajtottak visszafelé az úton, ahol jöttek. Rossi egyre sebesebben haladt. Raktártermek és újrafeldolgozó cellák maradtak el mögöttük, Rossi a legnagyobb sebességre kapcsolt az üres folyosón. Öt perc múlva megpillantották a hulladékfeldolgozó bejáratát. Emberek és targoncák gyűltek össze a folyosó kijáratánál. Száz méterre voltak, amikor az utolsó ember átcsúszott. Pár pillanat múlva kondulva bevágódott a vészajtó.
Glidden leugrott a még mozgó kocsiról és az ajtó melletti hangostelefonhoz futott. Tárcsázott, hosszan hallgatózott, aztán kiejtette a kagylót a kezéből. – Nem felelnek.
Karen rámutatott az övére: – És az adó-vevő?
– Kösz – mondta Glidden kissé bosszúsan.
Beleszólt, majd egy újabb, végtelennek tűnő perc után vállát vonogatva visszaakasztotta az övére. – Senki nem veszi az adást.
– Csapdába estünk, ugye? – szólalt meg Bildor.
Megint robbanás rázta meg a folyosót. Eddig ez volt a legnagyobb, a falakon repedések futottak végig. Az ezt követő csendben Rossi szólalt meg bizonytalanul. – Egyáltalán van kivezető út?
– Túl szép volna – felelte Karen szárazon. Glidden azonban meglepte. – Azt hiszem, van. Több oldalbejárat is van a karbantartók részére, s ezek levezetnek a mészkőbarlangokhoz. Ezen a szinten is van egy, nem messze a reaktorteremtől. Ott még talán kijuthatunk.
– Biztos benne, hogy van ott kijárat? – kérdezte Karen.
Glidden összeráncolta a homlokát. Karen rájött, hogy valószínűleg elvből nem kedveli a kétkedőket. – Választhatunk – mondta lassan. – Ittmaradhatunk, ahonnan biztosan nincs kiút, vagy megpróbálhatunk utat keresni a barlangokon át. Útnak lennie kell.
Bildor Tremayne-re mutatott, aki nyöszörögni kezdett a targoncán. – Vele mit csinálunk?
Karen válasza ezúttal lassabban jött. – Meg kell tennünk mindent, amit csak tudunk – mondta végül. Tremayne kezdett magához térni. Karen odalépett hozzá és beadott még egy injekciót. Túl nagy darab ember, gondolta. Túl nehéz ahhoz, hogy végighurcoljuk a barlangrendszeren.
Lassan becsukta a táskáját. Lehet, hogy csak Bildor a realista közöttük, önmaga túlságosan elszaladt, túlságosan aggódott Tremayne-ért, semhogy végiggondolja, micsoda helyzetbe kerültek. Csapdába estek; nincs kiút, legfeljebb az a bizonytalan lehetőség a barlangokon át, amelyet Glidden említett. És a radioaktív gázok…
– Miss Gruen?
Felpillantott. Glidden figyelmesen nézett rá, és várt. – Indulhatunk? Meg lehet mozdítani?
Karen bólintott.
Rossi az elektromos targonca fogantyúival vacakolt. – Az akkumulátor szinte teljesen lemerült; semmiképpen sem mehetünk teljes sebességgel!
Glidden nyugtalannak látszott. Meg kell adni, neki is Tremayne jár a fejében, gondolta Karen. – Megnézte a többit is?
– Megnéztem, uram… egyik sem jobb.
– Akkor hajtson lassan. Mi majd gyalog megyünk mellette.
Ahogy elindultak, Karen megérintette Glidden karját és intett, hogy maradjanak le. Ahogy remélte, Bildor semmit sem vett észre. – Tudja, mi történik odafönt? – kérdezte halkan. – Én tudom, Mr. Glidden, hogy nem fogalmazok elég nőiesen, de a fene egye meg, ne próbáljon átverni!
Glidden nem mosolygott. – Jó. Azt hiszem, LOCA történt. Elfolyt a hűtővíz… valószínűleg eltörött az egyik reaktor recirkuláltató vezetéke. Talán nem is egy. Ez okozhatta a vibrációt. – Bólintott. – Éreztem én is.
– Ez nem magyarázza meg a robbanásokat.
– Az elsők gőzrobbanások voltak, a nagyobbak feltehetően hidrogénrobbanások. Alighanem radioaktív gázok is szivárognak az erőműbe… semmi mást nem tudok, ami indokolná a kiürítést.
Elhallgatott. Pár pillanat múlva Karen megszólalt: – Még nem mondott el mindent.
– Biztos, hogy mindent tudni akar?
– Az én életemről van szó… jogom van hozzá, hogy tudjam, mi fenyeget.
Érezte, hogy Glidden gyötrődik. – Olvadnak a reaktormagok, csak ez okozhatta a robbanásokat. – Habozott. – Nagyon sok radioaktív fém van ott.
Mire akar kilyukadni, gondolta Karen. – Mennyi.
A férfi arca csillogott a lámpák fluoreszkáló fényében. – Vagy tízezer tonna. Eltart egy ideig, de végül át fogja olvasztani az acél- és betonszigetelést, és belesüllyed a földbe.
– És?
Glidden mély lélegzetet vett. – Nem tudom, észrevette-e, hogy enyhén felfelé megyünk. A létesítményt úgy tervezték, hogy az erőmű egy kis dombra épült, a hulladékfeldolgozó a domb tövébe. – Szünetet tartott. – Nemigen tudom, mennyi időnk van – ismerte be végül. – Az alatt a tízezer tonna olvadék alatt vagyunk.
Karen végre megértette, miért nem akarta Glidden elmondani. Ráadásul többről van szó, mint az ő tragédiájukról… az erőműről odafent! Bekövetkezett minden, amitől Greg félt. Eltűnődött, vajon ki adta ki az utasítást az erőmű elhagyására, de aztán rájött, hogy csak Parks lehetett. Cushing sohasem adott volna utasítást, Brandt pedig nyilván képtelen volt rá. Azok alapján, amit Greg elmondott róluk… Persze ő lesz a bűnbak. Rendes ember, gondolta Karen; többet érdemel az élettől, mint ami jut neki.
Aztán arra gondolt, mit csinálhat most Barney, és hirtelen élesen megjelent előtte a két férfi. Greg jó barát volt; remélte, hogy mindig is az lesz. Senkivel sem beszélgetett szívesebben, gyengéd volt az ágyban, és ha elmentek valahová, több volt jó társaságnál. De Greg sohasem lenne hűséges hozzá, és tőle sem követelne hűséget. Barney szinte gyerekesen féltékeny, bár néha fájdalmasan nyilvánvaló a kettős értékrendje. És képmutató; a radikális felszín alatt minden ízében maradi. Szépen eltervezi a jövőt, benne a család, az otthon, és ő, akitől rengeteget követel. Greg mellett mindig számíthatna gyengédségre és megértésre. Barney nem lenne olyan megértő, de szenvedély van benne és valami különös erő.
Nem értette, és nem hitte, hogy valaha is megérti. Talán sokkal egyszerűbb a dolog. Talán csak arról van szó, hogy nála a derék emberek csak vesztesek lehetnek; ő a rémes alakokat szereti. Barney volt az, akinek a közelségére vágyott most, kétségbeejtően.
– Bocsásson meg – mondta Glidden, aki félreértette az arckifejezését. – Nem akartam megijeszteni – mondta védekezően. – A tényeket akarta hallani – elmondtam.
– Örülök neki. – Glidden szavaiból világosan kiderült, gondolta Karen, hogy hacsak nincs óriási szerencséjük, valószínűleg ott pusztulnak. Erről nincs mit beszélni tovább. – Még mindig égnek a lámpák. Miért nem aludtak ki?
– A tartalék aggregátokról mennek. Már nem sokáig.
Előttük Bildor most megfordult és szemrehányóan rájuk szólt: – He, miről beszélgetnek? Rám nem tartozik?
Karen hirtelen rádöbbent, milyen nyomasztó a csend, milyen üresek a folyosók és milyen fülledt már a levegő.
– Nem – mondta -, magára nem tartozik.

48.

Abby kivételesen nem mosogatott el rögtön vacsora után, csak berakta az edényeket a mosogatóba. Ma este Eddel együtt ő is megnézi a tévét. Furcsa, gondolta, csakugyan megváltozik az ember, ahogy öregszik. Régebben egész este idegesítette volna az otthagyott piszkos edény. De ma jó lesz a műsor, és inkább leül, előveszi a kézimunkáját, miközben Ed elolvassa az esti lapokat, s a szemüvege fölött időnként kikukkant a tévére. Ed majd elszunnyad, a lapok lecsúsznak az ölébe, onnan meg a padlóra.
De így van ez rendjén, így megy ez évek óta, és már nem bánta. Jólesik üldögélni, szólni sem kell, együtt vannak, és ez elég. Különben sincs annyi mondanivalójuk.
Javában ment a krimi – nem is nagyon tudta, miről van szó, egyik olyan, mint a másik – amikor kialudt a villany. Hirtelen eltűnt a kép, magával vitte a ballonkabátos, lassú beszédű detektívet.*
– Abby? Mi a csoda történt, Abby? – riadt fel hirtelen Ed. Abby a sötétben hallotta, hogy a szőnyegen heverő újságokkal matat.
– Maradj csak, Ed, hozok gyertyát. – Már nem is emlékezett, hol tartja a tartalék biztosítékokat: majd megkeresi reggel.
Éppen gyertyát gyújtott, s a viaszt rácseppentette egy kistányérra, hogy a gyertya megálljon rajta, amikor mintha távoli robbanást hallotta. Nem hitt egészen a fülének – a hallása nem volt már a régi, bár titkolta Dr. Seyboldt előtt, nehogy valami kis csitri kerüljön a helyére. Mert hogy nem tudja átvenni a telefonüzeneteket, meg ilyesmi… Felsóhajtott. Nem szép dolog, persze, hogy nem őszinte: egy-egy telefont tényleg nehezen tud lebonyolítani, és nemsokára bizony be kell majd vallania a dokinak…
Ekkor feleszmélt, és potyogni kezdtek a könnyei. Beleharapott az ajkába. Mit ér vele, ha ezen rágódik…? – Hallottad, Abby? Mintha robbanás lett volna!
Nahát. Ha Ed is hallotta, az más. Kiment a konyhába, kinyitotta a hátsó ajtót, kilépett és beszívta a friss levegőt. Szemerkélt az eső… súlyos felhők húztak el a hold előtt, mint vitorlások a jó szélben.
Hirtelen kíváncsisággal körülnézett. A városban egyetlen lámpa sem égett, de az öblön túl látta, hogy a Western Gas and Electric erőműve szinte nappali fényben úszik.
Homlokát összeráncolva nézte az erőművet, aztán megigazította a szemüvegét, még hunyorított is. Valami nincs rendjén, csak tudná, hogy mi. Mintha emberek rohangálnának ott. Még egy kicsit erőltette a szemét, aztán vállat vont. Az árnyékok megtréfálják az embert éjszaka, és az igazat megvallva, a látása sem volt sokkal jobb, mint a hallása.
Állt az ajtóban, és élvezte az esti levegőt. Friss, párás, hűvös, és… beleszimatolt aztán elfintorodott. Kissé mintha poros volna, és valami csiklandozza az orrát. Inkább visszamegy a házba; a gáztűzhelyen főz egy teát maguknak. Ki tudja mikor lesz újra villany.
Éppen megfordult, amikor valami halk huppanást hallotta háta mögött. Nem tudta jól kivenni, csak azt látta, hogy valami kicsi és sötét hever előtte. A levegőből pottyanhatott le. Vagy talán egy fáról. Lábával szelíden megbökte, mire halkan csipogott egyet. Egy kismadár volt, szegényke.
Felemelte, melléhez fogva dédelgette, lesimította borzas tollait. Nedves volt, furcsán meleg.
És poros.

49.

Tom Peterson a vészkijárat felé rohant, amikor az utolsó robbanás felpúpozta a lába alatt a padlót. Megbotlott, s az ugyanabban a pillanatban felvágódó csempés padló nekicsapta a falnak. Érezte, hogy a karjában és a bokájában elpattan a csont. Alig érzett fájdalmat – amíg nem mozdult.
Egyébként is nehéz lett volna mozognia. A padló egy része feltorlódott és rázuhant, s most pajzsként védte a már nyitott reaktoraknától. Kábulatban feküdt, hallgatta a lassan elnémuló riasztást. Érezte, hogy ruháját átnedvesíti a mindent elárasztó gőz. Lassan-lassan ismét lélegzethez jutott. Megpróbált segítségért kiáltani, bár tudta, hogy senki sincs ott, aki meghallhatná. Mozdulni próbált, de görcsbe rándult a fájdalomtól. Oda volt szegezve, képtelen volt kijutni. Kikémlelt oldalt a testét borító csempehalom alól – éppen csak látta a reaktoraknát és az erkélyt, ahonnan a Fontos Személyiségek szokták szemlélni az erőmű eseményeit. A technikusok „Sasfészeknek” hívták. Fölötte tornyosult a kupola, és a fűtőanyagcseréhez használt hatalmas daru.
Néhány lépésre tőle egy másik technikus feküdt mozdulatlanul a földön. Isten tudja, mi történt vele, gondolta Peterson, de pár perc múlva talán irigyelni fogom.
Az aknából gőz, hamu, és piciny fémcseppek permetszerűen finom tömege tódult ki. Beton- és uránpor, gondolta Peterson. Jézusom, a radioaktív fűtőanyag…! Egy pillanatig kétségbeesetten küzdött a ránehezedő csempehalommal, aztán feladta és kimerülten elhevert a földön. Az ember eljuthat a lelki békéhez egyetlen perc alatt, gondolta, vagy élete végéig küzdhet érte. Neki nem volt választása. Pár perc múlva meghal.
A reaktoraknában fokozódott a mozgás; olvadt fémtömbök robbantak ki belőle és nekicsapódtak a falaknak. Egy darab félig megolvadt fém alig egy méterre tőle ért földet. Felismerte benne a gőzszárító egyik darabját.
Föntről recsegést hallott, és egy pillanatig hűvös légáram simított végig az arcán, aztán érezte, hogy bőre ismét égni kezd. Nyakát nyújtogatva fölnézett. A kupola fala itt-ott fehéren izzott, ahol az olvadt üzemanyag rátapadt. Egy rész már szétolvadt; acél- és betontörmelék potyogott tőle néhány méternyire. A résen át sugárban tört kifelé a gőz és a finom fémpor. Nehézkesen oldalt fordította a fejét. A reaktorterem másik végében a híddaru tartói tompa vörösen izzottak és középen kissé megroggyantak.
A kupoláról egyre több darab hullott le mellette. A levegő égette a tüdejét. Deréktól lefelé semmit sem érzett, és különös módon az arcán és a karján levő hólyagok sem zavarták. Érezte, hogy úrrá lesz rajta a kimerültség és a teljes közöny. Könnyebb lesz meghalni, mint gondolta…
Váratlan mozgás vonzotta magához a szemét. Lassan arra fordította a fejét, megpróbálta kivenni. Vékony, hullámzó vonal az erkélyen. Az üzemanyag egy része odacsapódott, s a vastag ablakok olvadni kezdtek kereteikben. A hullámzó vonalat ott látta, ahol maga az üveg megroggyant.
Tudta, hogy a mélyben a reaktortartályok is olvadnak, hogy az aljukon több száz tonna acél és uránium fűtőanyag gyűlik össze. A balkon irodái már égtek. Megolvadnak majd a tartóoszlopok is, a fémasztalok, a székek, az iratszekrények és mind tócsává olvadnak össze és lefolynak a reaktorterem padlóján tátongó nagy vörös repedések felé. Aztán az egész szint beleomlik a lenti, több tonna olvadt fémbe. Végül az egész erőmű összeroskad, megolvad, és tovább növeli az olvadék tömegét, mely rákos daganatként rágja be magát a föld mélyébe.
A fémnek feszülő fém éles csikorgása töltötte be a levegőt. Még jobban el kellett fordítania a fejét, hogy lássa, mi az.
Még időben meglátta, s nézte, mint valami látomást, amint az óriás daru megroggyan, s lassan dőlni kezd feléje.

50.

Kint vesztegelünk egész nap a szorosban, és még annyi halat sem fogunk, amennyi egy paprikáshoz kell. – Clint Jefferson kivett egy doboz sört a jégből, és odadobta Cole Levantnek. – Igyál, Cole, legalább elveri az éhedet. – Jefferson felpattintotta a dobozát. – Emlékszem, mikor még az öregemmel halásztunk a szorosban, egyetlen reggel úgy megpakoltuk a hajót, hogy a víz átcsapott a palánkon. – Felemelte a dobozt, és egy hajtásra kiitta a felét. – És még nem is vagyok olyan öreg.
Levant hátradőlt a rongyos nyugágyban. Lazíthatott, hiszen már majdnem besötétedett. Feje fölött, a ponyván halk eső kopogott. A hűvös levegő csontig hatóan nyirkos volt, a száradni kiakasztott hálók nedvesen csüngtek a csónak oldalán. Cole mégis ezt a napszakot szerette a legjobban, a koraestét, rögtön napnyugta után, amikor a levegőt áthatotta a kikötő jól ismert Diesel-olaj- és halszaga.
Az égbolton felhők húztak át, kiadós felhőszakadással fenyegetve. Errefelé még télen is szokatlanul, a szél most a szárazföld felől fújt a tenger felé. Az öreg Halsam a fedélzeten guggolt és bólogatott. – Nem olyan már a fogás, mint régen, és tudjátok jól, miért.
– Ugyan már, Frank, öt éve egyre rosszabb a fogás. A halak megváltoztatták az ívási helyüket. Talán visszajönnek majd, talán nem. Szerencse kérdése. – Levantnek fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja az eső zaját.
– Szerencse a nyavalyát, Cole. – Halsam ősz szakálla alatt megvakarta az állat, aztán kosarából elővett egy tükröt és úgy tartotta, hogy a viharlámpa rávilágítson, majd zsebfésűt és kisollót szedett elő a hátsó zsebéből, és nyírni kezdte bozontos szőrzetét.
– Tükröm, tükröm, mondd meg nékem, ki a legszebb a vidéken? – csúfolódott Jefferson. – Hiába minden, öregem – még mindig Hófehérke! – Harsogó nevetéssel dőlt a kabin falának. – Halsam, ez a tükör beperelhetne téged különös kegyetlenséggel elkövetett… haha…!
– Jól van no, Frank – sóhajtott Levant. – Mit gondolsz, mi történt a halakkal? – Kis változtatásokkal ugyanez a beszélgetés zajlott le minden este az utóbbi hat hónapban.
– Az a rohadt erőmű! – mutatott Halsam bütykös hüvelykujjával az öböl vége felé, ahol az erőmű fényei égtek. – Az a sok szennyvíz, ami belefolyik a szorosba… a víz öt-hat fokkal melegebb már. És még rosszabb lesz, ha majd egészen beindulnak!
Rob Levant mocorogni kezdett a kabin árnyékában, ahonnan eddig kis haldarabkákkal etette a közelébe telepedett sirályt.
– Az az állami ember azt mondta, csak két fok.
– Attól függ, hol mérik – vetette oda Halsam. – Mondhatnak, amit akarnak, hogy a hal a meleg vízben is megél, de az az igazság, hogy a szorosban már nem érzi magát otthon. Ez is úgy van, mint amikor én idejöttem Illinoisból. Itt nincs tél, nincsenek viharok, és higgyétek el, nagyon sokáig nem szoktam meg a partvidéket. Énszerintem így vannak vele a halak is. Nem hiszem, hogy visszajönnek, szerintem máshol kerestek otthont maguknak.
Jefferson elismerően csapott egyet halpikkelyekkel borított nadrágjára. – A fenébe is, Frank, micsoda költészet… hogyhogy nem hallgattak rád a csibészek, amikor azok a tárgyalások voltak?
– Meg se kérdeztek – felelte Halsam, s kiköpött a tengerbe. – Ők választották ki, kit akarnak meghallgatni – ha fej, nyernek, ha írás, vesztünk!
– Tudod, Frank, azért az erőmű jót is tett a városnak – mondta Levant elgondolkodva.
– Nem igen kell adót fizetnünk, új iskolát kaptunk, van új tűzoltóautónk is… Nélkülük nem volna.
Halsam felhorkant: – Mikor volt utoljára tűz a városban? – Harminchatban? A város kapott egy új tűzoltóautót, de teneked nem lesz új hajód, Cole.
– Semmi baj a Taravallel – mondta Levant.
– És az a flancos iskola – folytatta Halsam –, hát akkor hogy lehet, hogy az unokahúgom kölke még mindig nem tud olvasni.
– Azért nem tud olvasni – felelte Jefferson –, mert manapság másból tanulnak! Az én kölyökkoromban ott voltak azok a nyolcoldalasak… mi aztán egykettőre megtanultunk olvasni!
– Azokat ugyan nem olvastátok el, Jefferson – mondta Halsam –, csak a képeket bámultátok.
– Hagyjátok abba a gyerek előtt – mondta halkan Levant. Jefferson zavarba jött és odafordult Robhoz.
– Ne haragudj, Rob, néha eljár a szám.
– Semmi baj, Mr. Jefferson – válaszolta Rob nagyon felnőttesen. Aztán kuncogni kezdett. – Különben is láttam mindet.
Levant letette a sörösdobozt a fedélzetre. – Ki az ördög mutatta meg neked?
– Nem szoktam árulkodni, apu.
Micsoda kölykök! – Mondd meg Willynek, ha még egyszer disznó képeket mutogat, szólok az öregének. – Kis, kényelmetlen csend támadt, és Levant rájött, hogy zavarba hozta Robot a többiek előtt, így se jó, úgy se jó, gondolta elkeseredetten. Témát változtatott.
– Mi történt azzal a fickóval, Halsam, akit tegnap este földhöz csaptál a kocsmában?
– Azzal a mitugrásszal? Lernerrel? Hallottam, hogy kiengedték ma reggel, mert szükség volt rá az erőműben. – Végzett a szakállnyírással és eltette a tükröt. Már teljesen besötétedett, csak a fedélzeti lámpás világított.
– Cole, mit gondolsz, mi lesz a halakkal, ha az erőmű teljes gőzzel megy egy-két hétig?
– Nem tudom… majd meglátjuk.
Halsam újra kiköpött oldalra. – Hát én megmondom… addigra már egyetlen hal sem lesz itt.
Levant megint felvette a sörét, nem szólt semmit. Akár így, akár úgy, majd csak lesz valahogy.
– Szerinted milyen messze kell majd felmennünk, ha megint jó fogást akarunk? – makacskodott Halsam.
Levant megvonta a vállát. Épp válaszolni akart, amikor meghallották a távoli robbanások tompa dörejét. Letette sörét a földre és fülelt. Újabb robbanás következett, majd még egy; hangjuk végiggördült az öböl vizén. Mintha mind a Prometheus felől jött volna.
Halsam felugrott. – A szentségit, ez meg mi?
– Hozd ki a távcsövet, Rob – mondta Levant –, ott van a kabinban!
Egy pillanat múlva az erőműre igazította a távcső lencséit. Hirtelen eléje ugrott a kép. A fények még mindig égtek; a parkolón át emberek rohantak le az erőműtől. Rengeteg ember. Mintha az egész műszak hanyatt-homlok menekülne. Végigpásztázta távcsövével az erőművet, s végül megtalálta, amit keresett. A vészkijárati csúszdák zsúfolva voltak lefelé csúszó emberekkel. Kiürítik az erőművet!
Halsam és Jefferson vártak sorukra, hogy belenézhessenek a távcsőbe. – Mi van ott, Cole? – kérdezte Halsam. – Az erőműből jöttek a robbanások?
– Igen – felelte Levant, s csak bámult a távcsövön keresztül. Végül átnyújtotta Halsamnak.
– Azt hiszem odamegyek, megnézem, mi van. Velem jön valaki?
Halsam és Jefferson hosszú pillantást váltottak, majd megrázták a fejüket. – Ha neked mindegy, Cole – mondta Halsam –, én inkább itt maradnék. Legyűrte inge ujját, és lassan begombolta a csuklóján. – Ha látod azt a Lerner gyereket, add át neki üdvözletemet.
Rob szinte ficánkolt. – Gyerünk, apu!
– Szó sincs róla, te nem jössz! – mordult rá Levant. – Sipirc haza, lefeküdni. – Aztán, maga sem tudta, miért, meggondolta magát. Amióta Leona meghalt, senkije sem volt, csak Rob. Azt akarta, hogy a fiú vele legyen.
– Na jól van, gyere.
Egyre erősebben fújt a szél. – Gombold be az esőkabátodat – szólt oda Robnak –, és vedd fel a kapucnit. – Már a kikötőben voltak, amikor észrevette, hogy a városban egyetlen lámpa sem ég. Felnézett és észrevette, hogy a szárazföld felől fújó szél olyan felhőket hoz, amelyek áthaladtak az erőmű fölött. Hirtelen sugallattal megfordult, és a hajó felé kiáltott. – Mindenki a kabinba!
Rob már a kocsiban volt. Levant vissza akarta küldeni a hajóra, aztán meggondolta magát.
– Húzd fel az ablakokat, Rob!
Később, az erőmű felé vezető parti úton azon kapta magát, hogy dühödten tapossa a gázpedált.
Bármi történt is a Cardenas-öbölben, aligha tréfadolog. Nem kellett volna Robot elhoznia. Arra gondolt, hogy visszafordul, de már közel jártak az erőműhöz. A körülöttük nyüzsgő emberek arcából ítélve a helyzet valóban fenyegető volt.
És nemcsak azoknak, akik itt dolgoztak, gondolta.

51.

Hoyt szenátor: – Csak annyi idejét fogjuk elrabolni, Mr. Levant, amennyi feltétlenül szükséges. Tudom, hogy nagyon beteg. Azt szeretném tudni, hogyan jöttek ki egymással a Prometheus-erőmű dolgozói és a városlakók, ön szerint barátságos viszonyban voltak?
Mr. Levant: – Nos, mielőtt odaépült volna az erőmű, a Cardenas-öbölben nagyjából csak halászok éltek. Amikor az erőmű elkészült, a városból sokan odamentek dolgozni. Ezzel aztán a végén két tábor lett: azok, akik az erőműben dolgoztak, és azok, akik nem. Akik nem, azok nagy része halász volt. De mind helybeli volt, és a végén mind egyformán szenvedtünk.
Holmburg képviselő: – Tanúvallomásában Mr. Walton már elmondta, hogy a városban két csoport alakult ki. Idahoi kollégám valószínűleg arra kíváncsi, hogyan fért meg a két csoport.
Mr. Levant: – Megfértünk egymással. De ha úgy érti, kedveltük-e egymást, akkor a válasz: nem. Bár ehhez volna még egy-két szavam…
Hoyt szenátor: – Arra céloz, hogy a két csoport között súrlódás volt. Miért?
Mr. Levant: – Attól kezdve, hogy az erőmű, még ha nem teljes gőzzel is, működni kezdett, rossz lett a fogás. Mi ezért az erőműből elfolyó vizet okoltuk, mert felmelegítette a szoros vizét.
Clarkson szenátor: – Nincs tudományos bizonyíték arra, hogy az öböl hőszennyeződése zavarta volna el a halakat, Mr. Levant.
Mr. Levant: – Márpedig valami elzavarta őket.
Clarkson szenátor: – Halak már máskor is megváltoztatták az ívási helyüket, minden ismert ok nélkül.
Mr. Levant: – Ebben az esetben könnyű volt az okot kitalálni. De tőlem azt kérdezték, miért nem kedveltük az erőmű dolgozóit. Hát ezért.
Hoyt szenátor: – Azt mondta, volna hozzá még egy-két szava. Mire gondol?
Mr. Levant: – Sokszor előfordult, hogy a végén együtt ittunk velük a kocsmában, Szerintem mindenkivel így van: ha jobban megismerjük, rájövünk, hogy nem is olyan rémes. És az erőműviek közül sokan vettek részt a város életében. Azt hiszem, ez Mr. Parksnak is köszönhető.
Hoyt szenátor: – Azt azért nem tagadhatja, hogy jó néhány halász gyűlölte az erőművet és az ott dolgozókat.
Mr. Levant: – Nem tagadom, uram.
Hoyt szenátor: – Esetleg annyira gyűlölték az erőművet, hogy szabotázzsal próbálkoztak?
Mr. Levant: – Nem hiszem, hogy bárki is szabotázzsal próbálkozott volna. Nem tudom, hogyan tehették volna.
Holmburg képviselő: – Mr. Walton tanúvallomásában utalt rá, hogy ő és a munkatársai sokat tettek azért, hogy rendeződjön a halászok és az erőművi munkások viszonya.
Mr. Levant: – Ez nem igaz, uram. Hogy úgy mondjam, Waltontól egyikünk sem vett volna használt kocsit. Mi úgy láttuk, hogy mi húznánk a rövidebbet a bolton – és ez végül beigazolódott.
Holmburg képviselő: – A katasztrófa nagysága példa nélkül álló; a bizottság valamennyi tagja tisztában van ezzel. De biztosíthatom, Mr. Levant, hogy a kormány mindent elkövet, hogy segítse az áldozatokat.
Mr. Levant: – Talán nem tartozik ehhez a kihallgatáshoz, mégis szeretném tudni, mi lesz a hajómmal? Megígérték, hogy új hajót kapok, ha fölviszem a Taravalt a tengeri kijárathoz.
Clarkson szenátor: – Mr. Levant, az ilyen jellegű katasztrófák esetében és különösen ebben az esetben, a kormány törvényes felelőssége korlátozott. Az ön ügyében szeretnénk kivételt tenni, tekintettel az incidens alatt mindvégig tett szolgálataira, de a törvény nem ad módot rá. A kongresszus rendkívüli segélyösszegeket szavazott meg, s ezt olyan igazságosan fogjuk szétosztani, amennyire csak lehetséges… bár azt nem tudom megmondani, hogy ez mit jelent egyénekre bontva.
Mr. Levant: – Én tudom, szenátor. Körülbelül egy dollár két centet.
Clarkson szenátor: – Sajnálom, Mr. Levant, de bármilyen tragikus is ez a katasztrófa, nem sok értelme volna a túlélők miatt csődbe juttatni az Egyesült Államok többi részét.
Mr. Levant: – Más szóval kezdettől fogva rászedtek bennünket.
Clarkson szenátor: – Megértem, mit érez, de ez azért nem egészen így van. Az utóbbi négy évben, az építkezés kezdetétől a Prometheus fizette a Cardenas-öbölre kivetett adók 80%-át. Ez tette lehetővé, hogy a város csatornahálózatot, új iskolát, új tűzoltóeszközöket kapjon, és ez tette lehetővé a közeljövőben egy kis kórház építését is.
Mr. Levant: – Sajnálom, hogy nem vagyok elég hálás, szenátor. Talán azért nem, mert a csatornahálózat, az iskola és a tűzoltóautó már nem létezik. Az az adó vérdíj volt – nagyon sok ember halt meg az alatt a negyvennyolc óra alatt. A többieknek látszólag semmi bajuk sem volt, aztán egy-két hét múlva jött a betegség és a következő héten a halál. Öt éven aluli gyerek egy se maradt meg, és csaknem ugyanúgy pusztultak az öregek is. Abby Dalton a karomban halt meg – Seyboldt doktor asszisztense volt, és a város bábája, még a doki előtt. Ő segítette a világra a fiamat. És tehetetlen voltam, mindenki tehetetlen volt! Szenátor, látott már sugárbetegségben meghalni valakit? A legcsúnyább halál, amit el lehet képzelni, a vérzés…
Hoyt szenátor: – A tanút elbocsátjuk. Azt hiszem, mindannyian ismerjük az egyéni tragédiákat; sokan harcoltunk a koreai és a vietnami háborúban…
Mr. Levant: – Hányan, szenátor?
Hoyt szenátor: – Önt elbocsátottuk, Mr. Levant.
Mr. Levant: – Ön még nem látta, hogy a szülővárosát bulldózerek rombolják le és kétszáz literes hordókba ömlesztik, hogy elvihessék eltemetni a…
Hoyt szenátor: – A terembiztos szíveskedjék kivezetni a tanút!

52.

Parks ügyetlenül jött le a csúszdán és kemény puffanással ért földet. Kábán feküdt a nedves fűben. Itt, az épület széltől védett oldalán sötét volt. Időnként könnyű eső söpörte végig a pázsitot. A hold néha kibukkant a száguldó felhők mögül. Parks árnyszerű alakokat látott futkározni a közelében. Végignyúlt a füvön, keze, lába bemélyedt a sárba, amelyet a többiek túrtak fel, amikor a csúszda végén földet értek.
– Parks? – szólalt meg Brandt valahol a közelben, feszült, fájdalmas hangon.
– Itt vagyok!
– Azt hiszem, kificamodott a bokám.
Jeges pakolásként érezte a nyakszirtjére csurgó esőt; az épület és a körülötte levő emberek körvonalai lassan-lassan kibontakoztak. – Túl fogja élni. Hol van Cushing és Walton?
– Itt vagyok – Cushing tőle pár méterre balra feküdt. Most az egyszer az ő hangja is remegett. – Semmi bajom.
Waltontól nem jött válasz. Valószínűleg már futva ért földet, és azóta is rohan, gondolta Parks.
Tompa robbanások hangzottak az erőműből. Az épület sarkait megvilágító reflektorok hunyorogni kezdtek, majd kialudtak. Tehát a tartalék aggregátorok is leálltak. Parks agya most csak rögzítette a tényeket; nem akart az erőműre gondolni, és arra sem, ami ezután következhet.
Újabb hang vágott bele az éjszakába. A robbanások zaján és a menekülő emberek csörtetésen át is meghallotta a parkolóban beinduló kocsik berregését.
Parks felnézett az égre. A felhők az erőmű felől az óceán felé tartottak – és éppen a parkoló fölött húztak át.
Felugrott és üvölteni kezdett: – Maradjanak távol a parkolótól, különben pontosan a kihullási sávba kerülnek! Tűnés abból a rohadt parkolóból… hagyják a kocsikat, úgyis szennyezettek!
A sötétből egy hang kiáltott vissza: – Ki az ördög maga?
– Greg Parks, a fenébe is! Jöjjenek az Információs Épülethez! Szóljanak a többieknek is!
Kétségbeesetten rohant a kijárat felé, remélve, hogy megelőzi a kifelé igyekvő kocsikat. Vastagon lepheti őket a felrobbant reaktorok radioaktív hamuja és fémcseppek, plutónium is. A kapuban az őr elemlámpával a kezében bámulta a mögötte levő épületet. A falak repedésein át vörhenyes fény szűrődött ki.
– Adja ide a pisztolyát! – reccsent rá Parks.
Az őr belevilágított az arcába, felismerte, és átnyújtotta a pisztolyt. Parks kétszer a levegőbe lőtt. – Senki sem hagyhatja el a parkolót! A kocsik szennyezettek! Szálljanak ki, és menjenek az Információs Épülethez!
Visszaadta a fegyvert az őrnek. – Ha bárki megpróbál innen kihajtani, lőjön a kerékbe! Ha kell, lője ki az üzemanyagtankot – de állítsa meg.
Faképnél hagyta a rémült őrt, és futva indult az országút szélén álló Információs Épület felé. Sötét volt, csupán a parkolóban álló autók lámpái meg a ki-kibukkanó hold világított. A hideg, permetező eső beszivárgott a nyakába, becsurgott a cipőjébe. Reszketve, kifulladva érkezett az Információs Épülethez. Néhány tucat ember már összegyűlt az ajtó előtt és újabb botorkáló alakok tűntek fel. Parks megpróbálta kinyitni az ajtót, Zárva volt. Rugdosni kezdte.
– Majd én! – Alig ismerte fel az alacsony embert a sötétben. Aztán furcsa megkönnyebbülést érzett. Lerner. – Adjon egy kis helyet, Greg! – Parks hátralépett, és Lerner a vállával nekirontott az ajtónak. Az kivágódott, Parks benyomakodott, a többiek pedig követték. A hideg és üres körcsarnokban a kiállítási tárgyak mozdulatlanul álltak üvegszekrényeikben. A fal mentén próbálta kitapogatni a tartaléklámpát. Megesküdött volna, hogy van egy valahol… aztán feladta, és a bejárat melletti kerek asztalon kitapogatta a prospektusokat. Fölmarkolt egy csomót, szorosan összetekerte, aztán az öngyújtójával meggyújtotta.
A folyosó megtelt ázott munkaköpenyes technikusokkal és a Western Gas and Electric kék overallját viselő munkásokkal. Ijedt, szánalmas csoportot látott a rögtönzött fáklya fényénél, sáros ruhájukra fűszálak tapadtak. Utasítására várva köréje sereglettek.
A tömegben felismerte Abramsot és odaszólt neki: – Abrams, kerítse elő a kapuőrt, és kérje el tőle a névsort! – Mindenekelőtt meg kell tudnia, kinek sikerült kijutnia az erőműből – és ki rekedt bent. Pillantása végigpásztázta a tömeget. Karen nem volt köztük.
– Lerner, próbáljon szerezni néhány lámpát. A lenti raktárszobában biztosan talál. Ha be van zárva, törje be az ajtót. Vigyen magával segítséget. Smith, Gerrold… nézzék meg, maradt-e szendvics az ebédlőben. Ha van, hozzák fel. Törjék fel az automatákat, és amit csak találnak, hozzák ide. Kávét is főzzenek, ha van!
Nem emlékezett, hogy a tűzhelyek gázzal vagy villannyal működnek-e. A Prometheus vízműve nyilván leállt, hacsak nincs tartalék aggregátja. De a csövekben akkor is maradhatott még annyi víz, amennyi a kávéfőzéshez kell. Ha nem, merhetnek az öblítőkből. Ha pisilni kell, legfeljebb kimennek. Ha nem lesz víz, úgyis azt kell tenniük.
Tíz perc múlva a két technikus meghozta a forró kávét és a szendvicseket. Az épület dugig telt. Parks betörte a kis főnöki iroda ajtaját, és leült az íróasztal mögé. Brandt és Cushing a szoba másik végébe vonult; mindketten telefonáltak. Nem tudta kinek; nagyon halkan beszéltek. Lerner egy halom újsággal tért vissza. Parks elvett egyet, szorosan összegyűrte és betette az asztalon levő hamutartóba. Meggyújtotta, és a lángok táncoló árnyakat vetettek az asztalra és a székekre.
Lerner a körcsarnok felé intett a fejével; felhallatszott, ahogy Abrams a neveket olvassa, és időnként valaki válaszol. – Sok embernek nem sikerült. Láttam Petersont a fő szinten. Félig betemették a robbanás feltépte csempék.
– Nem lehetett volna segíteni rajta?
– De. És akkor most mindketten halottak volnánk. – Megdörzsölte a homlokát. – Aztán a vezérlőközpont személyzete meg McGrath, aki a csőalagútban végzett villanyszerelési munkát. Telibe kaphatta.
– Amikor visszajött, jól megnézte az embereket?
– Nem valami biztató – rázta a fejét Lerner. – Sokukon látni sugárzási égést. Úgy nézem, néhányan hatszáz röntgennyi dózist is kaphattak, vagy még többet. Egy-két ember hány. Valaki már szólt, hogy véres a széklete… az reggelre alighanem meghal.
– Barney… – Parks hangjából érezhető volt, hogy elismeri Lerner nagyobb tudását ezen a területen –, Barney, milyen a lefolyása? Mire számíthatnak?
Lerner sápadtan nézett rá. – Gondolja el: egy ember élete első harminc évében összesen vagy öt röntgennyi dózist kap a háttérsugárzásból. Az egész testet érő ezer R-es vagy nagyobb dózis egy héten belül halált okoz, de lehet, hogy hamarabb. Néhányan odakint valószínűleg többet is kaptak. Hatszáz R egy hónap alatt végez az emberrel. Háromszáz R megöli az érintettek egynegyedét, a többi súlyosan károsodik. És így tovább. – Habozott. – Érti, ugye? Valamekkora dózis mindannyiunkat ért.
– Mik a tünetek?
– Halálos dózisnál émelygés, majd hányás, néha hasmenés. Mindez néhány óra, de lehet, hogy félóra alatt. Ezt követheti még kimerültség, láz és delírium. De nem feltétlenül. Az ember úgy érzi, rendbe jött: az orvos mégis azt állapítja meg, hogy a fehérvérsejtjei fogynak. Eltelik egy-két hét, és hullani kezd a haja. Aztán kis véraláfutásokat vesz észre az ember a bőrén, a szájában; könnyen horzsolódik, az ínye vérzékeny lesz. Étvágyát veszti, lefogy, magas láz veri le a lábáról. Az ellenállása szinte teljesen megszűnik; egy könnyű kis betegség, ami az egészségesnek meg se kottyan, elviszi. Ha mindezt megússza, azon kapja magát, hogy rákja van – húsz év múlva.
– Van küszöbdózis?
Lerner megrázta a fejét. – Biztonságos dózis nem létezik, ezt maga is tudja. Valahány nappal a legkisebb dózis is megrövidíti az ember életét. A biztosítótársaságoknak talán még képletük is van rá.
Ezt nem lehet végiggondolni, ebbe bele lehet őrülni, gondolta Parks.
– Mennyire ért a dekontamináláshoz?
Lerner szeme kitágult, fénylett, de kifejezéstelen volt. Túl sokat láthatott már, gondolta Parks. – Többet tudok, mint amit a kormány képzel rólam. De nem annyit, amennyit szeretnék. Az izraeli hadseregben ez volt a szakterületem… szükség esetére. És egyéb kellemetlen feladatok. – Lerner egy pillanatig tétovázott. – Nem lesz könnyű, amire gondol. A mentesítéshez a testet meg kell vizsgálni Geiger-számlálóval, a szennyezett ruhaneműt el kell ásni, a testet erős tisztítószerrel lesikálni, a szőrzetet is leborotválva ha szükséges. Ha megmondja, hogyan csináljuk ezt végig – belekezdek.
Parks elgondolkodott. – A körcsarnok egyik szekrényében ki van állítva egy működő számláló. Törje be az üveget, és vegye le az állványról a műszert. A takarítók szekrényében kell lennie erős tisztítószernek, amit a padlóhoz használtak.
– És a víz? A kávét is a vécéöblítő vizéből főztük.
– Van odakint bőven; esik. Az erőmű felé fúj innen a szél, az esővíz tehát megfelel.
– Száraz ruha?
Parks széttárta a karját. – Biztosan találunk néhány portás-egyenruhát. Tegye félre őket a legsúlyosabb betegeknek. A többi kénytelen lesz meztelenül üldögélni.
– Nem fél, hogy meghűlnek vagy tüdőgyulladást kapnak?
– Azt még meggyógyíthatjuk – felelte Parks komoran.
Lerner az ajtóból még visszaszólt: – Segítségre lesz szükségem.
– Vigye magával Mike Kormanskit… Karen asszisztense volt. Valamit értenie kell az orvosláshoz. – Elhallgatott, az asztalra meredt. – Nézze, Barney. Nem akarok kérdezősködni… de ha látta volna Karent az erőműben, ugye, megmondta volna?
Barney kifejezéstelen arccal, indulat nélkül nézett vissza rá: – Nem láttam. Kerestem.
Ki kellett jutnia, gondolta Parks. Ki kellett jutnia.
Brandt visszajött a telefontól. Ázott ruhája és homlokába tapadt haja ellenére most inkább hasonlított arra a Brandtra, akire Parks régebbről emlékezett. Ura a helyzetnek. Csak a szemében bujkáló kis riadtság árulta el.
– Működnek még a vonalak?
Brandt bólintott. – A telefontársaságoknak általában van tartalék energiájuk… és különben sem kell nekik sok.
– Washington mit mondott?
– Egy tengerészgyalogos-egységet küldenek. Vegyi-biológiai-radiológiai csapatokat.
– Washingtonból?
– Onnan, már reggelre itt lesznek. A tengerészgyalogosokat légi úton hozzák Fort Nicholsonból.
– És addig… amíg ideérnek?
Brandt kényelmesen elhelyezkedett a székben, ahol előzőleg Lerner ült. – Addig visszatartjuk a lélegzetünket, gondolom. Kapcsolatba lépünk a helyi hatóságokkal…
Parksból kis nevetés szakadt fel. – Ha tudnék, már megtettem volna. Senki sem látta Kamrathot.
Brandt lehunyta a szemét és masszírozni kezdte az orrnyergét. – Mintha senki sem fogná fel… – hangja elakadt.
Cushing, aki szintén befejezte a telefonálást, feléjük tartott. Az asztalhoz húzott egy széket és leült, automatikusan felhúzva a nadrágját, hogy óvja a rég nem létező vasalást. – Az újságírók miatt ne nyugtalankodjanak – mondta, s mintha kissé elégedett lett volna önmagával.
Parks érezte, hogy újra felforr benne a düh. – Elsősorban nem ők nyugtalanítanak. De ha mégis felbukkan egy, majd Washingtonba utasítjuk, rendben?
– Mondtam, hogy ettől nem kell tartaniuk – felelte Cushing röviden. – Nem lesznek tv-kamerák, nem szivárog ki hír innen. Amit korábban felvettek, azt a keveset is el fogják kobozni.
– Hírzárlat?
– Pontosan. Mégpedig teljes.
Parksnak az a nyomasztó érzése támadt, hogy az Őrült Kalapos teadélutánján vitatkozik teljesen értelmetlen dolgokról. – Ez nem fog menni nekik.
– Szerintem menni fog. – Cushing összetekert egy újságot, a végeit szorosan begyűrte, meggyújtotta és ledobta a csempézett padlóra. Közelebb hajolt az égő papírhoz, hogy melegedjen. A táncoló árnyak zord kifejezést kölcsönöztek az arcának.
– Hirtelenjében is egy tucat dolgot tudok, amit kértem volna Washingtontól – mondta Parks dühösen. – Miért olyan átkozottul fontos ez?
Cushing a lángokba bámult. – Parks – mondta komoran –, én nem kedvelem magát, és nagyon jól tudom, hogy ez kölcsönös. Nagyon tehetséges és nagyon bátor ember a maga módján; jobban értem, mivel áll szemben, mint képzeli. De azt hiszem, nem gondolta át a kérdésnek ezt az oldalát… pedig nem lényegtelen. Ha híre megy annak, ami itt történt, a legtermészetesebb, hogy kitör a pánik… az emberek elmenekülnének a tökéletesen működő erőművek közeléből, de még ma! Ezután következne az újabb, lassúbb pánik: az erőművek környékén mindenki eladná a házát és elköltözne, és lármásan követelnék, hogy állítsák le az ország minden atomerőművét! Ezt viszont nem tehetnénk meg – az ország energiájának egyharmadát az atomerőművek termelik. – Kezét a lassan kialvó lángok fölé tartotta, arcára árnyék borult. – Nem visszaesés lenne, Parks. Tartós válság lenne, kiút nélkül… az életszínvonal meredek csökkenését jelentené, mégpedig több nemzedékre.
Az ajtó felől dulakodás és káromkodás szakította félbe. A kapuőr lépett be, egy férfit taszigált maga előtt. – Ez itt megpróbált kihajtani a parkolóból, Mr. Parks! Mondtam, hogy nem mehet el, de akaratoskodott, ezért belelőttem a gumiabroncsába!
Jerry Walton volt. A szeme kivörösödött, csapzott volt és dühös. – Nincs joga hozzá, Parks… nincs joga, hogy itt tartson!
– De igen, Walton. Jogom van megakadályozni, hogy radioaktív szennyezést hordjon szét az országban.
Walton kiszabadította magát az őr kezéből. – Tudja, mit szólnak majd ehhez az újságok, Parks?
– Hogyne. Semmit. Mr. Cushing épp most mondja, hogy teljes hírzárlat van.
Walton és Cushing egymásra nézett, aztán Walton ismét Parkshoz fordult. Gyönyörű látvány, gondolta Parks, ahogy a kaméleon színt vált. Walton kivörösödött dühében a kétkedő mérlegelésen keresztül az új – a helyes – vonal felé tapogatózásig. – Sajnálom, Parks. Tudok segíteni valamit?
– Keresse meg Barney Lernert a körcsarnokban. Maga kint volt a parkolóban: a ruhája nyilván erősen szennyezett. Akár végzetes dózist is kaphatott. – Walton nyomban betegnek látszott. – Ha Barney azt mondja, le kell vetkőznie, akkor vetkőzzön le… lehet, hogy a ruháit el kell ásni. Aztán menjen ki, és sikálja le magát tisztítószerrel. Ha van még Barney-nél kapusruha, vegye föl. Ha nincs, akkor bizony pucéran kell megvárnia a reggelt. Aztán visszajöhet, és megkapja tőlem a veszteséglistát. Előbb-utóbb nyilvánosságra kell hoznunk, és maga talán megtalálja hozzá a megfelelő szavakat.
Walton tétovázott, aztán hirtelen különös, hozzá nem illő szerénységgel megszólalt: – Megnézhetném most? Néhány technikussal nagyon összebarátkoztam.
Parks odanyújtotta, és Walton átfutotta a névsort. – Karen Gruen az eltűntek listáján van. Nem jött vissza?
Parks megmarkolta az asztal szélét. – Vissza? Honnan?
– Lement a hulladékfeldolgozóba. Egy Tremayne nevű technikus eltörte a lábát odalenn.
– Miért nem mondta akkor? – Parks hangja remegett a hirtelen megkönnyebbüléstől.
Walton zavarba jött. – Nyüzsögtek körülöttem az újságírók. Rossz hatást tett volna, hogy egy munkás a lábát törte az üzembe helyezés estéjén. Mindent el akartunk kerülni, ami vészjóslónak tűnhetett volna. – Felvonta a szemöldökét. – Egyébként is szóltam.
– Ne haragudjon, Walton, nem szólt! – mondta Parks dühösen.
Walton tanácstalanul nézett rá. – Mr. Gliddennek szóltam, és ő lement Miss Gruen után, hátha tud segíteni. Biztosra vettem, hogy felhívja önt és jelenti.
Ez jellemző Gliddenre, gondolta Parks. Az erőmű politikusa szavazatokra vadászik…
Újabb robbanások hallatszottak. Parks az ajtóhoz futott, a többiek utána. Lerner már ott volt, nézte. Pár száz méterre tőlük a kupola fehéren izzott, és nagy darabokban omlott befelé. Gőz és füst dőlt belőle az éjszakai égbolt felé.
Parks elmondta Lernernek, amit Waltontól hallott. Karen, Glidden, Tremayne és még néhány technikus a reaktor és a hulladékfeldolgozó közötti folyosórendszerben rekedt, csapdába estek – de valószínűleg élnek. Lerner szó nélkül végighallgatta, majd azt mondta: – Itt öten vannak, akik nem érik meg a reggelt. Hacsak nincs nagy szerencsénk, alighanem többen is.
Parks csak félig hallotta. Elkapta Brandt és Cushing tekintetét. Aztán újra az égre meredt, nézte odafenn a foszforeszkáló gomolygást, amely elúszott a széllel a parkoló, az öböl, majd a város fölött, a nyílt tenger felé.
Aztán az erőműre pillantott, amely lassan, megállíthatatlanul roskadt össze és olvadt bele a földbe.
Ki tudja, hogy lehetne megállítani? – Senki – de Parks tudta, hogy nem ez a legsürgősebb gondjuk.

53.

Hoyt szenátor: –  Mr. Walton tanúvallomásokból kiderült már, hogy mély ellentétek voltak a Cardenas-öböl halászai és a Prometheus dolgozói között. Ön, ha jól emlékszem korábban azt állította, hogy megpróbálta elsimítani a két csoport ellenségeskedését.
Mr. Walton: – Minden módon igyekeztünk megértetni a városlakókkal, hogy az erőmű fel fogja lendíteni gazdasági életüket. Mint kiderült a város fejlesztésének tetemes részét az erőmű fizette adók tették csak lehetővé. Elképzelhető, hogy néhány halász károsodott – noha ezt sem bizonyították be –, de ez egy elenyésző kisebbség.
Stone szenátor: – Meghallgatták a különböző véglényeket az erőmű felépítése előtt ugyebár?
Mr. Walton: –  A Bizottság hosszas vitákon hallgatta meg a Sierra Klub, a Föld Barátai, az Országos Természetvédelmi Tanács, a Béke Anyja és egyéb szervezetek véleményét.
Stone szenátor: – Mindenkit meghallgatott a Bizottság Mr. Walton? A halászok képviselőit is?
Mr. Walton: –  Nem lehet mindenkit meghallgatni, szenátor. Akkor a vitának se vége, se hossza nem lett volna. Csak a szervezett csoportok képviselőit hallgattuk meg.
Stone szenátor: –  A Bizottság által jóváhagyott csoportokét?
Mr. Walton: – Meggyőződésem, hogy a Bizottság igyekezett reprezentatív mintát kialakítani.
Stone szenátor: –  Ha jól értem, a maga dolga volt hogy meggyőzze a várost: az erőmű csak hasznára lesz. Kíváncsi vagyok, miből állt a propaganda-hadjárata.
Mr. Walton: – Nem egészen méltányos propaganda-hadjáratnak nevezni, uram. Tárgyilagos bemutatás volt. Irodát nyitottunk, amely találkozókat szervezett a városi szervezetekkel, iskolákkal és hasonlókkal. Sajtótájékoztatókat tartottunk és jelentéseket tettünk közzé az erőmű építéséről. Műszaki tájékoztatást is adtunk a helybelieknek, hogy megértsék az erőmű pozitívumait: és amikor az erőmű felépült, természetesen megnyitottuk a látogatóknak a kevésbé kényes részeket és az Információs Épületet. Azt akartuk, hogy az emberek érezzék, az erőmű az övék, az erőmű a jó Szomszéd. Ennek érdekében a helyi lapokban hirdetési kampányt is indítottunk.
Stone szenátor: – És persze arról is gondoskodtak, hogy a helybeliek megtudják, mekkora előnyük származik az egyre növekvő adókból.
Mr. Walton: – Ez igazán nem bűn, szenátor.
Stone szenátor: – Feltételezem, hogy ugyanilyen buzgalommal ecsetelték az erőmű esetleges hátrányait is.
Mr. Walton: – Nem tudom, mit ért hátrányon.
Stone szenátor: – A Cardenas-öbölbeli katasztrófát talán bizonyos értelemben hátránynak tekinthetjük, Mr. Walton.
Mr. Walton: – A katasztrófa nekem épp oly fájdalmas, mint mindenki másnak, szenátor… annál is inkább, mert emiatt a jövőben még több nehézségünk lesz. Eddig sem volt könnyű dolgunk.
Hoyt szenátor: – Mit tart például nehézségnek, Mr. Walton?
Mr. Walton: – Többek között a nyelvezetet.
Holmburg képviselő: – Mi baj van a nyelvezettel?
Mr. Walton: – Azzal a nyelvezettel, amelyen az atomerőművekről beszélnek, uram. Bizonyos tudományos kifejezések megijesztik az embereket. A nagyközönség bizalmát nem lehet megnyerni olyan kifejezésekkel, hogy „vészleállás”, „baleseti valószínűség”, „sugárterhelés”, „megengedhető sugárdózis” és így tovább. Ezek egyáltalán nem keltik fel a bizalmat!
Stone szenátor: – Milyen szavakat használna ön, Mr. Walton, az atomenergiával kapcsolatban?
Mr. Walton: – Nos, hogy tiszta energia, uram – ez nem szennyezi a levegőt, mint a szén vagy akár az olaj. És szerintem megbízható és gazdaságos, igazi Jó Szomszéd… erről szólnak a hirdetéseink is!
Stone szenátor: – És persze szó sincs „sugárterhelésről” vagy „megengedhető sugárdózisról”; inkább „napfényegységről” beszélnek. Ugye, ezt a kifejezést használják?
Mr. Watton: – Tudom, hogy bírálnak emiatt. Nem én találtam ki, de szerintem is jó kifejezés.
Stone szenátor: – Sajnos, nem értek egyet önnel, Mr. Walton… gyakorlatilag semmiben sem. A Prometheus-katasztrófa csattanós bizonyíték rá, hogy az atomenergia még korántsem megbízható, és bizony nem mentes a szennyezőanyagoktól. Az áldozatok száma… mondja, milyen szót használna rá, Mr. Walton? És gazdaságosnak sem igen nevezném; a baleset következtében keletkezett kár irtózatos. És most csak a városi veszteségekre gondolok; még nem számoltunk azzal a földterülettel, amelynek évekig, talán évszázadokig kell majd parlagon hevernie, míg újra biztonságosan megművelhetik.
Hoyt szenátor: – Pennsylvania szenátora iránti illő tisztelettel, de kérem, ne zaklassa a tanút.
Stone szenátor: – Csak még egy kérdést. Jogosnak érezte-e, Mr. Walton, hogy a közvéleményt nem tájékoztatták a katasztrófa részleteiről?
Mr. Walton: – Igen… legalábbis kezdetben. A katasztrófa híreire még a távolabbi településekről is odacsődültek volna a bámészkodók. Aztán kitört volna a pánik az ország legalább száz másik erőműve környékén. Legalábbis akkor így vélekedtünk. Sejtelmünk sem volt róla, mivé fejlődik végül…
Stone szenátor: – A történtek után még mindig úgy gondolja, hogy az atomenergiával kapcsolatos kérdésekben van helye a titkolózásnak?
Mr. Walton: – Önök nem így gondolják, uram? És akkor miért nem nyilvános ez a kihallgatás?

54.

Katherina McNear kinyújtózkodott és nagyot ásított. Hosszú volt az út Denverből, de tíz perc múlva leszállnak Los Angelesben, öregszik, gondolta, már kétórás repülőút is megviseli, pedig egy-két martinit is megivott. Unaloműzőnek. Még szerencse, hogy Martin vár rájuk a repülőtéren. Hálát adhat az égnek, nem kell majd taxiért tülekednie.
Most az egyszer Jennifer is aranyos volt, az egész utat végigaludta. A kocsiban biztosan felébred majd és összevissza fecseg. De még ez is jobb lesz, mintha Bel Airig az egész úton Martin beszámolóját kellene hallgatnia az összes jelentéktelen apróságról, ami az utóbbi két hétben a stúdióban történt. Martinnak az az egy jó tulajdonsága megvolt, hogy egyáltalán nem várt tőle választ… csupán feltétlen imádattal kellett néznie rá. És tízévi házasság után ezt már úgy tudta színlelni, hogy második természetévé vált.
Kinézett az ablakon. Hamarosan feltűnik Los Angeles. Sok mindent megunt már az életben, de Los Angeles éjszakai látványától még mindig elakadt a lélegzete. A dombokon szétterülő fények meg a Völgy úgy festenek a parton, mintha egy mesebeli óriás hintette volna széjjel az ékszereit.
Furcsa, mintha az egész partot felhő takarná. Egyetlen fényt sem látni. Nevetséges, hiszen látja a csillagokat, élesebben, mint bármikor, tehát nem lehet felhős az ég… hacsak nem a felhők fölött repülnek. De ahhoz már túl alacsonyan szállnak, vagy nem?
Talán elsötétítés, ki tudja, miért, gondolta, s hirtelen megijedt. Gyorsan körülnézett a gépen. Az utasok már visszatették a képeslapokat a széktámla zsebébe, aktatáskáik zárját is bekattintották. Szemlátomást nem tűnt fel nekik semmi szokatlan. Bizonyára ő is csak képzelődik.
– Hölgyeim és uraim, a kapitányt hallják. Kerülőt teszünk dél felé a szárazföld irányába, hogy elkerüljünk egy viharzónát. A jelzett érkezési időhöz képest valamicskét késünk.
Repülős halandzsa, gondolta. Másik repülőtérre küldenek minket. Újra elfogta a gyanakvás. A viharzónát sohasem jelentik be előre, csak ha már benne vannak. Csengetett a légikisasszonynak.
A légikisasszony teljes fegyverzetben jött végig a széksorok között: hosszú láb, makulátlan egyenruha és a mosoly. Tudják-e vajon, hány nőutasuk gyűlöli őket, tűnődött. – Parancsoljon, asszonyom. Segíthetek valamiben?
Katherina dühös volt… és magára is haragudott, mert ilyenkor mindig utálatosan viselkedett. – Mi történt? Tudom, hogy baj van, nem látok lent fényeket. Miért teszünk kerülőt?
A mosoly változatlanul tündöklő és fagyott volt. – Csupán rutinkerülő, asszonyom. Mindig így szoktuk, ha vihar van.
A lány nyilván azt hiszi, először ül repülőgépen. De mire elkezdhetett volna vitatkozni, a légikisasszony már ott sem volt.
Jennifer mocorogni kezdett mellette a könnyű takaró alatt. Megfordult, kinézett az ablakon, majd álmos hangon megszólalt: – Nézd, mama… világít az ég!
Megint kinézett az ablakon. Jennifer igazat mondott… a sötétségben több mérföldnyi hosszú, foszforeszkáló sáv látszott.
Vajon mi lehet, és van-e valami köze ahhoz, hogy nem égnek lent a fények, tűnődött. Erdőtűz lehet. Talán megrongálta a távvezetékeket…
Valahol az isten háta mögött fognak leszállni és akkor hogy a pokolba jön értük Martin?

55.

A piszkos poharak úgy feltornyosultak Tebbets székének karfáján, hogy már csak a szentlélek tartotta őket. Megfogta a legközelebbit, aztán rájött, hogy azt már vagy félórája kiitta. Rövid hajszát indított egy olyan után, amelyikben még volt iható kávé, és csikket sem nyomott el benne. Aztán hátradőlt a székében és Kloster századosra pillantott, aki a katasztrófáról szóló jelentéseket vette. Kíváncsi volt, milyen hatást tesz rá. A pufók repülős százados sápadt volt. Nyugi, öreg fiú, gondolta Tebbets. Lesz ez még rosszabb is.
A képernyők pislogtak egyet és egy hang szólalt meg a fülhallgatójában: – Átálltunk a tartalékra. Eureka Falls kikapcsolt!
Kloster is hallotta, s még jobban elsápadt. – Nem sok maradt a hálózatból, ugye?
Tebbets kiitta a kávéját, összegyűrte a poharat és megcélozta a legközelebbi papírkosarat. Talált. – Csak a nyugati partvonal borult sötétbe… és a Sziklás Hegység egy része. Eureka Falls még időben kikapcsolt, mielőtt a középnyugat is túlfeszültséget kapott volna. – Végigpillantott a képernyőkön. Mihelyt a Cardenas-öböl kiesett, az erőművek és a transzformátorállomások kártyavárként dőltek össze. – San Diego még él. Legalább a tengerészeti bázis biztonságban van.
– Hála Istennek.
Kloster újra idegesen firkálgatni kezdett a jegyzettömbjébe, amikor az egyik technikus szólalt meg a fejhallgatókban. Tebbets közelebb tartotta a mikrofont a szájához, és azt mondta: – Ismételje meg, kérem!
– Hirtelen növekedés van a Prometheus infravörös emissziójában. – Tebbets még közelebb hajolt a mikrofonhoz, hangja feszült volt. – Lehet, hogy visszakapcsolnak?
– Nem. Túl sok távvezeték kiment. Nem értem, mi az ördög lehet.
Tebbets elkapta Kloster pillantását. – Nézzük meg. A hármas képernyőn!
Megjelent a part már ismerős infravörös képe, de most furcsán halvány volt, alig láttak vörös foltot… csak azt a nagyot középen, amely a Prometheust jelezte. Sokkal nagyobb volt, mint amilyen egy infravörös jel lehetett. Tebbets zavartan bámulta. – Kapcsoljon át vizuálisra! Hatos objektív!
A képernyőn csíkok futottak át, megjelentek az erőmű halvány körvonalai, mintha egy kilométer magasról látnák. A hulladékfeldolgozót alig lehetett kivenni, a partvonalat is csak sejteni lehetett, de a kupola jól látszott; egyes részei ragyogtak a képernyőn. Bal oldalt, a kupola egyik felétől sűrű, foszforeszkáló felhő sodródott el, lassan távolodva az erőműtől.
Tebbets kíváncsian nézte egy pillanatig, aztán alig hallhatóan azt mondta: – Szentséges ég!
– Mi a fene van ott, Tebbets? – kérdezte Kloster.
Tebbets a hideg kávéval megnedvesítette kiszáradt száját, aztán rájött, hogy nem a nedvhiánytól száradt ki. – Megrepedt a Prometheus kupolája. A felhő, amit lát, radioaktív gőz, és valószínűleg mindenféle radioaktív gáz…, meg dögivel uránium, acél és a cirkónium, betonpor, meg amit akar. És plutónium! Radioaktív értelemben az a felhő forró, mint a pokol tüze!
– Halálos?
– Nem szeretnék alatta lenni. – Tebbets letette a kávéspoharát, közben néhány üresét levert a padlóra, de észre sem vette. – Kérem annak a Prometheusból jövő felhőnek a koordinátáit!
Számok hosszú sorát hallotta fejhallgatójában. Fintorgott egyet. – Hagyja abba… vetítse rá inkább a partvonal képére.
Az ernyőn feltűnt a part hosszú vonala, rajta a felhő sziluettje. Kifelé megy, a tenger felé, gondolta Tebbets megkönnyebbülten; de miközben figyelte, a felhő szemmel láthatóan növekedett. Elemezni kéne az összetételét, meg kéne tudni, mennyi ideig maradnak lebegve a részecskék. Úgy nézte, a kihullás legalább százötven kilométer hosszú és huszonöt kilométer széles területet érint majd. A további szennyeződés a széltől függ. És gyanította, hogy becslése túlságosan optimista.
Kloster is elgondolkodva meredt a képernyőre. Aztán hirtelen mikrofonja fölé hajolt és hangjában riadalom vibrált.
– Itt Kloster százados. Időjárási prognózist kérek a Cardenas-öbölre, a következő huszonnégy órára! Mindent, amit csak tudnak… milyen a szél a felhő magasságában, milyen a sebessége és az iránya. Azt is, hogy mekkora az eső erőssége, és meddig tárt még.
Ahogy az adatok beérkeztek, Kloster lázas számítgatásba kezdett. Tebbets érdeklődve figyelte. Kloster végül befejezte és beszólt a mikrofonjába: – Nem, nem kérek több adatot! – Tebbetshez fordult. – Az időjárás a szakterületem. A repüléshez már túl öreg és túl kövér vagyok.
Tebbets a papírokra mutatott. – Mit számolt?
Kloster nem is titkolta büszkeségét. – A szélsebességet, a terjedést. És a szélugrásokat. – Egy pillanatra elhallgatott, gyorsan ellenőrizte a számításokat. – Mennyi időbe telik, amíg megfékezik a Prometheust?
– Megfékezik? – Tebbets arcán látszott a meglepetés. – Százados, azt nem lehet elfújni, mint valami kigyulladt olajkutat! – Intett egy technikusnak, hogy hozzon még egy kávét. – Nem lehet megfékezni, százados, ez megy a maga útján. És legalább pár hétig!
Kloster úgy meredt rá, mintha nem fogta volna fel. – Úgy érti, hogy a Prometheus tovább ontja magából a radioaktív részecskéket és a gőzt?
Tebbets cukrot és tejport kavart a kávéjába. – Mondtam már. Ez nem az a fajta tűz, amit el lehet oltani.
– A gőzt pedig le kell állítani! – erősködött Kloster.
Tebbets előrehajolt, hogy beleszóljon mikrofonjába: – Milyen a Cardenas-öböl kőzetösszetétele? – Várt egy kicsit. – Sejtettem. Kösz!
Klosterhez fordult, és megrázta a fejét. – Márpedig nem áll le. Az erőmű mészkőre épült. A kőzet víztartalmából rengeteg gőz fejlődhet még.
Kloster tehetetlenül mutatott a jegyzetfüzetére. – Tudja, mit jelent ez, Tebbets?
Tebbets a gőzölgő kávé fölé hajolt. – Majd megmondja, százados.
– Jelenleg, ami az időjárást illeti, rendkívüli a helyzet. Az uralkodó szél általában a tengerről fúj a szárazföld felé, kivéve a Santa Anát… az pedig forró és száraz, mert a sivatag felől jön. Most egy északi viharfront vége déli szelet söpör maga előtt. Mögötte a labilis légtömeg kiáramlik a tenger felé, és hozza a záporokat. De ez nem tarthat sokáig. A következő huszonnégy órában, ha ugyan nem előbb, megváltozik a szélirány…
Tebbets már tudta a folytatást.
– Valamikor holnap – mondta Kloster, s hangja érdessé vált –, azt a lidércnyomást Los Angeles felé fogja fújni a szél.
Tebbets egy hosszú pillanatig csak ült és bámulta a hármas képernyőn lassan növekvő felhőt. Aztán szájához kapta a mikrofont. – Kapcsolja Whitmore tábornokot. Ha kell, szakítson félbe mindent. Riasztás!
Most érzett először személyes félelmet.

56.

Még mindig szállingóztak befelé az Információs Épületbe, de Karen továbbra sem került elő. Már nem menekülhet, gondolta Parks, és Glidden sem. Aztán elhessegette a gondolatot. Neki most az a dolga, hogy az élőket életben tartsa.
A vége felé már a súlyos sérültek érkeztek – legtöbbjüket a gőz égette össze.
– Lennie kell valahol egy elsősegélynyújtó doboznak – mondta Lerner. – A látogatók elsősorban gyerekek voltak, biztosan van itt valami a lehorzsolt térdekre meg hasonlókra. Ha nem is sok, de valami biztosan van! – A körcsarnok bejárata melletti íróasztalban találták meg a dobozt, és a takarítószerek tárolójában egy láda WC-papír mögött rábukkantak egy doboz tartalék kötszerre is. Az egyik technikus rögtön lecsapott egy tekercs WC-papírra és eltűnt vele odakinn az esőben, de öt perc sem telt bele, káromkodva jött vissza.
Nem sokkal azután, hogy megtalálták az elsősegélynyújtó dobozt, Lerner előhozakodott addigi legsúlyosabb gondjukkal. Félrevonta Parksot oda. ahol Kormanskivel a kiállítási tárgyak sora mögött elkülönítették a sebesülteket. Lerner lehalkította a hangját:
– Most került elő Stewart. Petersonnal dolgozott valamilyen szerelésen. Ugyanaz az eset: ottrekedt a reaktorszinten, csak neki aztán sikerült kiszabadítani magát.
– Mennyire súlyos?
– Nagy dózist kapott. Nagyon nagyot…
Parks nem értette. – No és? Le kell vetkeztetni és alaposan lesikálni. Van valami köpeny, amit fölvehet? –- Néhány technikus minimális sugárszennyeződéssel jutott ki az erőműből, ezek odaadták laborköpenyüket, hogy felvehessék azok, akiknek mindent le kellett vetniük.
Lerner elvesztette a türelmét. – Nem értett meg… súlyos égései vannak! Nem tudja levetni a ruháit, és lesikálni sem tudja magát. Még ahhoz is minden erejére szüksége lesz, hogy az üvöltéstől ki ne köpje a tüdejét, ha más valaki lemossa. – Mély lélegzetet vett. – Erről van szó – ha találunk valakit, aki lemossa! Ha muszáj, megteszem magam, de még sokan vannak, akiket el kell látni.
– És ha önként jelentkezőket kérünk?
– Nem kérhetünk önként jelentkezőket úgy, hogy ne magyarázzuk el a veszélyt – mondta Lerner szárazon. – És azután senki nem fog jelentkezni.
Parks libabőrös lett. – Senki nem segít rajta? Nem hiszem, Barney. Nem mindenki gazember.
Lerner szemmel láthatóan uralkodott magán. – Stewart ruhája, haja, körme alja, bőre tele van radioaktív részecskékkel. Meg akar kérni valakit, hogy érintse meg… aki már tiszta, de hajlandó újra vállalni a szennyeződést? Aki kezelésbe veszi Stewartot, megint kap egy dózist. Nem lehet megúszni. – A falnak támaszkodott, hangjából lassan eltűnt a feszültség. – Becsapjuk magunkat, Parks. – Körbe intett. – Komédia ez az egész. Egy mentesítő helyen szinte lehetetlen elkerülni a sugárszennyeződést. Mint amikor mézet eszik; egy idő múlva minden ragad. Volt már olyan is, hogy az orvos hordta szét a kórházban a radioaktivitást, még haza is vitte anélkül, hogy észrevette volna. Mi pedig korántsem rendelkezünk olyan felszereltséggel, mint egy kórház.
– Mindenki nemet mondott?
Lerner arcán düh cikázott át. – Az isten szerelmére, Parks, nem volt időm mindenkit megkérdezni! Akiket megkérdeztem, azt mondták, köszönik, nem kérnek belőle! – Ismét lehalkította a hangját. – A londoni pestis idején a közeli városok fegyveres őrökkel tartották távol a menekülőket. Itt is erről van szó. Stewart pestises.
– Azt várja tőlem, hogy kényszerítsek rá valakit?
– Nem tudom, mit várok magától – felelte Lerner, és elfordult. – A fenébe is, mit idegesítem magam? Egésztest-besugárzást kapott, jóval hatszáz R fölött! Egy hétig sem húzhatja, és minden napja pokol lesz. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán döntött. – Kérje el nekem a kapuőr pisztolyát. – Elkapta Parks pillantását. – Nem az első eset az életemben; nem olyan nehéz. – Parks némán bámult rá, s Lerner végül megvonta a vállát. – Amerikaiak! Azt akarjuk, hogy éljen, hogy tovább szenvedhessen. Még az ostoba állatok is kedvesebbek a saját fajtájukhoz!
– Tényleg megtenné, Barney? – kérdezte Parks.
Lerner kihívóan nézett vissza rá: – Egyszer régen már meg kellett tennem.
A közelükben Mike Kormanski növekvő nyugtalansággal hallgatta a beszélgetést. Most közbeszólt: – Engem meg sem kérdeztél, Barney! Majd én levetkőztetem és lesikálom.
– Nem kérdeztelek – felelte Lerner halkan, szinte bocsánatkérően –, mert már eddig is túl sokat vállaltál. Máris sokkal többet kockáztatsz, mintsem gondolnád.
Kormanski vállat vont. – Más nem fog Stewarton segíteni.
– Hős lettél? – gúnyolódott Lerner. – Vagy csak ostoba?
– Vizsgáztatsz? – kérdezte Kormanski.
– Igazad van – enyhült meg Lerner. – Tudod, nem szeretem, ha valaki hibás meggondolásból bátor. Félúton aztán rájön, mibe kezdett, betojik, és rosszabb, mintha bele sem fogott volna.
Az iroda felé menet Lerner megjegyezte: – Most azt gondolja, „hiszen még gyerek”. Ha egy ideig Izraelben élne, rájönne, hogy a gyerekek ugyanolyanok, mint a felnőttek. Épp olyan bátrak, és épp olyan könnyen halnak meg.
Parks elment az iroda előtt, ahol Cushing, Brandt és Walton teljesen elmerültek a beszélgetésben; kis habozás után továbbment az épület bejárata felé. Kisurrant, megállt az ajtó előtt és beleszagolt a levegőbe. Bent büdös volt; túl sok ember zsúfolódott össze túl szűk helyen. De kint az olvadó kupola és a tűz maró szaga ugyanolyan rossz volt. Érezte, hogy Lerner utána jött. – Milyen a helyzet most?
– Öt reménytelen eset, tíz válságos. Aztán egy tucatnyi égés és forrázás, könnyűtől a harmadfokúig. Kórházban volna a helyük. Valamekkora sugárdózist szinte mindenki kapott, de nem tudjuk megállapítani, mekkorát. Hálás lehet mindenki, aki túléli a szüleit. Aki előbb patkol el, a mai estének köszönheti. – Témát váltott. – Mikor ér ide a tengerészgyalogság?
– Húsz perc, fél óra.
– Próbálja meg elintézni, hogy szállítsák el légi úton a sebesülteket; és kérhetne orvosokat. – Megfordult és visszament.
Parks egy pillanatig még ott állt az ajtóban: összébbhúzta magán a zakót, védekezve az épület sarka mögül előcsapó eső ellen. A kapu felől nyögést hallott; felhajtotta a gallérját és odament, hogy megnézze. Cassidy, a kapuőr tartotta a lámpát, míg a meztelen Kormanski lesegítette egy férfiról a ruhát, és gyengéden mosdatni kezdte. A lámpa fényében látszott, hogy Kormanski teste fehér és szőrtelen; vékony, vörös hajú gyerek, csupa térd és könyök, a mellkasa beesett.
Senki sem fogja kitüntetni ezért, gondolta Parks. Talán az az igazi kitüntetés, ahogy az ember benne él valakinek az emlékezetében. Ahogy Kormanski él majd az övében.
Megfordult, visszament az irodába, belesüllyedt az íróasztal mögött álló székbe. Észrevette, hogy valaki behozott egy lámpát. – A kupola fele odavan már. Ha bárkinek van valami ötlete, ideje előhozakodni vele.
– Te már megfogalmaztad – mondta Brandt szárazon. – Nem hagyhatjuk itt, de nem is tehetünk semmit.
Parks Cushingre nézett, aki megrázta a fejét. – Ne nézzen rám, Parks. Én nem vagyok műszaki ember. A washingtoni csoportnak bizonyára lesz majd valami elképzelése.
Parks nem tudott odafigyelni; szeme előtt egyre Lerner és a körcsarnok sebesültjei jelentek meg. Az égett hús szaga makacs, gondolta, rosszabb még a rothadó krumpliénál is.
– Gúnyosan emlegetted a kézi elárasztást – mondta Brandt. – És most mit szólnál hozzá? Egy-két óra múlva nem marad semmi, csak egy lyuk a földben, és a mélyén az olvadék. Mi lenne, ha akkor elárasztanánk?
– Épp az ellenkezőjét érnénk el vele, mint amit akarunk. A víz moderátorként viselkedne és fenntartaná a reakciót.
Brandt válaszra nyitotta a száját, aztán tétovázott, végül kitört: – És a kritikus pont?
– Elképzelhető – ismerte el Parks. – Minden attól függ, hogyan gyűlik össze az olvadék… a keresztmetszetektől. – Lehunyta a szemét és végiggondolta az ismerős egyenleteket. – Végül úgy tízezer tonna olvadék gyűlik össze. Fogalmunk sincs róla, mennyire hígítja fel az acél, a cirkónium és az isten tudja, még mi… és azt sem tudjuk, hogyan folyik le. Ha sikerülne áramot szereznünk, megpróbálhatnánk a modellen végigkövetni. – Vállat vont. – A fene se tudja, mert ott vannak még a feldolgozó üzem hasadóanyagai is.
– Mi van a kritikus ponttal? – kérdezte kíváncsian Walton.
Parks ránézett. – Hello, Jerry… el is felejtettem, hogy itt van! – Egy pillanatra elgondolkodott. – A kritikus pont, Jerry, azt jelenti, hogy a megfelelő helyzetben éppen elég hasadóanyag van ahhoz, hogy meginduljon az atomreakció. A reaktorban ez szabályozható. De a reaktoron kívül, legalábbis ebben az esetben, megszaladna a reakció. Nem kifejezetten robbanás lenne, de rengeteg radioaktív anyag fröcskölne szét a tájon, a hamufelhőnk pedig még veszélyesebb lenne, ha ugyan lehet még veszélyesebb.
– Akkor mi az ördögöt tehetünk? – fakadt ki Brandt. – Malmozunk, míg megérkezik a falmentő sereg?
Cushingnak a szeme se rebbent. – A washingtoni csoport hajnalra itt lesz… most szedik össze a szakértőket. A mentesítő egység pedig bármelyik percben megérkezhet. Addig is, Hilary, ha le akarod pisilni az olvadékot; kimehetsz.
– A tengerészgyalogság és a washingtoni csoport érkezése között valamikor mégiscsak megkérdeznek bennünket, hogy mi is történt – mondta Walton könnyedén. – Helyesebben, önt fogják megkérdezni, Mr. Parks.
Parks hirtelen észrevette, hogy mind a hárman őt figyelik. – Gondolom, így lesz – mondta lassan.
Cushing megköszörülte a torkát. – És mit válaszol majd?
Már megint az őrült Kalapos teadélutánja, gondolta Parks. – Még nem gondolkoztam rajta… és nem értem, mások miért ezen törik a fejüket. A körcsarnokban halottak és haldoklók vannak; a reaktorok tönkrementek, és éppen radioaktív hamuval permetezzük a vidéket. – Elhallgatott, aztán gúnyosan hozzátette: – Egy percig sem gondolkoztam rajta, egyetlen árva percig sem!
– A haldoklókon nem tudok segíteni, Parks – válaszolta Cushing. – Amikor ideérnek a mentesítő egységek, ők nyilván mindent megtesznek, amit csak tudnak. És a reaktorokért sem tehetünk semmit. De annak sincs értelme, hogy itt üljünk és malmozzunk, amikor néhány fontos dologban meg kellene állapodnunk. Nagyon is fontos, mit mond majd a szövetségi nyomozóknak vagy egy kongresszusi bizottságnak.
– Az igazat fogom mondani – válaszolta Parks egyszerűen.
Cushing előrehajolt. – És mi az igazság, Parks?
Furcsa feszültség támadt a szobában, Parks nem értette, miért. A többiek feszülten várták, mit mond. Brandt izzadtan, komoran meredt rá, Cushing agresszívan, mint az ügyész a vádlottra. – Azt mondom, amit mindig is mondtam. A balesetet a hanyag munka, a túl rövid határidő, a hibás alkatrészek… és a technológia feszítettsége okozta. És minderre van néhány gyönyörű bizonyítékom is.
Cushing udvarias érdeklődést mutatott: – Valóban? Sajnos, a maga bizonyítékai vagy épp most olvadnak össze, vagy olyan besugárzást kaptak, hogy egyetlen épelméjű ember sem vállalkozik a megvizsgálásukra, hacsak vastag ólomüvegen át nem, távvezérlésű manipulátorokkal.
– Ott vannak a Bizottságnak írott leveleim.
Cushing bólintott. – Igaz. Van egy köteg levél Washingtonban, amely az ön irodájából érkezett. Ezekben felsorolta a kifogásait, Parks. De tárgyi bizonyítékok nélkül azok a kifogások csak szavak maradnak. Esetleg mindet elhiszem. Az az igazság, hogy én majdnem mindet elhiszem…, de mindenki más tárgyi bizonyítékokat fog követelni! Ha ilyet nem tud felmutatni… – vállat vont. – Megfeledkezik arról, hogy a szállítóknak és az energiaipari vállalatoknak milyen összeköttetéseik vannak, Parks! Tárgyi bizonyítékok nélkül úgy megdolgozzák magát, hogy az életben nem felejti el.
– Hová akar kilyukadni? – Parks érezte, hogy Cushing végre elemében van és élvezi is: a furfangos sakkjátékos, a politika ragadozója, aki otthonosan mozog Washington berkeiben.
– Parks! – Cardenasba való érkezése óta Cushing először használt békülékeny hangot. – Tegyük fel, hogy a vadai igazak: hibás alkatrészek, hanyag munka, mind az ezer és egy dolog, ami miatt panaszt tett.
– És azokat a vádakat iktatták is – tette hozzá Parks dühösen.
– Gondolja? – Cushing végre eljutott a lényeghez, és a hangja vágott, mint a kés. – Nem mernék fogadni rá, Parks… és higgye el, az én kezem nem volt benne, ha a maga jelentései valahogy eltűntek volna. Előfordul, hogy meghamisítják a vizsgálati eredményeket, kiszivárogtatnak, megváltoztatnak, ellopnak leveleket… nem is ritkán. Túl nagy a tét, és nem lehet a Bizottság minden alkalmazottjának a becsületességét garantálni. A legtöbbnek alacsony a fizetése, a nagy érdekszövetségeknek meg rengeteg elkölteni való pénzük van.
Tele vagyunk halottakkal és haldoklókkal, gondolta Parks. Maga Cushing is veszíthet néhány évet az életéből, mégis csak azon jár az esze, hogyan fedezze magát. Persze, a játszmát mindig az nyeri meg, aki a válság közepén már a következő válság megoldását keresi.
– Mit akar, Cushing?
– A maga feltételezése szerint a Prometheus-1 hűtővíz-elfolyásos balesetét a hibás alkatrészek és hasonlók okozták. Ésszerű feltételezés, de hiányoznak a kézzelfogható bizonyítékok – gondolom, mind elolvadt már –, így hát megmarad puszta feltételezésnek.
– Mi a pokol jár a fejében?
Walton szólalt meg: – Szabotázs is lehetett.
Csend lett a szobában. Azt várják, hogy bevegyem, gondolta Parks. Bólintott. – Kényelmes megoldás, ugye? Senki sem hibáztatható. A Western Gas and Electricet megbüntetik majd húsz-negyvenezer dollárra, mert a biztonság nem volt kielégítő, és ezzel kész. Minden mehet tovább. – Megállt. – Mik a bizonyítékai, Cushing? Lehet, hogy az én bizonyítékaim összeolvadtak, a levelek az egyszerűség kedvéért eltűntek… de magának milyen bizonyítéka van?
Cushing számolni kezdett az ujjain: – Valaki meggyilkolta az orvosukat, dr. Seyboldtot.
– A gyilkosság nem feltétlenül függ össze az erőművel.
– Nem, de ötletnek nem rossz. Kettő: az eltűnt radioaktív anyagok.
Parks érezte, hogy védekezésre kényszerül. – Miféle eltűnt anyagok?
– Az erőmű egyre növekvő ERA-mennyisége – amivel nem tudtak elszámolni. A naponta eltűnő mikroszkopikus mennyiségek, amelyekből egy ekkora erőműben az év végére kitelne egy-két bombára való.
Brandt aggodalmasan megrázta a fejét. – Ez elég gyenge, Eliot. Szerintem senki sem hiszi el.
Cushing feléje fordult, a hangja metsző volt. – El fogják hinni, mert nem lesz más lehetőségük. Bűnbakot keresnek majd, Hilary, és ha nem akarod, hogy te legyél az, akkor jobb, ha szállítasz nekik valaki mást.
Aztán egyenesen Parks arcába nézett. – Egyszer azt mondta, ne legyünk szemellenzősek… most pedig éppen maga látszik annak. Nem hiszem – mondta ismét békítően –, hogy feltétlen érdeke, hogy a katasztrófát az erőmű ön által felismert kivitelezési és üzemeltetési hiányosságainak tudják be.
– Megfeledkezik a jövőben felépülő erőművekről, Cushing.
Cushing közelebb hajolt és szinte belevágott a szavába: – Volt már dolga kongresszusi bizottságokkal, Parks? Nem tudósokból és mérnökökből állnak, hanem ügyvédekből! Nem tudják, mi a különbség az atom és az articsóka között, de nem is érdekli őket. Nem értik a tudományos fogalmakat; bűnügyekhez és bűnözőkhöz értenek. Szigorúbb előírásokat követel a szállítók ellen? Megkapja. De mielőtt megkapná, a kongresszus áldozati bárányt fog követelni… a Felelős Személyt. És mindegy, ki lesz az.
A beállott csendben beszűrődött a körcsarnokból a beszélgetés és időnként egy-egy sebesült jajdulása. Cushing várt egy kicsit, hogy szavai elérjék a megfelelő hatást, aztán Brandthoz fordult: – Egészen biztos vagy benne, Hilary, hogy nem lehetett szabotázs?
Brandt tétovázott. Támogatást várva pillantott Parksra, aztán csalódottan, vonakodva nézett újra Cushingra. Egy öreg, legyőzött ember szólalt meg: – Nem… állíthatom egyértelműen, hogy lehetetlenség.
– Köszönöm, Hilary – mondta Cushing gúnyosan.
Parks felállt és úgy lökte hátra a székét, hogy felborult. – Nagyon könnyű egyetlen emberre kenni mindent. Nem a rohadt rendszer a hibás, nem az volt a baj, hogy az erőművet úgy építettük, hogy ha probléma lesz, majd rögtönzünk – hanem egy ismeretlen személy a bűnös… és ha ismeretlen is marad, annál jobb! Megvan a megoldás és mindenki kikerül a csávából. Nekem mégis bűzlik. – Elsétált az ajtóig, közben megállt Walton előtt. – Gratulálok, Jerry, most aztán kiérdemelte a nyugdíját!
A körcsarnok zsúfolt volt. Túlsó végéből, ahol Lerner elkülönítette a sebesülteket, halk nyöszörgés hallatszott. Parks végignézett a kis csoportokba verődött munkásokon és technikusokon; voltak, akik aludtak a csempézett padlón, mások halkan beszélgettek. Újra a bejárathoz ment. Már éppen tovább akart menni, amikor belépett a meztelen Kormanski. Kézen fogva vezette a köpenybe burkolózott Stewartot.
Parks rámeredt. Lerner nem mondta, hogy Stewart meg is vakult.
Kilépett az ajtón. Kormanski járt a fejében. Bátor gyerek, gondolta. Aztán keserűen hozzátette magában: Nyugodtan lehet bátor – neki csak a saját életével kell elszámolnia. Nem kell szembenéznie igazgatótanácsokkal, kongresszusi bizottsággal vagy dühös részvényesekkel. Ezektől gyávult meg Brandt is, nem a halálfélelemtől.
Fagyos volt a levegő, hideg az eső, és pár száz méterre tőle izzott a kupola. Becsukta a szemét, és megpróbálta elképzelni, hogy csak a hűvös éjszaka és az eső a valóságos.
– Mr. Parks? – Cassy szólt, a kapuőr. – Valaki közeledik az úton.
Parks megkönnyebbült. A sugárvédelmi alakulat Fort Nicholsonból! Kifutott az országútra, aztán lelassított. A város felől tucatjával közeledtek az autók, reflektoraik ragyogó lyukakat vágtak a sötétbe.
És neki kell felolvasnia a halottak és haldoklók, a sebesültek és eltűntek névsorát.
A városból jönnek, gondolta. Kíváncsiak, mert hallották a robbanásokat, látták az égő erőművet az öböl túlsó végéből. Jönnek, mert tudni akarják: mi történt ittdolgozó rokonaikkal.

57.

A MIROS-t nem ilyen feladatra szánták, gondolta Tebbets. Fésülje át az óceánt, kutassa fel a teherhajókat, a kis bárkákat és próbálja meg figyelmeztetni őket, ne menjenek a Cardenas-öböl közelébe? Lassú, fáradságos munka volt, és a különböző MIROS műholdak menetrendje csak tovább bonyolította.
– Hát a repülőgépek, százados?
Kloster felpillantott. – Már értesítették a COMSAC-et; a katonai repülőgépek elkerülik a körzetet.
– Hát a polgáriak?
– A polgáriak? – Ez szemlátomást nem nagyon foglalkoztatta Klostert. – Értesíteni fogunk minden nagyobb légitársaságot.
– És a kis gépek, mint a Cubek meg a Cessnák?
– Az isten áldja meg, Tebbets, nem vigyázhatunk mindenkire!
Tebbets fülhallgatója hirtelen megelevenedett: – Hármas ernyő, a Cardenastól 30 mérföldnyire északnyugatra!
Tebbets és Kloster némán meredt a képernyőre. A szemcsés üvegen lassan mászott négy apró, vörös folt.
– Vizuálist a hármasra, hetes optikával!
A kis vörös foltok négy kis hajóvá változtak; a bizonytalan csendes-óceáni holdfényben alig lehetett kivenni őket.
– Orosz halászhajók – mondta Kloster lassan. – Mindig ilyen közel jönnek; épp a megegyezéses határvonal mentén halásznak. Az amerikai halászok folyton panaszkodnak rájuk.
– Akkor miért engedjük?
– Nem követnek el törvénytelenséget, betartják a nemzetközi jogot. Csak bosszantó.
– Most meg fogják bánni – mondta Tebbets. – Szerintem jó ideje ücsörögnek már a cardenasi hamuesőben. Figyelmeztetni kell őket: lefogadom, senki sem ismeri a frekvenciájukat.
– Mi ismerjük, de ezt nem szabad megtudniuk. – Kloster hirtelen felkapta a fejét; a hallgatóból érkező információ most csak neki szólt. – Kapcsolatba léptek a szovjet nagykövetséggel. Hamarosan megláthatja, tudnak-e gyorsulni azok a hajók.
– Sajnos, nem nézhetjük őket tovább – mondta Tebbets –, valószínűleg mások is vannak odakint. – Az ernyőn ismét infravörös kép jelent meg. Tebbets hátradőlt a székben, és elmerülten rázogatta poharában a kávémaradékot.
– Mit gondol, százados, hazaérnek ezek valaha?
Kloster meglepettnek látszott: – Kik?
– Az orosz halászflotta. Valószínűleg régi hajók, sok fa vagy rozsdásodó fém alkatrésszel. Az ilyesmit nehéz mentesíteni, iszonyúan nehéz. Hiába mossák le, a részecskék makacsul megtapadnak. – Kiitta a kávét, és a poharat ledobta a többi közé. – Ha én lennék a kikötőfőnökük, be sem engedném őket. Ezzel az erővel Tifusz Marit is beengedhetnék a városba.
– Ezért már fájjon az oroszok feje – mondta Kloster. – Majd kitalálnak valamit. – Újabb számokat firkált a jegyzettömbjébe. – Lássuk csak még egyszer azt az előrejelzést – motyogta maga elé.

58.

Hoyt szenátor: – Csak a jegyzőkönyv kedvéért, Kohnke százados: ön ugye, a washingtoni Tengerészeti Minisztériumban dolgozik?
Kohnke százados: – Igen, uram, a tengerészeti felderítésnél.
Stone szenátor: – Megtudhatnánk, százados, milyen mértékben működtünk együtt más országokkal a Cardenas-katasztrófa idején, és mennyire voltunk őszinték velük?
Kohnke százados: – Nagyon őszinték voltunk, uram. Az ilyen katasztrófát nem lehet eltitkolni; annál is kevésbé, mert mindig fennáll a veszély, hogy a kihullás más országokat is érint. Azok az államok, amelyekkel kapcsolatba léptünk, teljes mértékben együttműködtek velünk… végül is, nem egyben szintén vannak atomerőművek. Mindegyik betartotta a hírzárlatot, és minden tájékoztatást megadtak, amit csak tudtak a Cardenas-felhőről.
Stone szenátor: – Nem egészen értem. Hogyhogy ők adtak tájékoztatást?
Kohnke százados: – Nyugodtan állíthatom, hogy például az oroszoknak megvan a MIROS-rendszer megfelelője. Ugyanolyan alapossággal figyelnek bennünket, szenátor, ahogy mi őket. Tekintettel a katasztrófa jellegére, számítani lehetett az együttműködésre. Remélem, mi is segítenénk nekik hasonló esetben.
Marks szenátor: – Nyilván ön is tudja, százados, hogy Washington a rémhírek városa. Most az a legújabb pletyka, hogy egy kis szovjet halászflotta a Cardenas-felhő alá került, és ahelyett, hogy hazaengedték volna őket az orosz kikötők be – amelyek nyilván szennyeződtek volna –, tengeralattjárók elsüllyesztették őket. Tudomása szerint van valami igazság a szóbeszédben?
Kohnke százados: – Ez nem az én szakterületem, szenátor.
Marks szenátor: – Véleménye sincs?
Kohnke százados: – Ha a véleményemet kérdezi, szenátor, azt kell mondanom, nevetséges.
Stone szenátor: – Azt kell mondania, százados? Miért?
Clarkson szenátor: – Én is hallottam ezt a mesét, és szerintem zagyvaság az egész. Azt hiszem, feltétlenül elítélendő, hogy ilyen rágalmakat szórnak bizonyos körök a Szovjetunióra.
Kohnke százados: – Teljesen egyetértek önnel, uram.
Holmburg képviselő: – Szerintem inkább részvétünket kellett volna nyilvánítanunk. Végül is a mi erőművünk pukkadt ki, nem az övék.
Stone szenátor: – Százados, tudták, hogy a halászhajók ott tartózkodnak, ugye?
Kohnke százados: – Természetesen, uram.
Stone szenátor: – És a Parti őrség egyetlen hajója sem ment oda, hogy esetleg megmentse őket?
Kohnke százados: – Azt hiszem, a Parti Őrség túl veszélyesnek ítélte a helyzetet. Egyenest a kihullási zónába kellett volna hajózniuk.
Stone szenátor: – Nos, feltéve, de meg nem engedve, ha egy hajó belekerült volna a Cardenas-felhő hamuesőjébe, nehéz lett volna dekontaminálni?
Kohnke százados: – Rettenetesen nehéz, uram.
Stone szenátor: – Akkor nyilván veszélyes dolog ilyen hajót beengedni egy kikötőbe ugye, százados?
Kohnke százados: – Erről mindig a kikötőparancsnoknak kell döntenie, uram.
Stone szenátor: – Valóban? És ha a mi hajónkról volna szó, mit gondol, mit tennénk, ha az teljes gőzzel elindulna hazafelé, Oaklandbe vagy San Diegóba?
Kohnke százados: – Értem, mire céloz, szenátor, de hadd figyelmeztessem rá, hogy az amerikaiak szemében az emberi életnél nincs becsesebb.
Stone szenátor: – Tudom, százados – de nem válaszolt a kérdésre.
Kohnke százados: – Nem tudom biztosan, mit tennénk, uram. És ha megengedi, mindez amúgy is csak feltevés, ahogy ön is megjegyezte.

59.

Legalább ötvenen álltak az esőben, rémült és dühös emberek. Cassidy kihozta a kapusfülkéből a lámpást és fölakasztotta az Információs Épület bejárata fölé, hogy az emberek láthassák Parksot. Néhányan be akartak nyomulni az épületbe, azokat vissza kellett tartani.
– Mi az ördög történt, Parks?
– Jim Roberts jól van? Jól van az én Jimem?
– Látta valaki Tom Petersont?
Parks felemelte a kezét. – Sajnálom…
– Hangosabban, nem halljuk!
– Beszéljen világosan, Parks!
– Miért nem enged be bennünket?
Parks végképp elvesztette a nyugalmát, nyers, fojtott hangon tört ki belőle: – Baleset történt! – Néma csönd lett; hallotta, hogyan fütyül a szél az épület sarkánál. Megzördültek a kezében levő papírok is, és érezte, hogy minden szem a fehér lapra mered.
– Az isten szerelmére, Parks, tudjuk, hogy baleset történt!
Az első sorban egy kis öregasszony tette fel a kérdést, amelytől Parks a legjobban rettegett:
– Meghalt valaki, Mr. Parks?
– Értesítem fogjuk a hozzátartozókat… – kezdett bele.
– Itt vannak a hozzátartozók! – üvöltött valaki. – Mi az ördög folyik itt, Parks?
Parks kilépett az épület védelméből az esőbe. – A reaktorok! – kiáltotta. – Tönkrementek, most olvadnak össze. Többen meghaltak; odabenn sebesültek vannak! Sokan sugárszennyezettek, ezért nem lehet bemenni! – Újra csend lett; halkabban folytatta. – Útban van Fort Nicholsonból a tengerészgyalogság, ők veszik majd át az irányítást.
Kinézett az országútra, ahol sorban álltak az autók, aztán az előtte álló emberekre. Néhányan esernyőt tartottak, másokon esőköpeny volt. Összeszorult a torka: nem tudta, képes lesz-e felolvasni a listát…
Közvetlenül előtte megszólalt egy nő. Csengő hangja szárnyalt a tömeg fölött: – Tudni akarom, mi van a férjemmel!
Mögüle a tömegből előnyomakodott egy férfi, és feljött a lépcsőn. Cole Levant volt, az óriás termetű halász, akit Parks már korábban megkedvelt, noha csak néhányszor találkoztak. – Joguk van megtudni – mondta halkan.
Parks bólintott. – Nem akarom eltitkolni előlük – mondta rekedten. Hunyorogva nézte a gyenge fényben a papírt, aztán belekezdett. Néhány percig nem hallatszott más, mint a szél, az eső és Parks szaggatott hangja, amint felolvasta a halottak, a sebesültek és az eltűntek névsorát. Időnként felsírt valaki a tömegben. Hasonló jeleneteket számtalanszor látott már a híradóban, ahogy a bányaszerencsétlenség után összegyűltek a bánya bejáratánál a rokonok és a gyerekek.
Tucatnyira rúgott az azonosított halottak száma – akiket a többiek saját szemükkel láttak –, huszonketten pedig eltűntek. És csak az isten tudja, hányan halnak még meg az elkövetkező hetekben.
Az országút felől hirtelen tűzoltóautó kolompolása hallatszott. A tömeg szétvált, és a város egyetlen tűzoltóautója átrobogott a pázsiton a kupola felé. Parks előtt felrémlett a kép, ahogy egy pincsi nekiront egy dán dognak. Lerohant a lépcsőn a kocsi után.
Mire odaért, a tűzoltók már a tömlőt tekerték. – Mi a fenét csinálnak maguk?
A tűzoltóparancsnok megfordult: – Mit gondol, mi a fene ez, kisapám?!
Parks leintette. – Ezzel az erővel le is pisilhetik, az eredmény ugyanaz lenne. Ha lelocsolják, csak több gőz keletkezik. De ha még néhány pár méterrel közelebb mennek, nyakukba kapják a radioaktív hamut. Ha mindegy maguknak, hogyan halnak meg, hát csak menjenek…
A parancsnok tétovázott. – Hagyja, hogy csak úgy leégjen?
– Mit képzel, mit csinálhat itt egyetlen tűzoltóautó? De egy tucatnyi sem érne többet. Ha lelocsolja vízzel, csak annál rosszabb!
– Vegyi tűz?
– Radioaktív.
A tűzoltó hátrálni kezdett, egy másik meg kezdte visszatekerni a tömlőt. Parks mellett hirtelen felbukkant Abrams. – Lerner az Információs Épületnél várja. Fontos.
Parsk megfordult és elindult Abrams mögött. A tömeg még ugyanott állt, kis csoportokra szakadozva. Lerner az ajtóban állt, intett Parksnak, hogy siessen. A kezében tartotta a Geiger-számlálót, s furcsán idegesnek és feszültnek látszott.
– Greg, meg kell néznünk az országúton levő kocsikat.
– Komoly a dolog?
– Igen.
Az épület mögött kisurrantak az útra. A számláló már az első autónál eszeveszett kattogásban tört ki. Lerner megvizsgált egy másikat is, és a kattogás talán még sűrűbb volt.
– Forrók, mint a pokol! És fogadok, hogy az utasaik is! Akár be is engedheti őket a rokonaikhoz, Greg; ettől a tömegtől zárlatos lenne a számláló. – Lerner közben végigsétált az útpadkán parkoló kocsik mentén. A műszer folyamatosan kattogott.
– A város az öböl túlsó felén van – mondta Parks –, pontosan a kihullási zónában. A városban alighanem mindenki kapott egy dózist… és akik most kijöttek ide, nagy dózist kaptak. Súlyos dózist.
Visszamentek az Információs Épülethez, átfurakodva a tömegen. Parks félrevonta Levantet. – Jöjjön be egy pillanatra, Cole! – Egy sarokba húzták a férfit és Lerner szó nélkül körüljárta, kezében a számlálóval; a számláló úgy kattogott, mintha kukorica pattogna benne.
– Maga forró, Cole! – mondta Parks. – A kocsiját beborította a kihullás az idevezető úton.
– Nem értem – mondta zavartan Levant.
– Tudja, mi az a kihullás, Cole? Apró, sugárzó részecskék; radioaktív hamu a reaktor hulladékából. Olyan, mint az atombomba hamuja. Piciny, sugárzó szemcsék; fémek, fémoxidok és beton pora, amely a levegőből leülepedett a kocsijára és magára. Ha nem mossa le, sugárbetegséget okoz: tönkreteszi a fehérvérsejtjeit, később fehérvérűséget vagy rákot kap tőle. A részecskék olyan aprók is lehetnek, hogy maga nem látja, nem érzi őket; ez a számláló mutatja, hogy jelen vannak. És ott vannak magán, Cole.
– Rob és én egész úton a kocsiban ültünk – mondta Levant védekező hangon.
– Ki se nyitotta az ablakot? Légmentesen zár a furgonja?
– A város pontosan a kihullási sávban van – tette hozzá Lerner. – Ki kell üríteni. Mindenkit meg kell vizsgálni, és ha kell, dekontaminálni.
Levant egyikükről a másikra nézett, aztán lassan megrázta a fejét. – Maguk megőrültek. Több mint háromezer ember lakik ebben a városban. Azt akarják, hogy hagyjanak ott csapot-papot, szálljanak kocsiba, és jöjjenek ide? Olyasmi miatt, amit nem látnak, nem éreznek, aminek még szaga sincs? Mert talán belehalnak majd valamibe jövőre, vagy tíz év múlva?
– Sokkal, de sokkal gyorsabban is belehalhatnak – mondta Parks.
–- Elment az eszük – mondta Levant halkan.
– A fele akkor sem hagyná el a várost, ha leégne. – Összeráncolta a homlokát. – Nem volnának nagyobb biztonságban, ha benn maradnának a házukban? Én is azért kaptam ekkora adagot, mert idejöttem, nem?
– A házak olyanok, mint a szita – szólt közbe Lerner. – Átfúj rajtuk a szél. Már nincs olyan ember a városban, akit ne ért volna szennyeződés. És a helyzet csak romlani fog… nem maradhatnak bent a végtelenségig.
– Maguk itt nincsenek erre berendezkedve – ellenkezett még mindig Levant. – Úgysem tudnának annyi embert elhelyezni ebben az épületben. És már az is veszélyes lehet, ahogy kijönnek ide.
– Jöjjenek a mellékutakon, ne a szélirányban – mondta Parks. – Közben én megpróbálok helyet rekvirálni a dekontamináláshoz… egy fejőpajtát talán, ahol artézi kút van.
– Parks, úgysem jönnek ki!
– Ha nem jönnek – mondta Parks, – akkor meghalnak. Lesz, aki holnap, lesz, aki a jövő héten, lesz, aki a jövő hónapban, a többiek meg évek múlva. Valamennyit mindenki veszít az életéből. Van, aki nagyon sokat. De mindenki veszít, Levant. Kivétel nélkül!
Levant körülnézett a körcsarnokban. Látta, hogyan kuporognak hátul kis csoportokban a technikusok, hallotta a sebesültek jajgatását.
– Ha farmer lennék – mondta lassan –, és megtudnám, mi történt, egy mérföldre se engedném a közelembe a városiakat!
– Én sem – ismerte el Parks. – Fognék egy puskát, és alighanem ölnék is vele. Azt mondtam, helyet kell rekvirálnunk.
– Vannak fegyverei, amelyekkel rekvirálhat?
Lerner türelmetlenül állt az ajtóban: – Odakinn nem javul a helyzet!
– Rendben van – mondta Levant. – Összeszedek néhány férfit. Mutassák meg, hogy tisztítsuk le magunkat, aztán majd meglátjuk, mit tehetünk. – Kint a szélben alig lehetett hallani, mit mond. – Nem hagyják el a várost, Parks, ismerem őket. És ha mégis meggyőzöm őket, magát gyűlölni fogják!
– Maga vállalja a kockázatot, hogy újra szennyeződik? – kiáltott utána Parks. – Ha megy, a saját felelősségére teszi!
– Persze; a hadseregben is ezt mondták…
Parks nézte, amint eltűnik a tömegben. – Harminc évvel ezelőtt – mondta Lernernek tűnődve –, ha csak annyit mondott valaki, hogy radioaktív hamu vagy kihullás, a lakosság fele halálra rémült. Szinte mindenki saját óvóhelyet csinált a pincéjéből, megtömte ennivalóval, vízzel, talán még puskát is elrejtett odalent, hogy azzal tartsa távol a szomszédokat. Soha nem hittem volna, hogy ezt elfelejtik…
– Biztos benne, hogy elfelejtették? – Lerner fölnézett a felhőkre, amelyek szétterültek a beomló kupola fölött. – Én azt hiszem, pánikba esnek, ha Levant elmondja nekik, mi történt.

60.

– Hall valamit? – kérdezte Karen. Magasabbra tartotta a lámpást, hogy jobban lássa Glidden arcát. A férfi felsőajkán már izzadtság gyöngyözött; ideges mozdulattal törölte le. – Nem titkolnám el, Miss Gruen… – Újra megpróbálta, aztán visszaakasztotta az URH adó-vevőt az övébe. – Később megint megpróbáljuk.
– Nem törődik velünk senki – jegyezte meg Bildor keserűen.
– Parks tudja, hogy itt vagyunk – mondta Glidden kurtán.
– Akkor miért nem válaszolnak?
Mennyi mindent meg lehet tudni a hanghordozásból, gondolta Karen. Glidden gondosan ügyelt az arcára, nehogy eláruljon valamit, de Karen ösztönösen megérezte, hogy hazudik; az égvilágon senki sem sejti, hogy itt bolyongunk a raktárbarlangokban. És még ha sejtenék is, Parks bizonyára azt sem tudja, hol áll a feje. Barneyval is ugyanez lehet a helyzet. Ott fönn most… félbeszakította a gondolatsort. Nem akart azokra a veszélyekre gondolni, amelyekkel Gregnek és Barneynek kell most szembenéznie. Már attól is elfogta a félelem, ha eszébe jutott, hogy itt, valahol a sötét folyosólabirintus mögött tízezer tonna olvadt acél és fűtőanyag hömpölyög. A sötétben, melyet csak a lámpás gyenge fénye tört meg, az a szörnyű érzése támadt, hogy egy légbuborékban lapul az óceán fenekén.
Tremayne köhögni kezdett. – Tegyék le egy percre – szólt Karen.
Leengedték a hordágyat, és Rossi masszírozni kezdte a karját. – Semmi gond nem volna vele, ha nem merül ki az akku az elektromos targoncában. Mennyit megyünk még, Mr. Glidden?
– Nem sokat. Még két folyosó, aztán jobbra fordulunk, és a túlsó végében ott az ajtó.
Bildor megborzongott a sötétben. – Becsapjuk magunkat. Még ha eljutunk is az ajtóig, mi lesz utána? Ha göröngyös, sokáig úgysem tudjuk Tremayne-t cipelni. – Glidden krákogott, Rossi elfordult. – Tudom, mire gondolnak – folytatta Bildor emeltebb hangon –, de maguk is tudják, hogy nem bírjuk végigcipelni! Csak az életünket tesszük kockára. Akárhogy nézzük – őrület!
– Az isten szerelmére, fogja már be a száját! – Karen a padlóra tette a lámpát, letérdelt Tremayne mellé és kitapintotta a pulzusát. Sokkot viszonylag kis dolog is előidézhet, és Tremayne mintha sokkos állapotba került volna. – Vegyék fel és gyerünk!
Előrement a lámpával. Kis idő múlva Rossi megszólalt: – Majdnem ott vagyunk, ahonnan elindultunk!
Mennyi ideje? – tűnődött Karen. Egy órája, vagy több már? Kezdte elveszíteni az időérzékét. Elöl a főfolyosón valami derengést pillantott meg.
– Úgy látszik, nem minden lámpa aludt ki – mondta Bildor –, vagy ez is vészvilágítás?
Hiszen a világítás már korábban átállt a vésztartalékra, gondolta zavartan Karen, aztán az is kialudt… Néhány méterre jártak a főfolyosótól, amikor halk sziszegő hangot hallottak. – Várjunk egy pil… – kezdte Glidden, de már oda is értek a fordulóhoz.
A központi reaktorterembe vezető hatalmas, súlyos ajtó fehéren izzott, s mint az olvadó viasz, kezdett összeroskadni. Bildor látta meg először. Elengedte a hordágyat, s levegő után kapkodva felkiáltott: – Jézus Krisztus!
Karen felsikoltott, sarkon fordult és visszafelé iramodott, de Glidden elkapta és rákiáltott: – Arra nem lehet kijutni! Nyomás a mellékajtóhoz!
Átrohantak a főfolyosón. Glidden vadul rázni kezdte a beragadt ajtót. Végre kinyílt, és bevetették magukat. Karen hirtelen megtorpant.
– Tremayne!
Glidden megragadta a csuklóját. – Nem ér oda idejében! Csak egy hatalmas gamma-dózist kapna.
Karen még egy pillanatig az ajtóban állt. A főfolyosó padlóján Tremayne visszanyerte az eszméletét, könyökére támaszkodva felemelkedett és az ajtóra meredt, amelyet Karen nem látott. Fülsiketítő zaj visszhangzott a folyosón. Tremayne felült a hordágyon és sikoltozni kezdett. Előtte az izzás felragyogott, fénybe borította az arcát.
Aztán Glidden elvonszolta Karent, és visszacsukta az ajtót, amely mögött elnémultak Tremayne sikolyai.
– Nem tudott volna segíteni rajta!
Karen nekitámaszkodott a folyosó falának, és megpróbált úrrá lenni fel-feltörő zokogásán. – Nem lehet… csak úgy… elmenni…
– Dehogynem! – felelte Glidden nyersen. – A jó orvos először azt tanulja meg, hogy mikor kell feladni a küzdelmet! – Aztán lágyabb hangon hozzátette: – Ne érezzen bűntudatot, Miss Gruen. Valószínűleg úgysem tudtuk volna levinni a tengeri kijárathoz.
– Eleve reménytelen volt megpróbálni, mi?
– Nem ezt mondtam. Nem tudtuk volna levinni, ennyi az egész.
– Pihenhettünk volna útközben.
– Nem, nem pihenhettünk volna – mondta keserűen Glidden. – Nincs időnk rá.
Karen felemelte a lámpát. Bildor bevizelt; a folt szétterjedt technikusi egyenruháján. Egész testében reszketett. – El kell tűnnünk innen! Az olvadék utánunk jön… el fogja árasztani a raktárfolyosókat…
A sötétben Rossi is megszólalt: – És akkor mi lesz?
Bildor szinte toporzékolt. – Egyre nagyobb lesz! Belekerülnek a raktárban tárolt hasadóanyagok is. Még kisebb robbanások is lehetnek… – Sarkon fordult. – Gyerünk! Gyerünk már!
Glidden megrázta a fejét. – Először védőruha kell. Ha most még nem is, de hamarosan szükség lesz rájuk.
– Itt lent hol találunk? – kérdezte Rossi.
– Az út mellett van egy karbantartó szekrény, száz lépésnyire innen.
Glidden átvette a lámpát, és elindult lefelé a köves úton. Félúton lefelé Karen hátrapillantott.
Az oldalajtó már meggyvörösen izzott.

61.

Ed éppen elindította a kocsit, amikor Abby megszólalt: – Várj egy kicsit… valamit elfelejtettem! – Kiszállt, futva ment fel a lépcsőn a sebtében felforgatott nappaliba, majd onnan a hálószobába. A fényképalbum az öltözőasztal alsó fiókjában volt. Kivette a gondosan összehajtogatott pamutkombinék és flanell hálóingek alól, és gyorsan körbepillantott, nem hagyott-e ott még valamit. Tétovázva állt a szoba közepén. Évek óta őrzi Helen néni szépiaportréját; a Rosenthal-féle porcelán étkészlet még anyja nászajándéka volt, és a takaró… még iskolás korában készítette…
Melléhez szorította a fényképalbumot. Azokat az emlékeit, amelyek ebben vannak, magával viheti; bármi mást nehéz volna elcipelni. Úgysem vihetnek magukkal mindent, gondolta, s alig tudta visszatartani könnyeit. Egyébként is visszajönnek még. Szamárság így elfutni; csak félig hitt Cole Levantnek.
Nem, ez nem igaz; minden szavát elhitte. A lelke mélyén mindig is nyugtalanította az erőmű. Eszébe jutott a koreai háború, amikor az atombiztos óvóhelyeket építették. Ezek persze atomtámadás esetére készültek, most pedig szó sincs ilyesmiről, de azért…
– Abby? Mit ácsorogsz ott, asszony?
Még egy pillantást vetett a szobára, már-már Helen néni portréja felé nyúlt, aztán megfordult és visszarohant a kocsihoz. Kint egyre jobban zuhogott az eső, és megesküdött volna, hogy érzi a tűz és a hamu fojtó szagát. Ed kinyitotta az ajtót. Beszállt, az albumot a hátsó ülésre dobált holmi tetejére tette. Benne van az élete, gondolta. Megfakult fényképek, kirándulásokról, ünnepekről, kisbabákról, rokonokról, akiknek már a nevére sem emlékszik…
– Már nem is szoktuk nézegetni, Abby! Nem. is tudom, miért mentél vissza érte.
– Bárcsak a porcelánra is maradt volna időnk – mondta Abby sóvárogva.
A kocsi meglódult, majd kigurult az utcára. Rengeteg autó jött egymás után, mindenki az országút felé igyekezett. Sokan a kocsi tetejére rakodtak, vagy a csomagtartót pakolták meg annyira, hogy le kellett szíj ázni a tetejét.
– Csak akkor vettük elő a porcelánt, ha vendégek jöttek, Abby, különben soha. És mikor jöttek hozzánk vendégek utoljára?
Abby nem válaszolt. Inkább még egy utolsó pillantást vetett a házukra, a mogorva, zsindelytetős épületre, amelynek ablakai szomorú szemekként néztek a nedves éjszakába. Soha többé nem látja, gondolta. Olyan biztos volt benne, mint talán még soha semmiben.
– Ed, azok a mentolos tabletták a kesztyűtartóban vannak még?
– Ég a gyomrod? – Ed hirtelen féltő gondoskodással vette körül, mint mindig, ha Abbynek valami baja volt. – Nem csodálom. Először kialszik a villany, aztán az éjszaka kellős közepén kizavarnak a házunkból… Nem felejtetted el bezárni az ajtót?
Abby nemet intett és kotorászni kezdett a tabletták után. Enyhe hányingert és gyengeséget érzett. Valószínűleg azért, mert ilyen sebtében kellett oly sok holmit becsomagolnia. Na meg a gond miatt, hogy mi is az, amit valóban magukkal kell vinniük.
Egyre több autó hajtott fel a főútra; lassítaniuk kellett, amikor elérték a város határát. Ed letekerte az ablakot és kiköpött. – Abby, jobb lett volna, ha otthon maradunk, míg a rádió be nem mond valamit, vagy visszajön a villany; akkor megnézhettük volna a tv-híradót. Nem hiszem, hogy az a halász tudta, mit beszél; te is tudod, mennyire rühellik az erőművet…
Abby tudta, azért beszél így, mert még nála is jobban elhitte, amit Cole Levant mondott… csak nem akarja beismerni.
Kijutottak a nyílt országútra. Az eső csak úgy dobolt a kocsin. Mit is mondott Levant? Kihullás? Hamueső? Azt mondta, tartsák tőle távol magukat, de amilyen szél fúj, nem sok esélyük van rá.
Innen már jobban látszott az erőmű, mint a házukból, és elakadt a lélegzete a látványtól, összeolvadt a fele, és fényes fellegek hömpölyögtek belőle az ég felé. Már nem kételkedett abban, amit Levant mondott.
Az autók összetorlódtak; a forgalom leállt. Előttük terült el a mező, ahová néha kirándulni jártak. A mező szélén most teherautók álltak, a közelükben kis csoportok.
A fejük fölött hirtelen helikopterek dübörgése hasított az éjszakába. A leszálló fények mögött, a mezőn három homályos árnyék ereszkedett le, szinte látni sem lehetett őket. A hold kibukkant egy pillanatra egy ósdi gályát formázó felhő mögül, s a fényében Abby látta, hogy emberek ugrálnak ki a helikopterből, és csatlakoznak a teherautók körül állókhoz. A helikopterből kiszállók fehér ruhát és bukósisakfélét viseltek. Fegyver is volt náluk.
– Mi a rosseb… Bocsáss meg, Abby! Mintha egyenesen a Marsról jöttek volna, nem?
Abby bólintott. – Katonák.
– Látom, nem vagyok vak.
Néhány fehérruhás katona elindult a kocsisor felé; minden vezetőnek mondtak valamit. Ed letekerte az ablakot, s éppen meghallotta, amit egyikük a hangtölcsérén keresztül kiáltott. Abban a fehér egyenruhában, az arc nélküli sisakban olyan, mint valami gép, gondolta Abby. Mint valami emberformájú gép.
– Maradjanak az országúton! A letérőket lezártuk! Haladjanak tovább a gyülekezőhelyre, mentesítésre!
Előttük egy bogárhátú Volkswagen vezetője vitába szállt az egyik katonával. – Ide figyeljen, én továbbmegyek, egyenesen San Diegóba! Torkig vagyok már ezzel a várossal. Diegóban rokonaim élnek és…
A katona felemelte puskáját. – A gyülekezőhely két mérföldnyire van, uram, és ön odamegy. Lezártuk az utat, és ez mindenkire vonatkozik.
Milyen furcsán megnyugtató a hangja, gondolta Abby. Fiatal, nagyon is emberi hang. Már-már arra számított, hogy fémes csikorgás szól majd belőle.
Az útpadkán egy terepjáró bukdácsolt át; egy pillanatra fékezett a leállított kocsi mellett. Egy tiszt – Abby legalábbis sávokat látott a fehér egyenruha vállán – hajolt ki belőle. – Tizedes! A Cardenas-öböl karantén alatt van. Senki sem mehet vissza. Mindenkit küldjön a gyülekezőhelyre. Kivétel nélkül! Ha szükséges, használja a fegyverét!
Visszabújt a terepjáróba és elszáguldott. A Volkswagen vezetője beindította a motort. A fiatal katona elkiáltotta magát: – O'Halloran! Ide hozzám! – Visszafordult a kocsihoz, ugyanakkor futva közeledett egy másik katona, géppisztolyát készenlétben tartva. – Nem megy tovább, uram!
A Volkswagen felhajtott a padkára. – Félre az útból, kiskatona!
A tizedes félrelépett és foghegyről odavetette: – Pörkölj oda, O'Halloran! – A másik célzott, és rövid sorozatot adott le a kocsira. A Volkswagen megtorpant; átlőtt benzintartályából láng csapott fel. Az ajtó ki vágódott, kibukott az üvöltő autós, és lángoló ruháját csapkodva belehemperedett az útpadka sarába. Egy másik katona szaladt oda. A tizedes odaszólt neki: – Sims, hozz egy pokrócot! Csavard bele, aztán tartóztasd le és vidd Burgess ezredeshez, a gyülekezőhelyre.
Övéből kivette a hangtölcsért, és az országút szélén toporgó dühös tömeghez fordult: – Semmi baj, emberek, mindenki szálljon be a kocsijába, és induljanak el az úton a gyülekezőhelyre! – Egy pillanatig senki sem mozdult. – Nem viccelünk, emberek… mozogjanak!
Abby kint állt a kocsi mellett. Most odaszaladt a katonához, aki a Volkswagen vezetőjének segített eloltani a ruháját. – Ápolónő vagyok. Orvosi segítségre lesz szüksége…
A tizedes odafutott, megragadta a karjánál fogva, és visszavezette az országúton sorakozó autókhoz. – Vissza a kocsiba, asszonyom – mondta –, nincs kivétel, ő majd megkapja az orvosi ellátást, ne aggódjék.
– De én…
– Induljon már!
Ed besegítette a kocsiba. – Nincs joguk, hogy így beszéljenek veled – fortyogott. – Semmi joguk rá!
Abby visszaült a helyére és összehúzta magán a kabátot, öregnek, fáradtnak, fölöslegesnek érezte magát. – Csak a parancsot teljesítik, Ed. Ne hibáztasd a fiút.
– Akkor ostobák a parancsok. Abby! Az az ember súlyosan megéghetett…
Előttük újra megindultak az autók, és rövid idő múlva ők is ott araszoltak az országúton. Feltámadt a szél, Abby úgy érezte, hogy még a kocsi belsejében is átfúj rajta. Biztosan csak a hideg és a nedvesség, gondolta.
Egyre rosszabbul érezte magát.

62.

Avery Burgess ezredes megfordította a konyhaszéket, hogy a könyökével rátámaszkodhasson a támlájára. Figyelmesen nézte, hogyan kötözi be a szanitéc a farmer karját. Hogy is szól az a vers? Az óriás gesztenye alatt falusi kovács-műhely áll / izmos kezű, hatalmas ember: a kovácsmester vár… Larson keze is hatalmas, izmos…
Volna mivel megfojtania, ha egyszer elkapna, gondolta.
– Tudja, hogy ez nagy ostobaság volt? Súlyosabb sebet is kaphatott volna.
Larson arca megrándult, ahogy a szanitéc a felső karján a lövéstől feltépett húst tisztogatta. – Ha a maga nyavalyás gyalogbékái csak félig olyanok volnának, mint a hírük, már rég halott lennék – mondta.
Burgess rámosolygott: – Tudom, hogy a tengerészgyalogság kiképzése nem olyan, mint régen, de hiszen semmi sem olyan már, mint régen. – Elkomolyodott. – Gilroy mesterlövész. Pontosan ott lőtte meg, ahol akarta, különben valóban halott lenne. – Ránézett a farmer fiára, aki a kályha mellett állt és mogorván bámult. Hajszálra olyan volt, mint az apja, csak harminc évvel fiatalabb. – A fiából jó tengerészgyalogos válna… köztük volna a helye. Nem gondoltál még rá, hogy bevonulj, fiam?
– Azt várhatják – mormolta a fiú.
– Férfit faragnának belőled. – Burgess már visszanyerte jókedvét. – Ha az volnál, ránk lőttél volna, mint az apád! Kellett hozzá egy kis bátorság!
Rápillantott Larson feleségére, aki a férje mellett állt. Valamikor gyönyörű lehetett. – Van kávéja, Mrs. Larson? Rettentő hideg van odakint.
– Elfoglalták a farmot – mondta az asszony keserűen –, főzzenek maguknak.
Larson oldalt fordult a széken és felnézett rá. – Martha, főzz neki kávét. Én is innék.
Az asszony odament a tűzhelyhez. – Majd te odaadhatod neki, ha kész van. Száradjon le a kezem, ha én megteszem!
– Attól tartok, itt aligha nyernék népszerűségi versenyt – sóhajtott fel Burgess. Kíváncsian körbepillantott a konyhában. – Honnan van itt villany? Saját áramfejlesztőjük van?
– Benzinmotoros aggregát. A tűzhely és a fűtés meg propánról működik.
– Tudja – mondta Burgess –, igazán nem én találtam ki ezt. De a Cardenas-öböl erőműve szétment és… – megvonta a vállát. – Nem tehetek róla. Szükségünk van az istállójára. Magának artézi vize is van, az nem szennyeződött, és zuhanyozói is vannak. Jobbat el sem lehetne képzelni. – Rágyújtott, a mennyezet felé fújta a füstöt. – Mi az ördögnek próbált feltartóztatni bennünket?
Larson megint megrándult és ránézett a szanitécre. – Ne olyan vadul, hé…! A teheneimmel is gyengédebben bánok. – Burgesshez fordult. – Tavaly remekelt az állami felügyelet. Elkobozták az összes tejet, és két hónapig figyelték a teheneimet. Valami stroncium. A maguk rohadt erőműve miatt; már akkor is valami baja volt.
– Nem a mi erőművünk, Larson. Mi nem építünk ilyeneket.
– Mit fognak csinálni?
– Az istállóval? Rengetegen fognak lezuhanyozni benne… több mint háromezren. Ezért kell az artézi víz. Tisztítószert hordószámra tudunk hozni repülőn, de vizet kevésbé. Erről jut eszembe, hová vezetnek a csatornák?
Larson a fejével nyugat felé intett. – Oda, a patakba. Az meg a tengerbe.
Burgess feljegyezte egy cédulára, a cédulát pedig visszadugta a zsebébe. Le kell zárni a patak mentén minden farmot, amíg a víz meg nem tisztul, ha megtisztul még egyáltalán.
– Tudja – mélázott el Burgess –, magam is farmon nőttem fel. Indianában, Muncie közelében. Kétszáz acre, jórészt kukorica. Most szexmozi van a helyén. – Larson mordult egyet, de nem válaszolt. Nem szeretnek ezek engem, gondolta Burgess. Persze, valamit valamiért. – Nagyon szép a farmja. – Látszik, hogy rendben tartja, modern a felszerelése, saját tartálykocsija van…
Kintről hirtelen fegyverropogás hallatszott. Larson és fia fölkapta a fejét. Burgess mélyen leszívta a füstöt, és tökéletes karikát fújt ki.
– Mi a fene volt ez, ezredes?
– Sejtelmem sincs.
Burgess elgondolkodott. – Előfordul, hogy némelyik tehén lemarad a többitől?
– Egyik-másik néha elbitangol.
– Alighanem túl messzire kóboroltak. Betévedhettek a kihullási zónába. – Fejét ingatva nézett Larsonra. – Sajnos, Mr. Larson, egyszerűen nincs idő arra, hogy teheneket borotváljunk és mosdassunk.
– Rohadék!
Éppen időben kapta el a fejét a hozzávágott kávéskanna elől. Nem állt fel, egy mozdulattal sem jelezte, hogy érzi a csizmáját áztató forró kávétócsát. – A kormány természetesen kártalanítja. Gondom lesz rá, hogy mielőbb elküldjék az űrlapot. Valószínűleg csak egy-két tehén volt. – Újabb fegyverropogás hangzott fel. Burgess sóhajtva felállt. – Sajnos tévedtem. Miért nem tanította meg a teheneit, hogy ne bitangoljanak el? – Intett a szanitécnek. – Ha szükség van rám, kint vagyok az istállóban.
Kiment, s közben szórakozottan arra gondolt, vajon Larson felesége jobban dob-e kést, mint kávét. Igazán nem lehet hibáztatni. Hát még ha tudná a többit is…
Az istállóban a fehér védőruhás katonák vastag vászonfüggönyt húztak a zuhanyozórészleg köré. Finomságokra most nincs idő, gondolta Burgess, az egész éjszaka rámenne, ha egyszemélyes fülkéket alakítanának ki. Különben is hatékonyabb lesz így. Az embereket minden oldalról éri a víz.
Egy katona futva közeledett. – A borbélyok készen állnak, a helikopterek már hozzák a ruhákat. Bármelyik percben itt lehetnek. Készen állunk, uram.
– Nagyszerű. Hol van az erőmű főnöksége?
A katona a sarokba mutatott, ahol néhány férfi beszélgetett. Burgess odalépett hozzájuk.
– Melyikük Parks? – Előrenyújtotta a kezét, aztán visszakapta, és fanyarul elmosolyodott. – Ez még korai, azt hiszem. Megvizsgálták már önöket? Tudom, hogy odaát az Információs Épületben maguk mindent megtettek, amit csak tehettek, de sajnos, erre nem építhetünk.
Miközben beszélt, felbecsülte az előtte álló csoportot. Először azt hitte, hogy az idősebb, testesebb férfi Parks, de a bemutatkozásnál kiderült, hogy ő Brandt, a Western Gas and Electric nagykutyája. Úgy festett, mint aki megjárta a poklot, és valószínűleg így is történt. Parks inkább látszott mérnöknek, méghozzá abból a fajtából, aki nem fél bepiszkítani a kezét. Feltehetőleg lehet számítani rá, állapította meg Burgess.
– Kis mértékben, de még szennyezettek vagyunk – mondta Parks.
Burgess a fejével az istálló vége felé intett. – Ott vannak a borbélyok. Vetkőzzenek le és nyírassák le a hajukat. Először maguk zuhanyozzanak!
Parks tétovázott. – Arra gondoltam, előre kellene engednünk a többieket.
Burgess megrázta a fejét. – Nemes ötlet, de nem túl praktikus. Sürgős szükségünk van magukra, már legalább fél órája.
Cushing előrefurakodott. – Eliot Cushing vagyok. A…
– A formaságok várhatnak – vágott közbe Burgess. Tudta, kicsoda Cushing. Azonnal tisztában volt vele; ez az alak szinte bűzlött Washingtontól. Amikor ősz hajú öregember leszek és valami tekintélyes íróasztal mögött fogok ülni Washingtonban, gondolta undorral, ilyenekkel kell majd együtt dolgoznom. Ha szerencsém van, kitör valami háború, ahol nyugodtan elpatkolhatok. – Kérem, vetkőzzön le, és menjen a többiekkel; önre is szükségünk lesz. – Cushing megmerevedett. Burgess nyájasan rámosolygott. – Majd lebetűzöm a nevemet, hogy beírhassa a jelentésébe. Most azonban… ha volna szíves!
Ahogy megfordultak, Burgess utánuk szólt: – Egy pillanat! Maga ott ugye, Lerner? Mihelyt végzett, átveszi az irányítást. Az aktájában az áll, hogy több tapasztalata van a mentesítésben, mint bárki másnak. Állítólag az izraeliek komolyan veszik az ilyesmit. – Tűnődve nézett Lernerre. – Az intézkedési terv szerint baleset esetén önnek kell átvennie a parancsnokságot. Örülök, hogy életben maradt. – Körülnézett. – Még valaki van itt… Kormanski? Úgy tudom, neki is van némi gyakorlata.
– Az Információs Épületben maradt – mondta Lerner.
– Érte szalajtunk egy terepjárót. Ő lesz a helyettese. Amint átesnek a mentesítésen, bemutatom magát az őrmesternek, aki pillanatnyilag az ügyeket irányítja. Magától kapja majd a parancsokat. Van hat borbély, egy falka egészségügyi, és hamarosan megérkeznek a ruhák. Ha bármi egyébre szüksége van, szóljon. – Rámutatott átázott ruháikra és munkaköpenyeikre. – Ezeket kint vegyék le… a déli mezőn. Mindent: kalapot, cipőt, órát, jegygyűrűt, mindent elégetünk és eltemetünk. A városiakra ugyanez vonatkozik. Mindent el kell kobozni, amit magukkal hoztak.
– Mindent? – kérdezte Parks.
Burgess bólintott. – Persze sem időnk, sem felszerelésünk nincs rá, hogy egyenként átvizsgáljuk a személyes holmikat, van-e köztük tiszta, Mr. Parks. És ez nem olyasmi, ami elillan egy hét, vagy akár száz év, ezer év alatt! Ha valaki, hát maga tudja. Még egy könyvön maradt portól is meghalhat valaki, aki pár évtized múlva beleolvas. – A fejét ingatta. – Sajnos, el kell égetnünk mindent, a hamut pedig elássuk.
– De a füst… – tiltakozott Parks.
– Kiviszi a szél a tenger felé. Végeznünk kell, mielőtt megfordul a szél. Mert ha nem, az isten irgalmazzon nekünk!
Parks nem mozdult. – Aztán kinő a fű, a gyökerek felszívják a sugárzóanyagokat, a füvet lelegelik a tehenek, mi megisszuk a tejet és ugyanott vagyunk.
Burgess elkomorodott. – A mai éjszaka után ez sajnos már nem lesz többé farm. Bekerítik, lezárják és védett területté nyilvánítják. Azt hiszem, őrzése az emberiség egyik hosszú távú intézményesített feladata lesz. Végül valószínűleg külön szerzetesrend gondozza majd az efféle szent helyeket…
Burgess megfordult, hogy elmenjen, talán maga is megsokallta a cinizmusát, aztán mégis megtorpant. – Ha elkészült, Parks, keressen meg. Tennünk kell valamit a maga erőművével – még ma este! – Kinézett az ablakon a száguldó felhőkre. – Felküldhetnénk felderítőgépeket, de sajnos, nélkülük is tudom, ha megfordul a szél… – vállat vont.
Egy tizedes jött futólépésben. Tisztelgett. – Ezredes, engedély nélküli rádióadást vettünk! Mozgó egységről jöhet, a városon kívülről, valahonnan az országúiról. Talán valami riporterkocsi.
– Mondja meg Paxton hadnagynak, hogy tartóztassa fel. Az embereket vegye őrizetbe. – Egy pillanatra elhallgatott. – Ne sokat teketóriázzanak velük.
A tizedes tisztelgett és futva távozott.
– Mit fognak csinálni? – kérdezte Parks gúnyosan. – Lepuffantják őket?
– Csak ha muszáj – felelte Burgess udvariasan. Aztán újra elmosolyodott. – Már percekkel ezelőtt le kellett volna zuhanyoznia, Parks. Csak nem szégyenlős?

63.

Érezhetően nő a feszültség, gondolta Tebbets. Persze, nem lehet határozottan kitapintani, csak éppen élesebb hangokat hall a fejhallgatóban… meg az olyan apróságok, hogy nincs cukor a kávéjában. Szeszt nem ivott; mégis mit képzelnek, mi az ördög tartja benne a lelket? Ivott egy kortyot, és elgondolkodva nézte a hármas képernyőt. A Prometheus infravörös fényereje óriásira nőtt, s a tenger fölé sodródó fényes ködé alig volt kisebb.
Kloster széke szigetként emelkedett ki a jegyzettömbjéből kitépett, összegyűrt és eldobált papírok tengeréből.
– Kaptunk már újabb helyzetjelentést a kihullási zónák alakulásáról? – nézett Tebbetsre.
– Most jön le a számítógépről.
– Meddig marad változatlan a szélirány?
– A legutóbbi jelentés szerint öt-tíz óra hosszat. De lehet, hogy addig sem.
– Merre fordul el?
– Dél felé. Los Angeles irányába. – Tebbets fújni kezdte a kávéját. A fenébe, már tényleg minden szétesik; tudják, hogy langyosan szereti… – Rohadt munka lesz, ha ki kell üríteni Los Angelest.
– Meg se próbálják.
Tebbets egy hosszú pillanatig hitetlenül hallgatott. Aztán óvatosan letette a csészét az üresek közé, a szék karfájára. – Hagyják, hogy az emberek csak üljenek, és jöjjön, aminek jönnie kell?
Kloster arca dühös volt és elgyötört. – A város villany nélkül maradt – mondta. – Nincs közvilágítás, nincs televízió, nincs rádió, nincsenek megvilágított útjelző táblák. Reggel talán csinálhatunk valamit, de most semmit a világon. Csak pánikot keltenének az éjszakában.
Úristen, gondolta Tebbets, nem csinálnak semmit! Csak ülnek és imádkoznak, hogy meg ne forduljon az az istenverte szél… De ha kiürítenék is a várost, ugyan hova a pokolba vinnének annyi embert? Hirtelen felötlött benne valami. – Nem azt mondta, hogy a családja Los Angelesben él?
– Felesleges emlékeztetnie rá! – Kloster egy pillanatig még jegyzettömbjébe bámult, aztán felállt és elindult hátra, a kijárat felé.
– Na, nem akartam… – Tebbets nem fejezte be a mondatot.
Kloster már kiment.
Kint a folyosón megállt egy pillanatra, aprópénz után kotorászott a zsebében. Bőven elég lesz, gondolta. Végignézett a néptelen folyosón, aztán gyors léptekkel odament a férfi WC melletti nyilvános telefonhoz. Kiürítette a zsebeit, az aprót feltornyozta a telefon alatti állványra, majd bedobott egy érmét és tárcsázott. Körzetszám: 2-1-3…
Egy hang szólalt meg a kagylóban: – Biztonsági ellenőrzés. Sajnáljuk, csak engedélyezett hívások mehetnek ki.
Kloster ostobán meredt a készülékre.
– Van engedélye?
Megköszörülte a torkát – aztán meggondolta magát.
– Közölje kérem, a nevét, és hogy ki engedélyezte a hívást!
Vonakodva visszaakasztotta a kagylót.
Amikor visszaért a megfigyelőterembe és leült a helyére, Tebbets együttérzően nézett rá: – Nem veszik föl, mi?

64.

A legelőt bevilágította a hatalmas tűz, amelyet autók, bútorok, pokrócok és ruhaneműek tápláltak. Amit a városiak magukkal hoztak, mind a lángokban végezte. A katonák elszedtek mindent. Csak az aranyfogaikat hagyják meg, gondolta Lerner. De talán azért is visszajönnek még.
Egy darabig még ott állt, és nézte, ahogy az autók sorra begördülnek a farmra, aztán következik a holmik elkobzása, az erőszakos vetkőztetés, aztán a felháborodott vagy panaszos kiáltozás. Időnként verekedés támadt; látta, ahogy egy katona puskatussal megy neki egy fiúnak, aki nem akart megválni kicicomázott ócska Chevyjétől. Pár pillanat múlva négy katona a tűz széléhez lökdöste a kocsit. Egy lángszóró súlya alatt görnyedező társuk felemelte a fegyver csövét. Olajos tűzgolyó hömpölygött át a kocsin. Lángok csaptak fel a sötét égboltra, a füst nyugat felé gomolygott.
Lerner megborzongott. Hát nem tudják, hogy a radioaktív szennyeződést nem lehet elégetni? Legfeljebb szétszórják – persze, ez már nem sokat számít. Kezdte átjárni a hideg és a nedvesség. Visszament az istállóba. Az ajtóból az egész épületen végigtekinthetett. Bent a fehér ruhás katonák újból átkutatták a városlakókat, elszedték a pénztárcákat, gyűrűket, órákat és az apró emléktárgyakat, amelyeket az emberek magukkal hoztak. A következő állomás a borbélyok széke volt; aztán a megnyírt, meztelen férfiakat, nőket és gyerekeket csordaként áthajtották a zuhanyozón. Az istálló túlsó végében megtörülközhettek, belebújtak az olajzöld katonaruhákba, aztán kiterelték őket; odakinn már várták őket az autóbuszok, amelyek elberregtek velük valahová az éjszakába.
A szüleim ugyanezt élték át ifjúkorukban, gondolta Lerner, s a nagyszüleim is. A szülei túl élték, de a nagyszülei belehaltak… megfosztották őket jegygyűrűiktől, aranyfogaiktól és emberi méltóságuktól is. Nem maradt utánuk semmi, csak az a kis sárguló újságcikk-gyűjtemény, amely Lerner számára mindeddig semmit sem jelentett.
Megborzongott, ahogy megcsapta Dachau és Buchenwald távoli múltjának fuvallata. Vajon nyithatók-e a buszok ablakai? Vagy lezárták őket? Vajon nem vegyül-e gáz sziszegése a beszélgetés morajába? Nem csak színjáték-e ez a fertőtlenítés? Hová tartanak a buszok? Temetőbe, ahol majd évezredekig őrzik az utasok csontjait?
Lerner hirtelen azon kapta magát, hogy valami ellenállhatatlanul vonzza a fülkék felé, mint vasat a mágnes. Az egyik borbély széke előtt egy csapat tizenéves fiú állt. Legtöbbje megszeppent, csak egy-kettő kakaskodott. Mindnyájan egy hosszú hajú, mosogatólé-szőke lányt bámultak, aki egy tejeskannán ült; dereka körül sápadt háj gyűrűzött. Lerner fanyarul eltűnődött, hogy ennek alighanem újdonság lesz a zuhanyozás. Túl sok zsíros étel, túl sok örömtelen, rosszkedvű szeretkezés az autós mozikban, gondolta. Újra a fiúkra nézett: tátott szájjal, idegesen bámulták a lányt. Az örök vesztesek, akik nem merészkednek a tűz közelébe, nehogy a lángok megperzseljék őket.
A lányt feszélyezte a meztelenség, és dühöngött, hogy hirtelen megfosztják a titkaitól. – A fenébe, az egészet le kell vágnia?
A borbély szakszerűen végigcsattogtatta nyírógépét a lány nyakszirtjén, s egy hajfürt lepottyant a lábánál álló ólomborítású vödörbe. – Kalapban kellett volna elmennie otthonról. Radioaktív részecskék tapadtak a hajába, és nincs időnk, hogy alaposan megmossuk. – Leborotválta a lány fejét, aztán elővett egy számlálót és egy pillanatra odatartotta a lába közé. Újra a nyírógépért nyúlt. – Nyissa csak szét! – Két gyors, hosszú mozdulat. A lány kis híján elsírta magát. – Nem a legjobbkor hált a szabadban, az szentigaz – mondta a borbély. – Az egyik fiú zavartan fölnevetett.
A zuhanyozás is olyan nyomasztó volt, ahogy azt Lerner elképzelte. Kormanski beterelte az embereket, egy katona pedig számlálóval a kezében ellenőrizte a kijövőket, nem maradt-e rajtuk szennyeződés. Férfiak, nők, gyerekek egymás hegyen-hátán sikálták magukat a durva kefékkel, amelyek fehéren habzottak a tisztítószerektől. Lerner szeme előtt egyetlen zűrzavaros képpé olvadt össze az egész: emberek, akik egymás hátát, majd saját magukat sikálják, míg ki nem vörösödik a bőrük; egy kisfiú, aki leplezetlen irigységgel bámulja a felnőtt férfiakat, egy anyjába kapaszkodó síró kislány, akiben egyszerre ébredt fel a szégyenkezés és a félelem.
Egy öregasszony, ferdén lecsúszó szoknyában, vézna, visszeres lábán lógó harisnyában, megrángatta Kormanski kabátujját.
– Nekem is le kell vetkőznöm, és a többiekkel együtt zuhanyoznom? – Félénk hangja szinte elveszett a zuhanyozók hangzavarában.
Kormanski meglepetten látta, hogy félig felöltözve milyen messzire eljutott. – Sajnálom, asszonyom – mondta –, nem volt időnk másképp megoldani. – Megpróbálta kicsit felvidítani. – Még mindig szégyenlős?
– Operációm volt – suttogta alig hallhatóan az asszony.
Kormanski elkomolyodott. Most tanulja a keménységet, gondolta Lerner. – Sajnálom asszonyom, ez a parancs.
Az öregasszony vetkőzni kezdett; a zuhanyozó emberek hirtelen elcsendesedtek. Egy fiatal nő odalépett hozzá, hogy segítsen; részvét futott át az arcán, amint kikapcsolta a néni pamut melltartóját. A többiek némán igyekeztek félrehúzódni, hogy helyet engedjenek neki, aztán újra megindult a tereferélés.
Lerner elfordult. Az istálló végében férfiak és nők katonai gyakorlóruhákat vettek magukra. Nem szép, és nem is igazán meleg, gondolta.
De hiszen a nagyszülei sem élvezték az alsónemű és a kabát áldásait.
Egy kövérkés, fiatal nő – a fejét oroszosan bekötötte egy fehér ronggyal – körbejárt a padok között, ahol az emberek öltöztek, és mindegyik férfival váltott pár szót. Feszült, fájdalmas kifejezés ült az arcán. Megint egy arc a múltból, gondolta Lerner; mielőtt odaért volna hozzá, már tudta, mit fog kérdezni.
– Nem látta Paul Maricalt? Az újrafeldolgozó üzemben dolgozott.
Az egyik férfi, aki egy számmal kisebb csizmába akarta éppen belepréselni a lábát, felnézett rá. – Ha lent volt valamelyik raktárfolyosón, és azóta nem látta itt, akkor felejtse el, hölgyem… azok a folyosók bezárultak. – Hirtelen megrázta a fejét és elkapta a tekintetét. – Ó, a fenébe is, hölgyem… sajnálom. A rokona?
A nő habozott. – Csak egy barátja. – Továbbment. – Biztos, hogy egyikük sem látta…? – A férfiak a fejüket rázták, és a nő hangja elhalkult. Leült az egyik padra, arcát a kezébe temette.
Lerner úgy érezte, a jelen és a múlt között hányódik, pedig annak a múltnak örök időkre a történelemkönyvek mélyébe kellett volna zárulnia.
A bejárathoz ment, ahol Kormanski állt az egyik egészségügyi katonával. Az előttük levő idős nő már félig levetkőzött, meglepő fesztelenséggel. A katona letette számlálóját, és fejét csóválva félrehúzódott, ahogy Lerner odaért.
– Elnézést a nyilvános zuhanyozásért, Abby.
– Semmi baj, Mr. Lerner… épp elég levetkőzést néztem végig életemben; nem panaszkodom, hogy most én is sorra kerültem. – Mintha kissé erőltetetten és kimerülten beszélt volna. Lerner felfigyelt.
– Mi a baj, Abby?
– Alaposabban meg akartak vizsgálni. – Kormanskihez fordult, s hangjában félelem csengett: – Ugye, nem mondják meg Ednek?
Kormanski úgy festett, mint aki rögtön sírva fakad. – Meg kell mondanunk, Mrs. Dalton.
– Mit gondol, mennyi időm van még?
– Nehéz ezt megmondani… nem vagyunk igazán szakértők.
Abby kihúzta magát, a hangja kissé erősebben csengett. – Egész életemben ápolónő voltam. Néha előfordult velem is, hogy rossz hírt kellett közölnöm.
Kormanski nyakán hevesen lüktetett egy ér. – Súlyos sugárdózist kapott. Az eső, meg a madár, amit fölvett…
– Mennyi van hátra?
– Talán egy hét, talán egy hónap.
Abby bólintott. Kormanski csak kimondta, amit ő már sejtett. – Elvették a fényképalbumomat. – Tétovázott. – Nem kaphatnám vissza?
Egy utolsó találkozás, gondolta Lerner. Tehetetlenül néztek egymásra Kormanskival. Végül Lerner szólalt meg: – Sajnos, Abby… Utánanézhetek, de valószínűleg rögtön elégették, mert féltek, hogy szennyezett.
Abby hallgatott egy pillanatig. – Kimehetek? Leülnék a tűz mellé, hátha felmelegszem egy kicsit. – Talán Ed is kijöhet, beszélgethetnénk. – Aztán megrázta a fejét. – Nem, biztos nem volna jó. Az eső és a többi túl sok lenne neki. – A fáradt, öreg szem egy pillanatra fogva tartotta Lerner tekintetét. – Én nem vagyok valami biztonságos társaság, ugye?
Kormanski félretolta Lernert és gyengéden átölelte Abbyt. Abby egy pillanatra sírva odabújt hozzá, aztán lerázta a karját és hátralépett. – Nem szabad – mondta.
– Intézkedem, hogy a helikopter elvigye kórházba – mondta Lerner.
– Lázár vagyok; a halottaktól jövök, hogy mindent elmondjak tinéktek, gondolta szomorúan.
Abby lassan elindult, majd megfordult és megkérdezte: – Hogy van a menyasszonya?
Lerner egész este menekült a gondolat elől, de most, hogy ilyen egyszerűen rákérdeztek, maga is meglepődött, milyen érzéketlenül fogadja. Túl sok volt a halál, túl sok volt a tragédia ma éjszaka; az ember csak véges gyászra képes, gondolta, aztán a megszokás lesz az úr. Nyilván a nagyszülei is rájöttek erre.
– Karen meghalt – válaszolta egyszerűen.

65.

Holmburg képviselő: – Még mindig nem értem, miért haltak meg néhányan olyan gyorsan? Egész életünkben mindig ér bennünket sugárzás, nem?
Burgess ezredes: – Ahogy a hirdetések mondták, a radioaktivitás nemzedékek óta a családban van. Mindenütt körülvesz bennünket. Az ember élete első harminc évében átlagosan öt röntgennyit szed össze…
Holmburg képviselő: – Ne magyarázza el megint az egységeket… az előbb sem értettem. Azt akarom megtudni, hogy ha nap nap után ki vagyunk téve a sugárzásnak, mitől halhat bele valaki hirtelen.
Burgess ezredes: – Ez olyasmi, képviselő, mint az influenza az egyszerű náthához képest. Ha az egésztest-dózis háromezer R vagy több, az ember egy-két nap alatt meghal. Ez a központi idegrendszer halála… az idegszövet működése egyszerűen leáll. Ezer R fölött még elélhet egy hétig, aztán az emésztőrendszer halála végez vele. A leggyakoribb azonban a velő-halál, amelyet a legkisebb halálos adag okoz… mondjuk, hatszáz R.
Hoyt szenátor: – Nem értem, miféle megbetegedéseket takarnak ezek a nevek.
Burgess ezredes: – Nem akartam részletezni.
Stone szenátor: – Elnézést kérek, szenátor. A velő-halál első tünetei a hányinger és a hányás, néha véres hasmenés. Az ember kimerült és lázas. Ha megéri a harmadik-negyedik hetet, hullani kezd a haja és vérömlenyek jelennek meg a bőrén. A fehérvérsejtjei annyira elfogynak, hogy szinte minden betegséget, fertőzést megkaphat… és a legenyhébb is végezhet vele.
Clarkson szenátor: – Ezredes, ez nem részletezés, hanem már-már rémisztgetés.
Burgess ezredes: – Aki már látott sugárbetegséget, szenátor, egykönnyen nem felejti el.
Holmburg képviselő: – A nagymérvű, közvetlen sugárzáson kívül, milyen veszélyt jelenthet a kihullás?
Burgess ezredes: – A növények és állatok koncentrálják a radioaktív anyagokat, és ezek bekerülnek a tápanyagláncba. Mire a gyerekeink megisszák a tejet vagy megeszik a húst, a koncentráció már veszélyesen nagy lehet.
Holmburg képviselő: – Ezek szerint nem járnak jobban a természetes táplálkozás bolondjai sem?
Burgess ezredes: – Mindnyájan ugyanabból az elemózsiáskosárból eszünk, uram.
Holmburg képviselő: – Nekünk itt mindenki a plutóniumot emlegeti… tényleg olyan veszélyes az?
Burgess ezredes: – Súlyra számítva a plutónium harmincötezerszer mérgezőbb a ciánnál. És hosszú a felezési ideje. Sokáig veszélyes marad.
Stone szenátor: – A Larson-farmot a plutónium esetleges jelenléte miatt zárták le?
Burgess ezredes: – Egyebek között. Léteznek más radioaktív anyagok is. A Larson-istállót a városlakók mentesítése után nem lehetett már dekontaminálni; soha többé nem lett volna teljesen tiszta. És ott volt még a környező terület, ahol a holmikat elégettük…
Holmburg képviselő: – Miért nem volt elég egyszerűen elásni mindent?
Burgess ezredes: – Féltünk, hogy idővel visszajönnek az emberek és megpróbálják kiásni az emléktárgyaikat, amelyekhez erős érzelmi szálak fűzik őket.
Hoyt szenátor: – Mikor kapják vissza Larsonék a farmjukat? Megkeresést kaptunk az ügyvédeiktől.
Burgess ezredes: – Erről szó sem lehet, szenátor. Úgy tudom, védett területnek nyilvánítják. A kormány lezárja és örökös felügyelet alá helyezi.
Hoyt szenátor: – Úgy érti, mint valami nemzeti temetkezőhelyet?
Burgess ezredes: – Jó a hasonlat.
Holmburg képviselő: – Vélemény dolga – én például kétlem, hogy a leszármazottaim két-háromszáz év múlva is vinnének rózsát a síromra. Mit ért azon, hogy örökös? Mondjuk, száz évet?
Burgess ezredes: – Negyedmillió évről beszélünk, képviselő. Addigra talán rózsa sem lesz már. Talán képviselők sem.

66.

A sugárvédő ruha túl nagy, gondolta Karen, de ez legyen a legnagyobb baj! Már egy órája fel kellett volna vennünk…
Gyorsan felöltöztek, aztán Glidden ismét megkísérelt kapcsolatot teremteni az erőmű központjával. Válasz most sem jött.
Rossi becsatolta csuklyáját. – Eső után köpönyeg, mi? Mekkora dózist kaphattunk idáig? – Hangja tompán szűrődött ki a porálarc alól.
– Nem tudom – ismerte be Glidden. – Van valami fogalma róla, Miss Gruen?
Mindnyájan őt nézték; egyedül neki volt ilyen irányú képzettsége. Megrázta a fejét. – Nem tudhatjuk. Valószínűleg elég nagyot, hiszen még a folyosón voltunk, amikor az olvadék áttört. Csak akkor tudhatjuk meg, amikor kijutunk innen és előhívják a doziméter-filmet.
– Lehet, hogy máris halottak vagyunk, csak nem tudjuk? – kérdezte kényszeredett vigyorral Bildor.
– Így van, Bildor; lehet, hogy máris halott, csak nem tudja. – Szinte köpködöm magamból az undort, gondolta Karen. Behunyta a szemét, de nyomban tó is nyitotta. Lezárt szeme mögött Tremayne-t látta és a feléje folyó olvadt fűtőanyagot.
– Még sohasem jártam a tengeri kijáratnál – mondta Glidden bizonytalanul. – De nincs több, csak egy, és a lámpasor nyilván odavezet.
– Nem égnek a lámpák – vetette közbe Bildor.
– De van lámpásunk; követni tudjuk a vezetéket, egészen a kijáratig – Glidden hangjában hamis magabiztosság csengett. Például ebben különbözik Parkstól, állapította meg Karen. Parks beismerte volna a bizonytalanságát, Glidden azonban megpróbálta elrejteni, s ettől csak feltűnőbb lett.
– Talán nem is ez az egyetlen kiút – tette hozzá hirtelen Glidden.
A sisakban Rossi meglepett arcot vágott. – Van másik is?
– Tulajdonképpen út nincs. De megpróbálhatnánk visszamenni a folyosókon át. Vannak más oldalajtók is… és talán a hulladékfeldolgozó üzem kijárata szabad. Vagy megpróbálhatnánk kikerülni a vészajtót úgy, hogy felmászunk egy légaknán.
– Ugye, ezt nem mondja komolyan? – kérdezte Rossi. – Csak hangosan gondolkodik?
Glidden bólintott.
– Ha rosszul döntünk, nem helyesbíthetünk – jegyezte meg Karen.
– Hogyhogy? – kérdezte Rossi.
– Az oldalajtó, amelyen átjöttünk, öt perc múlva vörösen izzott – magyarázta Karen. – Tíz-tizenöt percen belül a barlangoknak ebbe a részébe is eljut az olvadék. – Magasra tartotta a lámpást, hogy lássák a villanyvezetéket, és az utat, amely a sötétségbe veszett. – Végig lejt! Valószínűleg megelőzhetjük az olvadékot, de egész úton a nyomunkban lesz. Ha visszamegyünk a folyosóra és nem tudjuk megkerülni a vészajtót, ottragadunk. Nem fordulhatunk vissza, az olvadék utunkat szegi.
– Akkor mi az ördögnek mennénk vissza? – kérdezte Rossi értetlenül.
Glidden habozott. – Lehet, hogy a tengeri kijáraton nem jutunk ki – vallotta be végül. – Rács van rajta; valakinek kívülről kellene levennie.
– Ezt nem hiszem – mondta Karen lassan. – Maga végig tudta…
– Maga mi a fenét csinált volna?! – tört ki Gliddenből. – Maradt volna, ahol voltunk? Az a rács már rég el is rozsdásodhatott! És az adóvevőn még segítséget is szerezhetünk, mielőtt odaérünk!
Egy darabig csend volt, végül Karen szólalt meg: – Ne haragudjon. Bármit teszünk, kicsi az esélyünk.
– Hülyeség, az egész hülyeség – hebegett Bildor. – Senki sem tudja, hogy itt vagyunk! Senki sem tudja, hogy arra megyünk! És ha a rács elrozsdásodott is, mit csinálunk? Vissza megkerüljük a földnyelvet? Krisztusom, én nem is tudok úszni! És ha a rács a helyén van, az olvadék odaszögez bennünket!
– Azt csinál, amit akar – mondta Glidden kurtán. – Én mindenesetre megpróbálom.
Karen előtt felrémlett az izzó ajtó, és mögötte az olvadék. Beleborzongott. – Én nem megyek vissza a folyosóra. Tudom, mi van ott.
– Rossi?
– Én mellette szavazok.
– Bildor?
A kis ember lassan elhátrált tőlük, megfordult és elfutott a folyosók felé. – Arra nem jutnak ki! Hülyeség, teljes hülyeség!
– Bildor! – kiáltotta Glidden. – Ne legyen ostoba! Lámpája sincs!
A kis ember nem állt meg. – Menjenek a francba!
Nézték, hogyan rohan visszafelé a sziklás ösvényen. Karen azon tűnődött, vajon a többiek is vegyes érzésekkel küszködnek-e. Megvetette Bildort, de túlságosan nem mert belegondolni… félt, hogy voltaképpen csak Bildorra hárítja Tremayne miatti bűntudatát. Mennyire szeretem ezt is Barney-ban, gondolta. Neki ritkán vannak vegyes érzelmei.
Úristen, mennyire szeretnék most Barney mellett lenni… Egyszeriben milyen csodálatos lett volna az, ami ellen mindig lármásan tiltakozott: a zsidó család szoros kötelékei, valaki, aki ellen lázadnia kell, s akinek mégis újra meg újra meg kellene adnia magát… egy férfi, aki hibázik talán, de nem habozik, egy férfi, aki azért nyers, hogy leplezze az érzéseit…
Glidden megfordult, és elindult lefelé, a kialudt villanykörték sorát követve. – Menjünk innen; az az átkozott olvadék itt van a nyomunkban. Isten irgalmazzon nekünk, ha mégis Bildornak volt igaza…
Karen megragadta a lámpát és elindult Glidden után, meg-megcsúszva az ösvényt borító köveken. Érezte, hogy szeme sarkából kicsordul a könny, de a csuklya alatt nem tudta letörölni. Maradjon csak ott, gondolta. Életében először, maradjon csak ott. Nem olyan erős ő; tulajdonképpen sohasem volt erős. Amit Parks annyira csodált benne, nem létezett. Csak megjátszotta. Most azonban nem volt idő a játékra, és nincs is senki, aki megcsodálná…
Mögöttük Bildor egyre futott visszafelé. Az oldalajtótól elvezető ösvényt választotta, ahonnan elindultak, s amikor elérte a folyosórendszer külső, durva falait, lelassított. Másik kijáratot keresett. A távolban már eltűnt Karen lámpájának gyenge fénye, s teljes sötétség vette körül. Csuklyája belsejében átforrósodott a levegő, s már-már erőt vett rajta a bizonytalanság, amiért otthagyta a többieket. A barlang sötétje nyomasztóan felfokozta a magány érzetét…
De ha velük maradok, az a biztos halál, gondolta idegesen. Az olvadék odaszegezi őket a rácshoz, így legalább maradt némi esélyem…
Tapogatózva befordult egy keresztfolyosóra és gyenge fényt vett észre a távolban. Talán még működik egy tartalék lámpa, ki tudja, miért, gondolta. Vagy nyitva van egy mellékajtó, és valahol a folyosórendszerben ég a lámpa. Futni kezdett arrafelé, aztán lassított, amikor meglátta, hogy a fény furcsán himbálódzik.
Mintha vinné valaki, gondolta, s a szíve megdobbant. – Hé, maga ott! Várjon… Várjon meg!
A lámpa megállt, és ő lélekszakadva rohant feléje. Mi a fene… egy férfi, ugyanolyan sugárvédő ruhában, mint ő, egy kis kocsit húz. Tétova léptekkel ment közelebb. – Martin Bildor vagyok… technikus a hulladékfeldolgozóból…
A férfi csak állt, nézte egy darabig, arcát elrejtette a csuklya. Bildor kezdte kényelmetlenül érezni magát.
– Hello, Bildor – jött végül a válasz.
Bildor felismerte a hangot. Nem kedvelte különösebben ezt az embert, de most boldog volt, hogy találkoztak. – Marical? Mi az ördögöt csinál itt lent?
– Ugyanazt, amit maga – felelte Marical óvatosan.
Bildor kíváncsian nézett a kocsira, vajon mi lehet rajta.
– Nem tudta, ugye, hogy itt vagyok?
Bildor kényelmetlen érzése pillanatról pillanatra nőtt. Mintha ólomládák volnának a kocsin. Aminek semmi értelme, hacsak…
– Bildor?
Felnézett, megpróbált úrrá lenni idegességén. Az ördögbe is… dehogy… egyikünk sem tudta, hogy maga itt van lent.
– Egyikőjük sem?
– Glidden, Rossi és Miss Gruen. Azt hittük, hogy senki sincs idelent.
– Kösz, Bildor.
Addig nem vette észre a pisztolyt. Megdöbbenve kapott levegő után, amikor Marical rászegezte, és kétszer meghúzta a ravaszt.
A lövések zaja sokszorosan visszhangzott a barlangokban. Bildor a csodálkozástól még mindig magasra ívelő szemöldökkel rogyott le a sziklás ösvényre.

67.

Robert Allen tizedes leugrott a még mozgó teherautóról. Két katona követte, kezükben lövésre kész fegyverrel. A kikötő környéke sötét volt és elhagyatott; semmi sem mozdult, csupán egy kis halászhajó úszott lassan kifelé az öbölbe.
– Világítsa meg azt a bárkát, Murphy! – Megvárta, amíg a kézireflektor erős fényében feltűnik a név a hajó orrán: Tarával. Megnyomta hangtölcsére gombját.
– Ahoj, Taraval! Hozzák vissza a hajót! A város karantén alatt van! Mindenkinek jelentkeznie kell a gyülekezőhelyen; maguk szennyezettek!
A hajó beinduló motorjának berregése szakította félbe. – Pörköljön az orra fölé, Davis! – parancsolta Allen. Két ropogás hasított az éjszakába.
– Nem viccelünk, fordítsák meg azt a bárkát!
– Kicsoda beszél itt bárkáról? – üvöltötte vissza egy hang.
– Lőjön bele, Davis, de ne a kabin környékére!
Davis még kétszer lőtt; Allen hallotta a szétcsapódó faforgácsok hangját.
– Jó, jó, jövünk már!
– Harminc másodpercet kapnak, aztán a kabinba lövünk!
A Taraval lassan megfordult az öbölben, visszajött, megdöccent a móló szélén. Egy férfi ugrott ki belőle, gyorsan kikötötte a hajót, majd odasétált Allenhez. Egy másik is átugrott a hajó oldalán, és követte az elsőt.
– Ki a fenére lövöldöztök, kisfiam? Nem elég hogy nincs villany? Meg is ölhettetek volna bennünket!
– Ne féljen, a sötétben is látunk. Infravörös célzókészülékünk van. – Allen felemelte a kezét. – Ne jöjjenek közelebb; alighanem forrók, mint a tűz. – Meglátta rajtuk a vízhatlan köpenyt. Nagyon hasznos ruhadarab ilyenkor. A szennyeződés minimális lesz.
– Tudni akarom, miért lőttek ránk!
– Tengerészgyalogság – mondta Allen unottan. – Kiürítjük a várost. Az erőművük lelökte a fedőt, és a vidékre radioaktív hamueső hullik. – Védőruhája zsebéből noteszt és világító tollat vett elő. – Lássuk, kikkel beszélgetünk, Murphy!
A katona rájuk irányította a fénysugarat. Két halász állt hunyorogva a felvillanó éles fényben. Az idősebb ötven körül járt, külsőre mintha a vitorláshajók korából maradt volna ott. A másik vékony, inas, harmincas férfi idegesen pislogott. Simán elbánnék vele, gondolta Allen gépiesen; az öregebbhez kés vagy puskatus kellene.
– Kérem a neveket. – A halászok nem válaszoltak. Allen rájuk nézett. – Emberek, tőlem itt szobrozhatunk egész éjszaka. De jobb, ha tőlem tudják meg: mérget lélegeznek be. Essünk túl rajta, aztán meglátjuk, kórházra van-e szükségük, vagy az utolsó kenetre.
A két ember vonakodva válaszolt:
– Clint Jefferson.
– Frank Halsam.
– Rendben! Davis, hívja a teherautót.
Visszafordult a hajósokhoz. – Mindkettőjüket letartóztatom. De ez csak formaság. Mindössze arra való, hogy ha megpróbálnak visszamenni a hajójukra, Murphy lelőhesse magukat.
Az úton már közeledett a teherautó. Lassított, megállt, és ők felszálltak a platóra. – Következő megálló a város központja!
– Nagy a baj? – kérdezte a fiatalabb halász. – Úgy néz ki, mintha mindenki elköltözött volna.
– El is költözött mindenki… kivéve magukat, fiúk. Hogy lehet ez?
– Vártunk, hogy a kapitány visszajöjjön. De nem jött. Rájöttünk, mi történhetett, és úgy döntöttünk, elmegyünk.
Mindenre azért nem jöttek rá, gondolta Allen, különben sokkal előbb elpucoltak volna. A teherautó lassított, és Allen leugrásra készülődött. Nem valami nagy város ez… Aztán Murphyvel együtt leugrott, és a teherautó elrobogott. Mindössze tíz percük van az üzleti negyedben, és máris egy másik autó jön értük. Pontosan a kihullási sávban voltak, és a sugárvédő öltözék ellenére sem maradhattak tovább.
– Menjen az út jobb oldalán, Murphy, én majd bal oldalt megyek. Lője le a fosztogatókat, ha nem állnak meg, és ne felejtse el, mit mondott az ezredes a kutyákról-macskákról… és akármiről, ami mozog.
Alig ment fél háztömbnyit, amikor Murphy fegyvere eldördült. Át akart futni, de Murphy visszaintette. – Valaki itthagyott egy tacskót.
– Megdöglött?
– Nem hinném – válaszolta Murphy tompa hangon.
– Lője agyon!
Újabb lövés dördült, és Allen folytatta útját. Az öccsének szálkásszőrűje van. Aranyos kutyák…
Majdnem a sarokra ért, amikor üvegcsörömpölést hallott az egyik mellékutcából. Megmerevedett. Biztosan fosztogatók. Mindig akad, aki képes kirabolni a szomszédait. A ház falához simulva, lassan előrelopózott a sarokig, majd körülnézett.
Először semmi mozgást nem látott, aztán észrevette, hogy kicsit lejjebb, egy üzlet betört üvegén megcsillan a hold fénye. Megvárta, míg a betört kirakatban felbukkan egy ember és az utcára ugrik; akkor befordult a sarkon.
– Állj! Itt a tengerészgyalogság! A város karantén alatt van!
Az ember feltápászkodott.
– Állj, vagy lövök!
Az árny futni kezdett az utcán; hóna alatt mintha könyvcsomagot szorongatott volna.
Még el is fut a hülye, gondolta Allen. A marha! Fölemelte fegyverét. A hold el-eltűnő fényében nem könnyű dolog, de talán elkaphatja a lábát.
– Állj!
Az ember majdnem a sarokra ért. Mindjárt befordul. Allen ujja megfeszült a ravaszon. Egyetlen lövést adott le. A könyvek szétrepültek, ahogy az ember megbotlott és arccal az utca kövére vágódott.
Allen és Murphy odafutott. Murphy bekapcsolta a lámpát. Allent hányinger fogta el. A fény még csalókább volt, mint gondolta. Pontosan a háta közepén találta el.
Murphy megfordította a lábával, és Allennek elakadt a lélegzete. Gyerek, szinte gyerek! Tizenhét, legfeljebb tizennyolc éves. Sovány, szemüveges, nem is utcagyerek-forma. Amit könyveknek nézett, lemezek voltak: néhány pop, a többi klasszikus. Talán az iskola zenekarában játszott, gondolta Allen. Talán zeneiskolába járt és nem volt pénze lemezekre. Vagy csak a jó öreg kísértés… Ki tudja; és kit érdekel?
Murphy üzenetet küldött a rádión; rögtön jön a hullaszállító.
Még égett a kézilámpa, és Allen még egyszer megnézte a járdán fekvő alakot; a vért az eső bemosta a csatornába.
A kölyök amúgy is meghalt volna egy héten belül, de ez valahogy mégsem nyugtatta meg a lelkiismeretét.

68.

A visszhang elhalt, és Karen lassan kieresztette a levegőt. – Két lövés – suttogta.
Glidden feltartott kézzel csendre intette. Karen feszülten fülelt. Csak a közelben csepegő víz nesze hallatszott.
– Bildor – szólalt meg Rossi halkan. – A lövés abból az irányból jött, amerre ment. – A hangja remegni kezdett. – Jézusom, valaki itt van lent, és megölte!
– Ezt nem tudhatjuk – mondta Glidden. Elindult visszafelé, amikor hirtelen halk, sziszegő hangot hallott az oldalajtó felől, amerre Bildor elfutott.
A barlang borzongató hidegsége ellenére Karen érezte, hogy elönti a veríték. – Áttört!
Rossi is elindult Glidden után, de most bizonytalanul megtorpant. – Mit csinálunk Bildorral?
Glidden megköszörülte a torkát, de nem szólt semmit. Mindketten Karenre néztek, tőle várták a döntést. Ez nem tisztességes, gondolta a lány. Nem akart élet és halál ura lenni, nem akart dönteni. – Nem mehetünk vissza – mondta végül. – Túl kockázatos. – Újra felrémlett előtte Tremayne és megborzongott. – Az égvilágon semmit sem tehetünk érte.
Pontosan ezt mondta volna Bildor is, gondolta keserűen. A saját irhádat mentsd. Aljasan logikus!
Megfordultak és elindultak a sötét villanykörték és a szennyvízcsatorna mentén. Futásnak eredtek: mögöttük zihált Glidden, meg-megcsúszva a kis lejtőkön, az elszórt köveken. A baljós morgás egyre erősödött mögöttük.
– Az olvadék súlya alatt omlanak be a kisebb barlangok – magyarázta Glidden kifulladó hangon. – Jócskán előtte járunk!
Ki fogunk jutni, reménykedett Karen. Ha a rács elrozsdásodott. Ha valaki várna ott minket. Ha kapcsolatot tudnak teremteni a rádión. Ha…
Rossi, aki elöl haladt a lámpással, hirtelen megállt és feltartotta a kezét. – Baj van!
Karen és Glidden utolérte. Rossi lába előtt hasadék vágta ketté az ösvényt. Valamikor deszkákat fektettek át rajta, de azok rég beleestek. Rossi magasabbra emelte a lámpást. A több mint tíz méter mély árok egyik vége a sziklafalban végződött, másik kiszélesedett és eltűnt a távolban.
– Hol a villanyvezeték? – kérdezte a fejét forgatva Glidden. Rossi körbelendítette a lámpást; a vastag kábelt a közeli falhoz erősítették. – Tartsa lejjebb a lámpát!… Úgy. – A kábel alatt vagy két méterrel egy kis, tíz centiméternyi perem húzódott végig a falon.
Glidden megrángatta a vezetéket, ránehezedett. A kábel nem mozdult; az erős kapcsokat mélyen befúrták a mészkőbe.
– Maga kezdi, Miss Gruen. Kapaszkodjon a kábelbe, és óvatosan lépkedjen.
Alig érte el a lábával a peremet, amikor belekapaszkodott a feje fölött húzódó nedves, csúszós kábelbe. Lassan araszolni kezdett. Egyszer érezte, hogy csúszni kezd; tétovázott, aztán ment tovább. A túloldalon korán engedte el a vezetéket, egy kavicson megcsúszott, és elnyúlt a sziklás talajon. Egész teste megfeszült, vállát fájdalom hasogatta.
Rossi következett; gyorsan lépkedett, lába alig talált támaszt a keskeny peremen. Az övébe erősített lámpás hosszú, imbolygó árnyakat vetett a lába alatti mély hasadékba. Amikor átért, megállt Karen mellett, és felemelte a lámpást, hogy világítson Gliddennek.
Glidden alig tett meg egy métert, Karen látta, hogy bajban van. Idősebb volt, mint a látszat mutatta, és a rohanás kimerítette. Vastag ujjait csak üggyel-bajjal tudta bedugni a kábel és a sziklafal köze. Egy-egy fogás között mind több idő telt el, és nagyon vigyázott, hogy ne nézzen le. Karen a lélegzetét is visszafojtotta. Glidden szemlátomást félt a magasságtól, talán még a kisebbektől is.
Csaknem átért már, amikor néhány kapocs hirtelen kiszabadult a sziklából, és Glidden függve maradt a dróton, alig több mint egy méterre tőlük. Becsukta a szemét, és visszafojtott lélegzettel, görcsösen próbált váltott kézzel tovább függeszkedni a laza vezetéken. Rossi a szakadék szelére térdelt, kinyújtotta a kezét, megragadta Glidden csuklóját és odarántotta.
Gliddent rosszullét fogta el, Karen gyorsan megtapintotta a pulzusát. Szapora volt de lassult; hamarosan jobban lesz. Aztán Glidden sóhajtott egyet és felült. – Megint meg kellene próbálni a rádiót – mondta rekedten Kivette az övéből és átnyújtotta Rossinak. – Csinálja maga. Ismeri?
Rossi bólintott, szemügyre vette, aztán a lámpást egy kőre tette és letérdelt a rádió mellé háttal a szakadéknak. Karen sohasem tudta pontosan felidézni ami ezután történt. Később úgy gondolta, talán a kő amelyen Rossi térdelt, csúszós lehetett a felülről állandóan rácsepegő víztől, és lejtett is kissé Rossi hirtelen csúszni kezdett lefelé. Karja előrelendült, mintha kapaszkodót keresne, aztán némán eltűnt a hasadék pereme mögött.
Glidden felkapta a lámpást és a hasadékhoz ugrott. Látták, hogy Rossi ott fekszik lent a tizenöt méteres mélységben. Nem mozdult.
Karen tekintete végigfutott a hasadék falán. Nem látott kapaszkodót rajta. Ránézett a halottsápadt Gliddenre. Nem tudja megtenni, gondolta. Tériszonya van, már attól is szörnyethalna, ha lenézne. – Le kell mennem – mondta. Glidden lassan megrázta a fejét. – Csak pár perccel járunk az olvadék előtt – mondta határozottan.
Karen nem vett róla tudomást. – Levágunk a kábelből egy darabot, azon le tud bocsátani.
– Nincs rá időnk – mondta Glidden nyersen. – Jön?
Karen nem mozdult. – Csak segítséggel tudunk kijutni – mondta. – És a rádió lent van. Segítsen levágni a kábelt.
Most szándékosan határozottan és hivatalosan beszélt. Farkasszemet nézett Gliddennel. Végül Glidden fordult el. – Jó – mondta –, lemegyek és felhozom a rádiót.
Karen a fejét rázta. – Fel kell húznia, ha él… én nem vagyok elég erős hozzá.
Glidden habozott, aztán bólintott és kirángatta a kábel többi részét a kapcsokból. Egy toldásnál elvált a túloldalon, amikor Glidden teljes erejéből meghúzta. Aztán az egyik végét ráerősítették egy kiugró sziklára, a többit ledobták a szakadékba. Karen megrántotta, hogy lássa, biztosan áll-e, aztán gyorsan leereszkedett.
– Siessen! Már hallom az olvadékot! – visszhangzott Glidden hangja fölötte.
Kitapintotta Rossi pulzusát, aztán sietősen megvizsgálta. Gyors halál volt. A szakadék alján egy éles sziklába vágta a gerincét; fentről nem látszott a vértócsa. Szelíden lefejtette Rossi ujjait a rádióról, lezárta a szemét és fölállt.
Nem lehet segíteni senkin, gondolta komoran. Bildoron sem lehetett. Tremayne-on sem. Először döbbent rá, mit érezhet az orvos a halálos beteg mellett; vannak betegségek, melyekre nincs orvosság. Bedugta az övébe a rádiót és megrántotta a kötelet. – Jövök!
Talán csak képzelődött, de mintha erősebb morajlást hallott volna a távolból, s fölötte alig hallható sziszegést. Megragadta a kábelt s gyorsan felkapaszkodott. Hálásan gondolt vissza a Parksszal megtett hátizsákos túrákra, amikor megismerte a hegymászás alapjait – és a szabad ég alatti szeretkezés gyönyöreit.
Száz méterre juthattak el az ösvényen, amikor Karen megtorpant, és visszarántotta Gliddent. – Várjon! Várjon egy kicsit! – Kirántotta az övéből a rádiót. A hangszóró megreccsent, aztán halk, fémes hang tudakolta, hogy hol vannak.
Glidden elkapta a rádiót és kurtán válaszolt. Újabb recsegés hallatszott és Glidden a barlang falának dőlt, Karen pedig lerogyott egy közeli sziklára. Nincs értelme a sírásnak, minden könnyét elsírta már. A recsegés és a torzítás ellenére felismerte azt a hangot. Barney megtalálta.
Tudhatta volna.

69.

Csak rá kell nézni, gondolta Kamrath: egy lövés a szívébe, egy másik a bal füle mögött. De azért előírásosan megpróbálta kitapintani a pulzust. A tartalékszekrényben talált lámpa pislogott, majd fölfény lett.
Egy a szívbe, egy a fejbe, gondolta, így nyírták ki Seyboldt dokit is.
Levette a halott férfiról a csuklyát és a fehér ruhát; megnézte a gallér mögött a címkét. „Sugárvédő ruha”. Valószínűleg éppen forró anyaggal dolgozott, amikor megszólalt a riasztás. Kamrath gyorsan átkutatta az utcai ruha zsebeit. Kulcsok, aprópénz, a szokásos kacatok. És az inge elejére tűzve a doziméter. Austin Bildor. Kamrath emlékezett rá, hogy az újrafeldolgozó üzemben dolgozott; tehát biztosan ismerte Maricalt.
Miről beszélhettek, mielőtt Marical meghúzta a ravaszt? Miért volt fontos Maricalnak, hogy megölje? Nyilván azért, mert magával vitt valamit, amit Bildor meglátott… vagy félt, hogy esetleg meglátja. Csak így történhetett. Hiszen Marical ugyanúgy lent rekedhetett, mint bárki más… nyilván nem erről volt szó. És Marical semmiből sem gondolhatta, hogy gyanúsítják, vagy keresik.
Volt nála valami, és Bildor meglátta. Tehát lelőtte.
Hasadóanyagok, nem vitás. Csakhogy azokat árnyékolni kell, ez pedig szép kis súly. Nem valószínű, hogy nylonszatyorban vitte.
Kamrath felállt és leeresztette a lámpást, hogy csak kis, ragyogó fénykört vessen a fölre, aztán egyre nagyobb körökben járkálni kezdett a holttest körül. Megtorpant. A barlang porában két párhuzamos nyom húzódott. Újra letérdelt, a lámpást maga mellé tette a földre. Az egyik nyom kis kődarabokon haladt át; a kő apró szilánkokra morzsolódott, és a törmelék ott hevert a nyom két oldalán.
Marical maga után húzott valamit, mégpedig kerekeken; talán egy kiskocsit. Máskülönben csak arrébb lökte volna a követ, de nem zúzta volna szét. Ezt viszont szétzúzta valami. Valami nagyon súlyos.
Marical megrakott egy kocsifélét a lopott hasadóanyagokkal, és a zűrzavart kihasználva akarta kicsempészni. Egy pillanatra az is átfutott Kamrathon, hogy vajon nincs-e valami köze Maricalnak a katasztrófához. Nos, gondolta komoran, amikor megtalálja, majd ezt is megkérdezi tőle.
Fölemelte a lámpást és tüzetesen szemügyre vette a talajt. Néhány elmosódott lábnyomot látott azon a rövid szakaszon, ahol Marical szemlátomást odament Bildorhoz, hogy megadja a kegyelemdöfést, majd visszatért a kocsihoz.
De közelednek vagy távolodnak a keréknyomok?
Ismét térdre ereszkedett, hogy megkeresse az apró, áruló jeleket. A halvány félholdat, amelyet a nehéz terhet húzó ember sarka mélyít a porba…
Elég könnyen megtalálta. Felállt és magasra emelte a lámpást. Marical arrafelé ment! Beleszagolt a levegőbe. Talán képzelődik… de túl régen élt már az óceán közelében, hogy ne ismerné fel rögtön a sós illatot. Marical egy tengeri kijárat felé igyekezett.
Kamrath megragadta a puskát és nesztelenül futni kezdett az alig látható párhuzamos nyomok mentén. Hátulról halk, morajló hangot hallott.

70.

Parks nézte a tüzet, de valójában nem látta; még a melegét is alig érezte. Üres tekintettel bámult a lángokba, agyában egyenletek száguldoztak. Megoldhatatlan probléma nincs, gondolta, még ez sem az… az idő azonban ellenünk dolgozik…
Azt fontolgatta, hogy visszamegy, aztán mégis letett róla. Odabenn Lerner műsora zajlott, abban nem sokat tudott volna segíteni. És ahhoz sem volt kedve, hogy Cushinggel, Brandttel meg Waltonnal vitatkozzon, hogy kire vagy mire foghatják az egészet.
A tűz közelében észrevett egy alakot és már-már elindult feléje, amikor felismerte Abbyt. Visszahúzódott az istálló árnyékába. Mit mondhatott volna neki? Hogyan vidítsa fel az ember a haldoklót? Túl sok a tragédia, gondolta, eltompult tőle.
De ha eszébe jutott Karen, az még mindig fájt.
Nem volt tökéletes kapcsolat, valami mindig hiányzott. Talán mindketten hibásak voltak: egy jó barátságból mást próbáltak csinálni. Túl sok energiát fektettek ebbe. Barney mindig természetesebb, keresetlenebb volt Karennal. Karen bízott benne, de igazán Barneyra volt szüksége… Elfintorodott. Karennal jól megvoltak az ágyban, de inkább a testük, mint a lelkük.
Újra a lángokba bámult, és hirtelen elszégyellte magát. Milyen önzők vagyunk, tűnődött. Eszünkbe jut valaki, aki meghalt, de az jár a fejünkben, mit vesztettünk. Nem számít, hogy ők mit vesztettek, milyen életet élhettek volna…
Megakadt valamin a tekintete a tűz fényén túl, az erdőben. Barna-fehér tarkaság villant meg a hold fényében, és abban a pillanatban lövés csattant. A színfolt megugrott és eltűnt a bozótban, ahonnan kis vergődés hallatszott.
– Eltalálta, Gilroy?
Burgess állt az istálló ajtajából kiszűrődő fényben. Szemét beárnyékolva fürkészte az erdő szélét.
– Azt hiszem, igen, uram.
– Nézzük meg! – Burgess hosszú léptekkel elindult az erdő felé; Parks követte. A tisztás szélén egy katona félrehúzta a ágakat és bevilágított alájuk. Ott feküdt az oldalán egy fiatal őzborjú, nem egészen egyéves; már üvegesedett a szeme.
– Ellenőrizze a számlálóval, Gilroy – utasította Burgess.
A fiatal katona lecsatolta derékszíjáról a Geiger-számlálót és az állat felé tartotta. Az állandó háttér-ketyegés vad morajjá erősödött.
– Nem szeretek állatokat ölni, Parks, sőt látni sem szeretem a halálukat. De sok állat van a felhő alatt, és nem maradnak egy helyben. A legtöbbnek vastag bundája, szőre van, amibe megtapadnak a sugárzó részecskék. Lehetetlen mindet összefogdosni és dekontaminálni; ugyanez volt a baj a tehenekkel is. Már annak is örülhetünk, ha a körzetben minden embert megtalálunk és valahogy ellátunk. Sajnos, az állatok nagy részét meg kell ölnünk.
– Nagy részét?
– Mindet. – Burgess felállt, belebámult az erdőbe. – Tud valamit arról, milyen állatok élnek errefelé?
– Néhány szarvas, nyúl, erdei rágcsálók. Egerek, talán kígyó is.
– És madarak – tette hozzá elgondolkodva Burgess. – Mindenféle rovar. Aztán a szabadon eresztett kutyák, macskák. És el ne felejtsük a felhő alatt levő farmok állatait. – Felsóhajtott és Gilroyhoz fordult. – Hívja fel a bázist; egy aknavetős századot kérek, gázlövedékekkel!
– Mit akar tenni? – kérdezte Parks.
– Amit muszáj. Mihelyt kitelepítettük az embereket, sterilizáljuk a völgyet.
Visszaindultak az istálló felé, amikor egy katona rohant oda Burgesshez. – Ezredes, a híradó őrmester jelenti, hogy rádióadást vettek az erőműből.
Parks megkövült. – Képtelenség! – tört ki belőle. Senki sincs ott, senki sem lehet már ott!
– Engedje szóhoz jutni, Parks – szólt rá Burgess.
A katona zavarba jött. – Nem tudom a részleteket… valami barlangokról volt szó.
Parks vállon ragadta. – Hogy tudták venni?
– Nem tudom… valakinek eszébe jutott, hogy az erőmű igazgatóhelyettesének van kézi adó-vevője.
Parks futásnak eredt. Gondolhatott volna rá. Persze, Glidden, neki van URH-készüléke… ő próbál jelentkezni.
A parasztház verandáján voltak a híradók. Parks kettesével vette a lépcsőt, nyomában ott loholt Burgess a katonákkal, Lerner már ott állt, mellette Brandt és Cushing. Lerner arcáról rögtön tudta Parks, hogy mi újság.
– Karen, és még ki?
– Glidden. Sikerült kijutniuk a barlangokba. Mások is lehetnek. Csak részleteket tudtunk venni.
Még valaki volt, rémlett fel Parksban. Tremayne. Karen azért ment le, hogy segítsen rajta. Tehát három név lekerülhet a veszteséglistáról, ez a három nem terheli a lelkiismeretét.
Hirtelen megrémült; gyorsan Burgesshez lépett. – Várnia kell a gázzal, ezredes! A terület tele van apró üregekkel, mind a barlangokba nyílnak. A gáz leszivárog a barlangokba, és mindenkivel végez, aki lent van!
Burgess kifejezéstelen arccal nézett rá. – Ki tudja hozni őket, nem?
Parks tétovázott. – Nem tudom. Azt a lenti részt nem ismerem.
– Ott a tengeri kijáró – szólt közbe Brandt. – Azon valószínűleg kihozhatod őket.
– Csónakot kell szereznünk – mondta Parks vontatottan. – És időbe telik, míg Karen meg a többiek eljutnak a kijáratig. Ezredes, utasítaná a rádióst, hogy vegye fel velük a kapcsolatot, és mondja meg nekik, hogy a tengeri kijárathoz menjenek?
– Mennyi időbe telik, míg az emberei odaérnek?
– Nem tudom pontosan… miért?
– A gázt még az előtt el kell használnunk, hogy megfordul a szél.
Parks érezte, hogy a nyakszirtjén megfeszült a bőr. – És meddig tarthat ki a szél?
Burgess vállat vont. – Talán reggelig: pontosan nem tudhatjuk.
– És ha addig nem jutnak el a kijárathoz?
Burgess arca kifejezéstelen volt. – Sajnálom, Parks. Nekem az a parancsom, hogy ebből a körzetből bármi, ami jár, mászik, vagy repül, csak akkor távozhat, ha radioaktivitástól mentes. Miután dekontamináltuk és elszállítottuk a városlakókat, minden és mindenki, aki ittmarad, elpusztul. Sajnálom… csak néhány órája van.
– És ha nem tudjuk elérni őket a rádión?
Burgess megrázta a fejét. – Addig a pillanatig várok, míg a szél fordulni kezd; ennél többet nem tehetek. Azt is remélem, hogy ez alatt még az erőművel is kezdhetünk valamit – bár ahhoz alighanem isteni beavatkozás kellene. De ha nem sikerül, akkor a Cardenas-öbölnél sokkal nagyobb terület kerül veszélybe…
Parks becsukta a szemét. Ha továbbra is kedvező szél fúj, ez úgy tizenöt kilométer széles, százötven kilométer hosszú területet jelentene. Lehet, hogy nagyobbat… Apránként, csak apránként, gondolta. Egyszerre nem túl sokat, mert akkor kiborulok és a végén még felvágom az ereimet. – Hát a halak? Az óceánt is sterilizálni fogja?
– Fényes kedvében van, Parks! A Csendes-óceán elég nagy ahhoz, hogy felhígítsa a kihullást, de ezen a vidéken tíz-húsz évig biztosan nem lesz halászat. Nézze – folytatta kissé habozva –, igazán sajnálom a barátait. Lehet, hogy a városban is van, akit nem vettünk észre… a betegek, a bezárkózók, olyanok, akik meg sem tudták, mi történt… őket is sajnálom. Olyan ez, mint a háború: mindenkit sajnálok, aki belekerült, de nekem nem a sajnálkozás a dolgom.
Parks Lernerre nézett. Még a holdfényben is feltűnt, hogy sápadtabb a szokásosnál. – Lombtalanítani is fognak, Greg. Nem szabad, hogy kinőjenek a virágok, hogy visszatérjenek a madarak, a méhek, a rovarok. Mire végeznek, ez a vidék olyan lesz, mintha leborotválták volna!
– És Karen?
– Ki kell hoznunk, ennyi az egész.
A problémákkal az a baj, gondolta Parks, hogy egyszerre akarjuk megoldani őket. Márpedig úgy ritkán sikerül; lépésről lépésre kell haladni. A csodák ritkák; marad a fáradságos munka, a lassú előrehaladás.
– Ezredes, van a farmon hordozható áramfejlesztő?
– Mintha láttam volna egyet hátul… miért?
– Eszembe jutott a makett az Információs Épületben. Ha áramunk van, legalább megnézhetjük, hol jár az olvadék.
Burgess fürkésző pillantást vetett rá. – Megkockáztatja az újraszennyeződést.
– Van védőöltözetünk.
Burgess tétovázott, aztán bólintott. – Oké! – Mosolyt erőltetett az arcára. – Hány emberre van szüksége?
Parks a mögötte álldogáló Brandthez, Cushinghoz és Waltonhoz fordult. – Jönnek, uraim? Nemcsak nekem lehetnek ragyogó ötleteim. – Brandt bólintott. Cushing fagyosan nézett rá. – Kétlem, hogy én sokat segíthetnék.
– Az ön szakértelme nélkülözhetetlen – mondta csípősen Parks. – Ezredes, mi a véleménye?
Burgess pléhpofát vágott. – Szerintem Washington egyenesen elvárná, hogy Mr. Cushing ott legyen.
Cushingnek egy arcizma se rándult. – Ha úgy kívánják, ott leszek.
Walton szinte beteg volt. – Maga nem jön, Jerry – szólt oda neki Parks. – Maradjon itt, foglalkozzon a veszteséglistával.
Sugárvédő öltözékbe bújtak, és Parks elindult az országút szélén álló egyik teherautó felé. Lerner utána eredt. – Karen nagyszerű nő – mondta Parks halkan –, maga nagyon szerencsés, Barney.
Lerner furcsán nézett rá. – Karen egy bestia, Greg… ő is tudja, én is. – Barátságos megvetés volt a hangjában. – Maguk ketten sohasem jöttek volna ki. Mi marakodni fogunk egész életünkben. Még mielőtt boldogok lennénk, agyongyötörjük egymást.
Parks eltöprengett önmagán. Csak jól tud veszíteni, vagy egész idő alatt tisztában volt vele? Pszichológiai értelemben, ő és Karen mindig ügyelt arra, hogy a másikat vetett ágy és csillogó, törölt bútorok fogadják. Soha nem látta Karent viseltes fürdőköpenyben, csavarókkal a hajában. De fogadni mert volna rá, hogy Lerner ritkán látta másként.
Aztán elhessegette a gondolataiból Karent. A farm kis dombon állt, az útról látni lehetett az erőművet és ami a kupolából még megmaradt. A kupola vörös és fehér fényben izzott, derengő, opálos pára szállt fel belőle az éjszakai égboltra, majd szétterült az óceán felett.
Egy hosszú pillanatig nézte, miközben megborzongott az éjszakai hűvös levegőtől. Aztán beült a várakozó terepjáró első ülésére, miután a többiek hátra telepedtek. Burgess bepréselődött a vezetőülésbe.
Zötyögve elindultak vissza az Információs Épülethez. Parks a visszapillantó tükörben látta, hogy a parasztház mellett a katonák kivonszolják az útra a kis áramfejlesztőt. Ismerős alakot pillantott meg köztük… Cole Levant. Látta, hogy a gépet felteszik egy másik kocsira, majd Levant is felmászik melléje. Jó ötlet, gondolta Parks, Levant nemcsak a vidéket ismeri, csónakja is van.
Kis szerencsével fél órán belül bekapcsolhatnak. Akkor aztán szembenézhet az olvadék problémájával, meg azzal, hogy minden képlet és minden egyenlet, amit valaha is megtanult, fabatkát sem ér.
A sötétben Burgess szólalt meg mellette. – Parks, tulajdonképpen mi a fene volt a baj? Magunk között kérdem… nem a műszaki részletek érdekelnek. – A cigarettáját morzsolgatta, látszott, hogy keresi a szavakat. – Azt hiszem, valamilyen filozófiai keretbe szeretném foglalni. A barátai szerint szabotázs volt, de nekem az az érzésem, hogy elhibázták az egész energiaprogramot.
Elhallgatott, arcát egy pillanatra megvilágította a gyufa fénye. – Nem tudom, érthetően fejezem-e ki magam. Olyasmi jár a fejemben, hogy a baleset – valamilyen baleset – mindenképpen bekövetkezett volna.
Parks az előttük foszforeszkáló égboltra bámult, és végül azt mondta: – Téved, ezredes. Túlerőltettük és túl gyors iramra kényszerítettük a technológiát. Belehajszoltak bennünket. Talán a tudásunkat is túlbecsültük. Mindenesetre amikor jöttek a kérdések, nem tudtuk a helyes választ. Ilyen egyszerű az egész.

71.

Ahogy a kint felállított áramfejlesztő működni kezdett, a modell lassan életre kelt. Az érzékelőknek nem kellett tápfeszültség; amíg épek voltak, folyamatosan működtek. Parks feszülten figyelte, hogyan világosodnak ki fokról fokra a részletek. Ahol tönkrementek az érzékelők, sötét maradt; másutt megjelentek a termek és folyosók ismerős körvonalai; ott még a barlangok zegzugos útjai is felderengtek. Az erőmű elrendezésének ismeretében Parks rájött, hogy a fekete folt nagyjából az olvadék kiterjedését mutatja. Még az olvadék mozgásának irányát is megállapíthatja…
Brandt a fekete foltra tette a kezét. – Mit gondolsz, mekkora lehet?
Parks magában számolgatni kezdett. – Nem állapítható meg pontosan. Az eleje talán harminc-ötven méter széles lehet. És növekszik.
Brandt elsápadt. – Ekkorát egyetlen számítógépes szimuláció sem jelzett…
Semmi sem stimmel a számítógépes szimulációkkal, gondolta utálkozva Parks. Miért is egyezne? Ujját végighúzta a fekete folt elülső szélén. – Az olvadék zöme úgy tizenöt méter mélyen van. Valószínűleg azért ilyen nagy, mert beleolvadtak a raktártermek radioaktív anyagai is. Félórája mehetett át rajtuk.
Miközben nézték, a fekete folt hirtelen előreugrott vagy másfél centiméterrel, aztán még egyszer ugyanennyivel. – Betört a barlangokba – mondta Parks halkan. Aztán néma csendben, feszült figyelemmel nézték a modellt.
– Biztos, hogy sehogy sem lehet lehűteni? – kérdezte nagysokára Cushing. Parks valahogy szónokinak érezte a kérdést, már-már kihívónak.
– Én nem tudok módszert rá. Talán ha megérkeznek a washingtoni szakértők, nekik támad valami ötletük. – Rápillantott a körülötte állókra. Mintha újra a balkonon lennének… hány röpke órája lehet már? De Brandten és Cushingen most katonaruha van, azon sugárvédő öltözék, és Lerner helyén – aki még mindig a híradósokkal volt – Levant állt. És az újságírók görög kórusa helyett ott van Burgess ezredes, akit szemlátomást elbűvölt a modell és untatott a szócsata.
– Valószínűleg több, mint tízezer tonna. Mondjuk, reaktoronként háromezer tonna, ehhez jön még a raktárbarlangok készlete. És isten irgalmazzon nekünk, ha valóban annyi volt ott, amennyire emlékszem.
Enyhe rengés rázta meg az épületet: fejük fölött a szükséglámpa himbálózni kezdett. Burgess fel sem pillantott a modellről, úgy kérdezte: – Ez mitől van? Már a második.
– Feltehetőleg attól, ahogy az olvadék hője és tömege szétrombolja a mészkőképződményeket.
– És a kritikus pont? – kérdezte halottsápadt arccal Brandt.
Parks bólintott. – Elképzelhető… alacsony szintű.
Burgess egyikről a másikra nézett. – Mi lesz akkor?
Parks mély lélegzetet vett. – A gyenge atomrobbanások lehasíthatják az egész szirtfalat.
– És?
– Iszonyatos mennyiségű radioaktív szennyeződéssel és hamuesővel járna.
– Parks… – Burgess tétovázott, szerette volna Parks arcáról leolvasni, mit gondol. – Mi lenne, ha felrobbantanánk az erőmű fölötti hűtőtavat… hogy a víz befolyjon az üregbe? Háromszáz millió liter víz van ott, az már lehűtheti az olvadékot.
Parks rémülten nézett rá. – Befolyna a barlangokba is. Emberek vannak ott, elfelejtette?
Burgess feszengett. – Idejében kihozzuk őket.
– Már el is küldött egy robbantóosztagot, igaz? – kérdezte Parks hirtelen megérzéssel.
– Vissza lehet hívni őket…
– Ki sem kérte a véleményemet – mondta Parks megrökönyödve.
– Mindenképpen lesznek áldozatok – szólt közbe kimérten Cushing. – Csak az a kérdés, hogy néhány, vagy néhány százezer.
Parks feléje pördült. – Maga adta ki az utasítást, Cushing? Ki hatalmazta föl?
Cushing felhúzta az orrát. – A Bizottság Titkára…
– … nem tudós és nem nukleáris mérnök! Jogász! Egy hivatásos elnöki seggnyaló!
– Parks – szólt közbe Burgess –, várhatunk-e, amíg ideérnek Washingtonból?
– Nem, az istenfáját!
– Mr. Cushing, érdemes robbantani?
Cushing megnyalta hirtelen kiszáradt száját. Elbizonytalanodott. Elvben ugyanolyan hatása lenne, mint a vészhűtőrendszernek…
– A nyavalyát! – vágott közbe Parks. – Itt már bomlási hőről van szó! Ha ráereszt egy tavat, azt kockáztatja, hogy a víz moderátorként viselkedik és az olvadék önfenntartó lesz. Ehhez jönnének a gőzrobbanások és isten tudja, mi még!
– És ha mégis beválik? – makacskodott Burgess.
– Ha mégis? – kérdezte Parks keserűen. – Akkor kezdődnének igazán a bajok! Amikor háromszáz millió liter szennyezett víz több ezer tonna radioaktív anyagot mosna be az óceánba, a part menti vízbe! Évszázadokra beszennyeznénk az egész kontinentális alapzatot. Nem lehetne halászni; nem lehetne úszni. Az ember a lábát sem tehetné a partra. Ehhez képest az elképzelhető legnagyobb olajszennyeződés is csekélység!
– Akad jobb ötlete? – kérdezte Burgess szelíden.
– Semmiféle ötletem sincs! – horkantott Parks.
– De történhet akármi – kérdezte Levant halkan –, a part menti halászatnak végleg befellegzett?
– Nemzedékekre. – Parks eltöprengett. De ha felrobbantják a hűtőtavat, nem biztos, hogy csak a halászatnak lesz vége. Nem hiszem, hogy az óceán planktonja túlélné. És ha a plankton elpusztul, elpusztulnak a növények, amelyek kétharmadát termelik a világ oxigénjének. Szép lassan mindannyian megfulladnánk.
Cushing hirtelen feléje hajolt a makett fölött. – A maga jelentései az erőműről, Parks! – mondta vadul. – Sokkal hamarabb el kellett volna küldenie őket! Nem lehet leállítani egy sokmilliárdos beruházást a kellős közepén! – Dühöngve nézett Brandtre. – A fenébe is, ezt mindketten tudtátok!
Parks hűvösen nézett vissza rá. – Ha bűnbakot keres, Cushing, tegyen le róla… én nem vállalom.
Brandt remegett. Már nem volt a Felelős Személy, csak egy köpcös, ötvenes hivatalnok, akinek gránitarcán hirtelen megereszkedett a bőr és álla alatt toka nőtt, akin még a sugárvédő ruha is, amely két számmal kisebb volt a kelleténél, nevetséges volt… – Mit kellett volna tennünk, Eliot? Mi nem gyártottunk semmit; külső szállítóink voltak. Tudod jól, milyenek! Hány méter hibás csövet kaptunk? Hány szelep volt, ami nem felelt meg az előírásoknak? Amit tudtunk, ellenőriztünk; mindent megvizsgáltunk, ami beérkezett. A lehető legjobb munkát végeztük…
Hangjában annyi könyörgés volt, hogy Parks gyomra felfordult. – A jelek szerint nem volt elég jó, Hilary – mondta Cushing maró gúnnyal.
Színjáték Burgess számára, gondolta Parks, arra az esetre, ha Cushing mégsem tudja beadni a szabotázs-históriát. És hogyan reagált Mr. Cushing, ezredes? Mondja el a Bizottságnak a saját szavaival…
Burgess odahúzott egy magas, támlátlan széket és leült. Látszott, hogy utálkozik. – Azt hiszem, önök mind elmondhatják majd a magukét. De sajnos, minél tovább ülünk itt, annál közelebb jutunk az öngyilkossághoz. A levegő szennyezett, és nem tudom mi a fene hullik a tetőre. Az egészben az a legkínosabb, hogy én sem élek tovább önöknél, tehát az én időmet pocsékolják. – Rágyújtott egy cigarettára és odafordult Parkshoz. – Biztos abban, amit a hűtőtóról mondott?
– Megkockáztatja vele, hogy újból megindul a reakció. Ráadásul patkánylyukba önti a vizet.
– Jézus Mária, Parks, ennél többre tartottam magát! – sóhajtott Burgess.
– Akkor miért nem engem kérdezett először? – Parks becsukta a szemét és dörzsölni kezdte az orrnyergét. – Jó, jó, tudom, mind fáradtak vagyunk.
– A legszívesebben azt mondanám, menjünk haza és aludjunk egy jót, hogy reggel friss fejjel újra kezdhessük. De ezt nem mondhatom, igaz? – mondta Burgess szerencsétlenül.
– És Los Angeles kiürítése? – kérdezte Levant. – Néhány katona a farmon ilyesmiről beszélt.
– Los Angeles kiürítése – ismételte Burgess szárazon. – Az éjszaka közepén. És hova tennénk az embereket? Lehetetlen. De a mi gondunkon ez úgysem segítene. – Lenézett a modellre. – Meddig marad ez aktív, Parks?
– Évekig. Talán még tovább is – felelte Parks tanácstalanul.
Cushing az ablakhoz ballagott, és kibámult az égő reaktorépületre. Vékony, nyugtalan arca a vörös fényben szinte csontvázszerű volt. – A Kongresszusi Bizottság ízekre fog szedni bennünket – mondta maga elé.
Túl nagyok a problémák, gondolta Parks. Már évek óta túl nagyok. Nem tudjuk érzékelni, hogy emberek millióit érheti halálos sugárdózis. Ez csak hipotézisvizsgálat, statisztikai probléma. Amikor aztán közvetlenné és személyessé válik, az ember kénytelen valami apróságra, valami megfogható dologra gondolni, amit fel tud fogni, amit ismer. Lehet, hogy Brandt igenis normálisan viselkedik, amikor a szállítókra kezd panaszkodni, Cushing is, amikor a kongresszusi vizsgálaton idegeskedik, és ő is, amikor csak Karennal és a többi lent maradttal foglalkozik. Senki sem képes áttekinteni a teljes képet és magára vállalni érte a bűntudatot. Ugyan ki lehetne az?
Azok a rég elfelejtett kongresszusi tagok és vezető üzletemberek, akik évekkel ezelőtt meghozták a döntéseket? De hát miért siettették… miért…? Egy elnökválasztási beszédért? Őrület!
Hirtelen észrevette, hogy Burgess nézi.
– Itt az idő – szólt Burgess. – Balra a Szkülla, jobbra a Kharübdisz, uraim. Mit csinálunk, ülünk tovább a fenekünkön?

72.

Tebbets a kávéjáról is megfeledkezett, olyan figyelmesen fülelt. Fejhallgatóján a világ minden részéből áradtak a jelentések. Mintha hangyabolyba rúgott volna valaki, gondolta. Klosterre pillantott, aki éppen rágyújtott.
– Miért nem azt szívja, amire az előbb gyújtott rá?
Kloster ránézett a hamutartóban izzó cigarettára. – Kösz. – Eloltotta az újat, és visszatette a dobozba.
– Mi van a széllel?
– Magasnyomású légréteg közeledik. A szél iránya két órán belül megváltozik. – Az előttük levő képernyőkön most időjárási térkép állt; a képek tucatnyi felderítő műholdról érkeztek. Még az oroszok is átadták műholdas képeiket… kicsit homályosak voltak, és Tebbets feltételezte, hogy nem véletlenül; nyilván nem akarják elárulni valódi képességeiket.
– Mi a helyzet? – kérdezte Kloster.
– A világ minden részén titkos szenzáció lettünk. Mindenki be van tojva, hogy a dugó kirepül a palackból. Ha eláll az eső, a radioaktív hamu eljuthat bárhová.
– Bizonyára rengeteg barátot szerzünk.
Tebbets hirtelen felfigyelt valamire a fejhallgatójában. Némán fülelt, majd azt mondta: – Inkább azt mondanám, hogy a befolyásunk. A mexikóiak épp most kezdtek visítani. Azzal fenyegetőznek, hogy megszakítják a diplomáciai kapcsolatokat, ha tovább terjed dél felé.
– Ha pedig északnak fújja a szél, a kanadaiak teszik ugyanezt…
Isten áldása most az eső, gondolta Tebbets. A párás levegő mindeddig viszonylag földközelben tartotta a radioaktív hamuesőt. A száraz szél azonban fölragadná és szétszórná az egész földön, mint a Krakatoa kitörése után a porfelhőt.
– Mi van a felderítőgéppel?
– Fenn van. – Kloster újra belemerült a számításaiba. – Bármelyik percben megkaphatjuk tőlük a jelentést. A felhő összetétele, a benne levő elemek, a radioaktivitás szintje… ilyesmiket. Ne remélje, hogy felvidul tőlük.
Hirtelen lépések dobogtak a folyosón, és Tebbets az ajtó felé fordult. – Mi az ördög…
Az ajtó kinyílt, és fél tucat fehér sisakos katonai rendőr masírozott be rajta, majd a terem közepén pihenj állásban megálltak a képernyő előtt. A beszélgetés moraja félbeszakadt, a technikusok hátrakapták a fejüket. Tebbets nem tudta eldönteni, a mögöttük belépő tiszt százados-e vagy repülős ezredes. A tiszt előrejött és kezének egy intésével elküldte az egyik technikust a mikrofonja mellől. Jesszusom, milyen mogorva, gondolta Tebbets. Fülhallgatójában zümmögés hallatszott. Aztán megszólalt egy hang, amely fáradt volt, unott, de kérlelhetetlen.
– Uraim, néhány órája a biztonsági szolgálat akadályozott meg egy telefonhívást ebből az épületből.
Tebbets gyanakodva pillantott az elsápadó Klosterre.
– … figyelmeztetem önöket az Országos Kémtörvény ide vonatkozó részeire. Ez a létesítmény szigorúan titkos. Amit a következő tizenkét órában itt látnak és hallanak, arról nem beszélhetnek senkivel, még egymással sem. Ez idő alatt nem hagyhatják el az épületet és ne próbáljanak kapcsolatba lépni barátaikkal vagy rokonaikkal. Itt a központban biztosítottunk önöknek szállást. A családosok feleségeit értesítettük, hogy túlórázni fognak. Nincs módom rá, hogy megindokoljam a parancsokat. De tekintsék úgy, hogy ezt a létesítményt a Stratégiai Légierő Parancsnokság másodfokú riadókészültségbe helyezte…
A régi rend ugrik, gondolta Tebbets cinikusan, és utat enged az újnak. Már csak az hiányzik, hogy koffeinmentes kávét szolgáljanak fel.

73.

McCloskey belekapaszkodott az ülésbe, amikor a könnyű Cessna egy félelmetes másodpercig szabadon zuhant, majd egy hirtelen széllökéstől megremegett. Dobolt az eső a fülke tetején. Csak a műszerekre figyelt, és minden erejével uralkodni próbált felkavarodott gyomrán. Te jó isten, mi volna, ha a haditengerészetnél szolgálnék… az óceán puszta gondolatától tengeribeteg vagyok…
Boruck, a pilóta félig feléje fordult. – Milyen? – kérdezte.
– Magas, de nem tudom pontosan, mekkora. Lejjebb kell menned, akkor jobb mintát vehetek. Nem merem mélyebbre engedni a szondát, elveszítenénk ebben a szélben.
– Lejjebb a nyavalyát! Ennél lejjebb már nem megyünk. Itt is épp hogy tartani tudom a gépet. Sohasem fogom megérteni, mi az istennek küldtek fel pont bennünket.
– Mert mi voltunk szolgálatbán és a gépben már benn volt a cucc. Ne dühöngj már! – McCloskey megtörölte a szemét, és ismét megpróbált csak a műszerekre figyelni. Időközben az aktivitás emelkedett. A szondával vett mintákat később majd tömegspektométerrel elemzik. Stroncium és cézium lehet bennük… mégpedig jócskán. Bizonyára jód-131 is, szintén sok. A szívdobogása felgyorsult. Ha hihet a műszereinek, iszonyatosan sok. A jód–131-nek szerencsére csak nyolc nap a felezési ideje, de az elkövetkező években így is sokan fognak pajzsmirigyrákban megbetegedni… Sok lehet az uránium-235 is, és – összerezzent – a plutónium. De ha pontos mintát akarnak venni, közelebb kell menniük a felhőhöz.
Újra beállította a műszereket, aztán motyogni kezdett magában. Valószínűleg van még krypton-85, nem is kevés. A felezési ideje tíz év, és jól oldódik a zsírszövetekben, tehát a dózis a testben egyre emelkedik. És sok van belőle, iszonyúan sok…
– Közelebb kell jutnunk – ismételte szórakozottan.
Boruck megrázta a fejét. – Mondtam már, túl kockázatos. Belepottyanunk egy légörvénybe és befellegzett, pajtás!
– A kockázatvállalásért fizetnek bennünket, Boruck.
– Csak úgy, durr bele? Nem éri meg.
De McCloskey érezte, hogy a kis gép megdöccen, amint lassú fordulóval közelíteni kezd a felhőhöz. – Próbálj meg föléje kerülni.
– Jó.
Amikor föléje értek, McCloskey az ablakhoz hajolt. Mintha egy opálos folyó felett repültek volna. A távolban látszott a vörösen izzó erőmű. Pokoli lehetett, amikor beindult, gondolta.
– McCloskey, mit csináltál, amikor a parancs jött?
– Éppen vacsoráztam, pedig elég későre járt. – Figyelme ellankadt egy pillanatra és émelyegni kezdett. – Bárányszeletet, de most inkább nem gondolok rá. Miért?
– Remélem, azokon a nyavalyás szeleteken kinő a gyapjú, mire visszaérsz.
– Ne izgulj – nevetett McCloskey –, minden rendben lesz! Fordulj széllel szembe, irány az erőmű!
Akkor megérezte. Enyhe emelkedés, aztán mintha a hullámvasúton volnának, hirtelen zuhanás, legalább száz méter… a légörvény, amitől Boruck félt! Elkapott néhány papírlapot, amely föllebbent a levegőbe és csendesen megszólalt: – Ezt megkaptuk. Épp a közepén repültünk át; minden műszer fennakadt. Még az ionizációs kamra sem bírta ki.
Számokat kezdett papírra vetni, miközben Boruck rádión bejelentkezett. Eleinte oda se figyelt, csak akkor kezdett fülelni, amikor hallotta, hogy Boruck vitatkozik a tábornokkal. Az utolsó mondat már eljutott a tudatáig: – A tengeren vihar van, tábornok! – Aztán Boruck dühös mozdulattal kikapcsolta a rádiót.
– Mi volt ez? – nézett föl riadtan McCloskey.
– Azt akarják, hogy fürödjünk egyet.
– Szálljunk le a tengerre? Ilyen időben? Ez öngyilkosság!
– Ezt mondtam én is az öregnek. – A gép ereszkedni kezdett. – Rakd össze a műszereidet és tedd a papírokat vízhatlan táskába.
McCloskey babrált egy kicsit a műszereken, aztán megszólalt: – Munkára szerződtem, nem öngyilkosságra. Pocsék úszó vagyok.
Boruck vállat vont, most csak a géppel törődött. – Sajnálom, öregem. Forrók vagyunk, ahogy mondani szokták, a parancs meg úgy szól, hogy meg kell fürödnünk. Majd a Parti őrség felvesz bennünket.
– Miért nem várunk, amíg ideérnek?
– Van itt valahol egy hajó, bármelyik percben felbukkanhat. Nem akarnak tovább maradni a felhő alatt, mint ameddig muszáj.
– Nem szállhatunk le a bázison?
– Túl forrók vagyunk.
McCloskey vízhatlan táskába gyömöszölte az iratokat, aztán odabotladozott az ajtóhoz és lekuporodott a gumitutaj és a mentőfelszerelés mellé. Kinézett az ablakon, megpróbált átlátni a zuhogó esőn. A súlyos, olajos hullámok tizenöt méterre lehettek alattuk. Mintha egy raj dühös bálna közé szállnának le, gondolta.
– Kapaszkodj!
Behúzta a nyakát. Nekivágódtak a víznek, ugrottak egyet, majd lomhán megültek a hullámzó óceánon. Hátulról valami fejbecsapta, egy pillanatra elkábult tőle; aztán nekifeszült az ajtónak. Az kipattant; arcába csapott a hideg levegő és a nedves szél. Kihajította a gumitutajt, amely azonnal felfúvódott. A gép gyorsan süllyedt, ajtaján már becsaptak a hullámok. Hallotta, hogy mögötte Boruck káromkodik. Megfordult. A gép orra összezúzódott és Boruckot az ülésbe szorította. McCloskey üggyel-bajjal odavergődött hozzá; a bokáját már víz nyaldosta. Félrenyomott egy fémburkolat-darabot, és Boruck kimászott. – Oké! Mehetünk! – Boruck hangja gyönge volt és furcsán sípolt.
McCloskey visszaküzdötte magát az ajtóhoz. A zsinór, amely a tutajt a géphez erősítette, elszakadt, s a tutaj most ott bukdácsolt az erős hullámzásban, a géptől húsz-harminc méterre. Nincs mit tenni, gondolta. Nem nagy ügy harminc métert leúszni, de ő már nem gyerek, és még soha nem próbált úszni a nyílt tengeren.
Kivetette magát, de lába megakadt az ajtó szélében, s végül fájdalmas hasassal ért vizet. Fuldoklott a gép körül kavargó habos vízben. Csak harminc méter… de a tutaj egyre távolabb bukdácsolt, összehúzta magát, arccal a víz alatt lerángatta magáról a cipőt és a nadrágot, és nekirugaszkodott a csónak irányába. A víz jeges volt, érezte, hogy mellkasa, karja zsibbadni kezd. A szürke víztömegben nem is látta a tutajt, amikor hirtelen fejjel nekiment. Felnyúlt, elkapott a tutaj oldalán egy kötelet, és felhúzta rá magát.
Egy pillanatra zihálva nyúlt el a műanyag felületen, aztán körülnézett, nem látja-e valahol a gépet. Száz méternyire pillantotta meg; megdőlt, az egyik szárny magasra emelkedett a levegőben, a kabin ajtaja legalább három méterrel volt a hullámok fölött. Ott állt Boruck, kapaszkodott és kiabált valamit, de a szavakat elsodorta a szél.
McCloskey lázasan tapogatta végig a tutaj oldalát evező után, hátha oda tudna evezni a géphez. Épp a tutaj végébe ért, amikor egy hatalmas hullám a magasba dobta a másik végét. A tutaj függőlegesen felemelkedett, majd átfordult. McCloskey fuldokolva kapálózott alatta a vízben. Egy újabb hullám felemelte, s a tutaj átsiklott felette.
Egy pillanatra a hullám tetejére került, szinte a levegőbe; körülötte a sötét óceán. A gép Boruckkal együtt eltűnt. A tutaj a hullám meredek oldalán siklott lefelé, egyre távolodva tőle.
Taposni kezdte maga alatt a vizet, körül-körülkémlelt, nem látja-e az iratokkal teli vízhatlan táskát. Hirtelen rádöbbent, hogy nem számít. A csónak legalább száz méterre távolodott, és neki már nincs ereje utána úszni.

74.

Hoyt szenátor: – Úgy tudom, tábornok, ön volt a felelős személy, aki felderítőgépet küldött a Prometheus-felhő radioaktivitásának megállapítására.
Whitmore tábornok: – Igen, uram.
Hoyt szenátor: – Ezek szerint azt is ön rendelte el, hogy a gép a nyílt tengerre szálljon le?
Whitmore tábornok – Voltaképpen parancsok láncolatáról van szó, uram. Bizonyos értelemben én voltam az utolsó láncszem, hogy úgy mondjam.
Holmburg képviselő: – Nézze, tábornok, én civil létemre is felismerek egy felelősségelhárítási hadműveletet! A kérdés egyszerű: adott, vagy nem adott parancsot, hogy a gép leszálljon a tengerre?
Whitmore tábornok: – Azt akartam épp elmagyarázni, hogy a parancsok láncolata biztosítja…
Stone szenátor: – A felettese parancsára rendelte el a gépnek, hogy szálljon le?
Whitmore tábornok: – Voltaképpen nem…
Stone szenátor: – Tehát a parancs öntől származik, így van, tábornok?
Whitmore tábornok: – Ha így teszi fel a kérdést, uram, nem tagadhatom, tőlem.
Hoyt szenátor: – Azt mondták, útban van a Parti Őrség hajója, amely felveszi a pilótát és a megfigyelőt. – A hajó azonban nem jelent meg a helyszínen.
Whitmore tábornok: – Azt hiszem, nem egészen így történt a dolog.
Stone szenátor: – Ebben egyetértünk, tábornok… nem egészen így történt! Sacramentóban vette egy amatőr a repülőgép és a bázis közötti beszélgetést. Ezek után közölte a rendőrséggel meg a helyi lapokkal, hogy a gép a tengerre szállt. Irodánk felvilágosítást kért a Parti Őrségtől. Aznap este semmiféle hajó nem járt a gép közvetlen közelében. És parancsot sem kaptak, hogy küldjenek oda hajót! Ön tudott erről, tábornok?
Whitmore tábornok: – Nos, tudtam róla. Aznap éjjel valóban nem volt abban a zónában a Parti Őrség egyetlen hajója sem.
Holmburg képviselő: – Az ördögbe is, tábornok, hogy mondhatta azoknak az embereknek, hogy várja őket egy hajó? Tudta, milyen viharos a tenger?
Whitmore tábornok: – Nagyon jól tudtam, uram.
Hoyt szenátor: – Alig merem elhinni, amit mond.
Whitmore tábornok: – Tanácsos volt, hogy azt higgyék, a közelben várakozik egy hajó, amely majd felveszi őket. Máskülönben aligha szálltak volna le.
Stone szenátor: – Úgy vélem, ennél részletesebb magyarázattal tartozik a Bizottság tagjainak, tábornok.
Whitmore tábornok: – Szenátor, a gépen ülő emberek bizonyos értelemben már halottak voltak. Amikor átrepültek a felhőn, akkora sugárdózist kaptak, ami egy-két héten belül végzett volna velük. Azt a gépet semmiképpen sem lehetett volna biztonságosan dekontaminálni; bármelyik bázisunkon száll le, veszélyezteti a személyzetet. Feláldoztuk két halálraítélt életét, a repülőtereken dolgozó számos ember élete fejében. Fájdalmas döntés volt.
Holmburg képviselő: – Örülök, tábornok, hogy nem vagyok az ön helyében. Nem hiszem, hogy nyugodtan tudnék aludni.
Whitmore tábornok: – Ha ez megnyugtatja, uram – nagyon rosszul alszom.

75.

– Mit mondanak? – kérdezte Karen.
Glidden csendre intette. Figyelmesen hallgatta az URH-készüléket, majd becsúsztatta az övébe. – Robbantóegységet küldenek a rácshoz, és felrobbantják. Ott fognak várni bennünket. – Fölsegítette Karent egy sziklára. – Jól érzi magát?
Karen bólintott. – És maga?
– Fáradt vagyok. Pokolian fáradt. – A fáradtság kiült az arcára is. Karen arra gondolt, vajon bírja-e még a szíve.
Újabb vízmosáson vágták át magukat. – Az az ember, aki megölte Bildort… – kezdte Glidden.
– Ha jól emlékszem, azt mondta, ebben nem lehetünk biztosak – vágott közbe Karen. Érezte, mi jár Glidden fejében, de nem akart rágondolni.
– Nem lett öngyilkos – morogta Glidden. – És azok lövések voltak… ismerem a fegyvereket, valaha gyűjtöttem is őket. Nehéz itt felismerni, de mintha kis kaliberű pisztoly lett volna.
A lámpás fénye egyre gyengült; Karen kezét menet közben is a vezetéken tartotta. Ha elveszti, s közben a lámpás is kialszik, sohasem látják meg a kijáratot.
– Akárki lőtte le, neki is ki kell jutnia – folytatta Glidden. – És csak egyetlen kijárat van.
– Amiről tudunk – vetette ellen Karen.
Glidden megrázta a fejét. – Csak egyetlen kijárat van – ismételte komoran. – A tengeri. Ott fogunk találkozni… és mi fegyvertelenek vagyunk.
– Ha úgysem tehetünk semmit, mit aggodalmaskodik?
– Nem azért mondom – mondta Glidden bűnbánóan –, hogy nyugtalanítsam. Azt akartam javasolni, hogy mihelyt meglátjuk a tengeri kijárót, oltsuk el a lámpást. Amennyire csak lehet, maradjunk árnyékban, és majd meglátjuk, mi lesz. – Habozott. – Azt mondták, a tengerészgyalogság…
Tengerészgyalogság. Karen eltűnődött ezen egy pillanatig. – Nagy zűr lehet odafönt, nem?
Glidden bólintott. – Ami belefér.
Karen hirtelen közelebb érezte magát Gliddenhez. Mert egy csónakban evezünk, gondolta. Furcsa ember; testében és cselekedeteiben túl sok az erő ahhoz, hogysem egyszerű fontoskodónak nézzék, de kevés igazi tekintély ahhoz, hogy magához ragadja a vezetőszerepet. Akitől mindenki kaphat egy barátságos mosolyt ér egy kedélyes „jó reggelt!” Akihez mindenki fordulhat, ha szüksége van valamire, de akit. égis mindenki lenéz. A jóindulatú szürke ember, aki magán viselte az örök vesztes láthatatlan bélyegét, aki mindig csak jelen volt, akit mindenki adottnak tekintett.
– Ó – mondta hirtelen Glidden –, ha ez segít valamit, utoljára Barney-vel beszéltem. – Óvatosan lépkedett lefelé a lejtőn, minden lépését megvilágította.
– Nem szereti, ugye? – kérdezte Karen.
– Lernert? Nem különösebben. – Karen érezte, hogy Glidden elfintorodik a sötétben. – Idegesít. Nem kedvelem a nagyszájú baloldali radikálisokat, különösen azokat nem, akik mindenttudónak tartják magukat.
– Barney nem olyan rémes – mondta Karen.
– Meglehet – ismerte el Glidden. – Húsz év múlva, amikor már benőtt a feje lágya, valószínűleg megbarátkoznék vele. Talán csak arról van szó, hogy harminc évvel idősebb vagyok. Parks ezt mondta egyszer.
– Greg? – kérdezte Karen elgondolkodva. – Vajon mi lehet most vele?
– Isten irgalmazzon neki – felelte Glidden. – Sajnálom őt, és nemcsak azért, mert körülcsaholják most a farkasok.
Karen erre nem számított. Glidden kinyújtotta a kezét, hogy átsegítse egy meredek sziklán. Karen átbotorkált rajta, aztán megkérdezte: – Hogyhogy sajnálja?
Glidden megállt egy pillanatra, és amíg letette a lámpást, kifújta magát. – Két okból is sajnálom. Amikor ő járt iskolába, mindenki tisztelte a mérnököket – különösen a nukleáris mérnököket. Biflázni kellett nagyon, politizálásra, társadalmi kérdésekre, egyetemi mókákra nem jutott idő. De megérte. Oppenheimer volt a hősi példa, a szép, új világ megvalósítása lebegett előttünk, az ember hozzá akart járulni. A hetvenes évek elejére minden megváltozott. A mérnök gonosztevő lett, aki meggyilkolja a környezetet, aki veszélybe sodorja magát a világot is. Azt hiszem, ez sok fiatal mérnököt megzavart vagy elkeserített.
Gondolataiba mélyedve elhallgatott. Karen megkérdezte: – Azt mondta, két okból sajnálja. Mi a másik?
– Meglehet, most magamról beszélek – felelte Glidden. – Ha az ember negyvenéves korára nem érkezik be, elkezdenek fiatalabbakat adni a keze alá, és mire felocsúdik, már fölébe is kerekedtek, ő pedig aktatologatással foglalkozhat, míg nyugdíjba nem megy. – Felemelte a kezét. – Tudom, mit beszélnek rólam; az ember meglepően sokat hall meg, ha hátat fordít. – Greg Parks a fordulóponton van. Elérte a kritikus kort, és Abrams már ott áll mögötte. Abrams a tökéletes hóhér; úgy vágja el az ember torkát, hogy az észre sem veszi, csak amikor el akarja fordítani a fejét. Üzembe helyezi-e Gregory Parks a Prometheust, vagy nem: ezen dőlt volna el az egész. – Megvonta a vállát. – No persze, ezen is múlt. De nem ment jól… túl nagy volt a hajsza… kezdettől fogva nem ment jól. Nem az ő hibája, de az ő fejét veszik majd.
Még sohasem néztem ebből a szemszögből, gondolta Karen. Ő csak panaszkodott, hogy Parks nem törődik vele eléggé, hogy a munkájával él házasságban. De ha Gliddennek van igaza – és ösztönösen tudta, hogy igaza van –, akkor életének éppen ebben a szakaszában Parks kénytelen volt csak a munkájával törődni. Ezek az évek döntőek voltak, ő pedig sohasem vette ezt figyelembe. Barney fiatalabb, de neki is eljön majd az idő, amikor csak a munka számít, és neki ezt zokszó nélkül kell majd elviselnie.
– Mennyit megyünk még? – Már nem akart Barneyről vagy Parksról beszélgetni, sem önmagáról gondolkodni. Elűzte magától Bildor, Tremayne és Rossi képét is, és azzal sem akart törődni, mi történik most odakinn; érezte, hogy nyomban hisztériás rohamot kapna, vagy megdermedne a félelemtől. Most csak egyet akart: kijutni innen.
– Már nem lehetünk messze… érzem a tengeri levegőt.
Könnyebb szakaszhoz értek. Mögöttük elhalkult a sziszegés és a morajlás… de öt-tíz perces lemaradással minden előnyüket elveszítenék. Karen önkéntelenül segíteni kezdett a kimerült Gliddennek a nehezebb szakaszokon, az ösvényt át- meg átszabdaló kisebb vízmosásokon. Glidden nem tiltakozott.
Aztán a rádió ismét megreccsent, halkabban, mint korábban. Glidden megállt, kihúzta az övéből, és füléhez tartotta az apró hangszórót. Hirtelen visszadugta a rádiót az övébe, és sürgetően fordult Karenhez:
– Futnunk kell – mondta szinte bocsánatkérően. – Egy órán belül mérges gázt használnak. Ha ide beszivárog, végünk!
Karen eltűnődött, számít-e ez egyáltalán. Ha az olvadékból származó radioaktív gázok szétterjedtek a barlangrendszerben, úgyis végük… bár egy-két hétig ezt nem fogja tudni.

76.

– Le kellene zárnunk az üreget – mondta Burgess elgondolkodva. – A robbantóegység meg tudná csinálni.
– Csak még több hamut dobna föl a felhőbe – mondta Parks.
Burgess a modell tetején dobolt az ujjaival. – Nincs sok lehetőségünk. Egy óránk van, amíg megfordul a szél, de lehet, hogy annyi sem. Addig tennünk kell valamit az olvadékkal, „ha”, „vagy” és „de” nélkül!
Cushinghoz fordult: – A mindenségit, mikor érnek már ide a maga szakértői?
Cushing feszengett. – Utoljára azt mondták, reggel.
– Nem rohannak, igaz? Az még négy óra. – Elgondolkozott, aztán végignézett a körülötte levő arcokon. – Nos, uraim, ez van! A kijáratot lezárjuk, az üreget berobbantjuk. Ha ez sem segít… – vállat vont. – Sajnos, segítenie kell; különben isten veled, Los Angeles.
– És mi van, ha a szél hamarabb fordul meg? – kérdezte Parks.
Burgess a fejét rázta. – A robbantóosztagok készenlétben állnak. Az első jelére annak, hogy fordul a szél, berobbantunk mindent.
– És mi lesz a barlangokban levőkkel?
– Amikor utoljára hallottunk róluk, már jócskán előrehaladtak. Ha mégsem érnek oda időben… én mindent megtettem, amit tudtam.
Nem nézett Parks szemébe. Parks megkérdezte: – Tudja, hol járnak most?
Burgess az előtte levő modellt tanulmányozta. – Sajnos, nem. Egy ideje nem tudunk kapcsolatot létesítem velük. Azt hiszem, lemerült az elemük. Ha van valami más ötlete, szívesen meghallgatom.
– Mi lesz a szélirányban fekvő városokkal, ha a robbantással mégsem tudja lezárni? – kérdezte Cushing.
– Erről már beszéltünk – felelte élesen Burgess. – Nincsenek kiürítési tervek; lehetetlenség lenne.
Nem tudja elővarázsolni a nyulat a kalapból, gondolta Parks. Nincs varázslat, villámgyors megoldás… vagy mégis?
A néma csendben Parks végigfuttatta az ujját a modellen terjengő fekete folton. – Az olvadék gyorsan halad most; egyenes vonalban az óceán felé.
Remélte, hogy Karen és a többiek előtte járnak, de be kellett látnia, Burgessnak igaza van. Ha a szél megfordulása előtt nem érik el a tengeri ki járót, a robbantóknak akkor is le kell zárniuk a nyílást; nem szabad megengedni, hogy az olvadék a tengerbe kerüljön.
– Nem értem – szólalt meg hirtelen Levant.
Parks ránézett, szinte dühösen, Levant volt köztük a kívülálló, ő érthette legkevésbé az eseményeket.
– Mit nem ért?
– Azt mondta, egyenes vonalban folyik át a barlangokon. Ez képtelenség.
Egy emberként bámultak Levantre.
– Hogyhogy?
– Gyerekkoromban sokat játszottunk azokban a barlangokban. Azokat a sziklákat keresztül-kasul lyuggatják a barlangok. – A magasba emelte széttárt ujjú kezét. – Az olvadéknak tucatnyi ágban kéne folynia.
– Lezárattunk szinte minden oldalbarlangot – vetette ellen Brandt. Csőtörés esetére biztosítani akartuk, hogy minden szennyvíz a tengerbe folyjon, ne álljon össze tavakká.
Parks a modellre meredt, egy gondolat motoszkált a fejében. Végül lecsapott rá. – Mekkora hülyék voltunk mi mind! – mondta lassan. Ha az olvadékot szétterelhetnénk sok patakba…
– Ahogy a parazsat szétterítik – kapta fel a szót Burgess –, hogy gyorsabban lehűljön? Erre gondol?
Parks hirtelen lelkesedéssel bólintott. – Ha ez sikerülne, több értelme lenne az üreg és a tengeri kijárat lezárásának. Ha elég sok részre bontjuk az olvadékot, csökken a kritikus pont elérésének, vagyis az önfenntartó reakció kialakulásának veszélye is.
– Csak egy tengeri kijáró van? – kérdezte Burgess.
– Én már jártam ott – felelte Levant. – Nincs több.
Brandt a modell fölé hajolva nézte a fekete foltot. – A térfogat és a felület viszonyáról van szó – morfondírozott. – A felületet a lehető legnagyobbra kell növelni, minél nagyobb a felülete, annál jobban hűl.
– Csónakra és robbanóanyagra lesz szükségünk – mondta Parks.
Burgess bólintott. – Elkoboztunk egy bárkát. Két halász el akarta hagyni vele az öblöt.
– Nem Halsam és Jefferson véletlenül? – kérdezte hirtelen Levant.
– A magáé a hajó?
– Be kell vinni a radioaktív felhő alá, mi?
Burgess vállat vont. – Eddig is ott volt alatta. Utána nyilván össze kell majd törni és eltemetni.
Levant ravaszul méregette: – Kapok érte újat?
– Természetesen. – Burgess kezdte közelebbről szemügyre venni Levantet. – Szükségünk van olyanokra, akik jól ismerik a barlangokat. Az én embereim el tudják helyezni a tölteteket, de nem tudják, hová. – Kis szünetet tartott. – Maga azt mondta, jól ismeri őket, gyerekkorában sokszor játszott ott, ugye?
Levant megadóan bólintott. – Persze. Jól van, megyek.
– Én is mennék – mondta Parks.
– Minél többen, annál jobb!
– És vigyük Barney Lernert is. – Burgess meglepettnek látszott. – Ő vezeti most a mentesítő állomást.
– Kormanskinek is megvan hozzá a képzettsége.
– Különleges oka van rá?
– Személyes – mondta Parks habozva.
– Vacak érvei vannak. Rendben… ha ő nem bánja, én se bánom. – Ránézett az órájára. – Már egy óránk sincs. A robbanóanyagok a kikötőben vannak, és csak ránk várnak.
Parksnak leesett az álla. – Előre sejtette?
Burgess megrázta a fejét. – A tengeri kijáratot mindenképpen be kellett volna robbantanunk, öt percen belül elindultak volna. – Levanthez fordult. – Az emberei már a bárkán vannak, indulásra készen.
Fürkésző pillantással nézett végig rajtuk. – Végtelenül egyszerű a megoldás, ha sikerül. Nem is értem, miért kellett ennyi idő hozzá.
Brandt válaszolt: – Nem mindig könnyű meglátni azt, ami nyilvánvaló… bármiről legyen is szó. – Beszéd közben Cushinget nézte, arcán váratlan megértés tükröződött.

77.

Már nem lehetnek messze; Karen maga is érezte a szagot, a sós víz, a hűvös levegő és a rothadó hal sajátos illatkeverékét, melyet az idegenek „friss tengeri levegőnek” neveztek. A barlang levegője átforrósodott. Feltették a légszűrőket. Az olvadék ott járt a sarkukban, Karen hallotta a morgását, s néha egy-egy éles reccsenést, ahogy egy beton- vagy mészkődarab szétpattant. Jaj, csak legyen majd ott valaki, gondolta. Aztán még egy rövid fohászt küldött az ég felé – hogy hamarabb érjenek oda, mint az a másik…
– Működik még a rádió?
Glidden megállt, hogy kifújja magát és kipróbálja a rádiót. Lenyomott néhány gombot, beleszólt, aztán feszülten fülelt. Semmi recsegés, semmi jele annak, hogy működne. – Lemerültek az elemek – mondta.
Újabb szag keveredett a levegőbe. Karen csakhamar rájött, mi az. A forró fém szaga. Azon imádkozott, nehogy a sisak légszűrője felmondja a szolgálatot; ha szagot érez, valami nyilván átjut rajta.
Úgy érezte, nem bírja tovább. Túl sok ember halt meg a szeme láttára, és olyan reménytelennek tűnt az egész. Fáradt volt, és semmi értelme…
Glidden megbotlott és elesett. Karen egy szempillantás alatt mellette termett és felsegítette.
Nemcsak neki kell kijutnia, gondolta, Gliddennek is. Bal, jobb… Nem törődni az égett fém szagával, morajlással, sziszegéssel a háta mögött, nem törődni azzal sem, ami valószínűleg történik a szervezetével. Bal, jobb…
És ekkor megpillantotta a sziklás út végén az acélráccsal lezárt tengeri kijáratot. Glidden is meglátta; ledobta a lámpást, és mindketten futni kezdtek. Valaki lehet még ott, jutott hirtelen Karen eszébe, valaki, akinek fegyvere van.
De nem számított. Ott volt előttük a kijárat, és látták a villódzást, ahogy egy hegesztőpisztoly lángja belevágott a rács egyik vastag rúdjába.

Negyedik nap

78.

Még egy óra, és itt a hajnal. Hamis hajnal, gondolta Parks, még semmi fény, csak az égbolt dereng, már nemcsak az erőmű felett, hanem a horizonton is. A kikötőben csak Levant hajója, a Taraval körül volt mozgás; fél tucat fehér ruhás katona rakodta be a zsákokba csomagolt robbanóanyagot.
Lerner már várta. – Azt mondta az ezredes, jöhetek, ha akarok.
– Karen odabenn van. Arra gondoltam, ott akar lenni, amikor kiszabadul.
– Persze… köszönöm! – A tekintetében volt még valami, amit Parks nem értett.
– Ha nem akar, nem muszáj jönnie.
Lerner megrázta a fejét. – Csak a mentesítő állomáson jár az eszem. – Habozott, láthatóan küzdött magával. – Sokan fognak meghalni közülük. – Hirtelen kitört. – Nem lett volna szabad üzembe helyezni az erőművet, Parks! Maga is tudta!
– Megpróbáltam megakadályozni – felelte Parks fásultan.
– Nem követett el mindent! – Lerner hangja kis híján elcsuklott. – Nem…
– Brandttel beszéljen, ne velem. Vagy még inkább Cushinggel.
Lerner kelletlenül felnevetett. – Csak az lenne a vége, hogy megpróbálnám megölni őket. – A móló felé fordult. – Tudom, mi történt; gyáva szarháziak voltak mind. – Parks meg sem próbált válaszolni, és Lerner kelletlenül abbahagyta. – Maga is jön?
– Enyém volt az ötlet. Látni akarom, ahogy Karen, Glidden meg a többiek kiszabadulnak. És látni akarom, hogy vége.
– Biztos benne, hogy vége lesz?
– Ennek mindenképpen.
Lerner elgondolkozva bólintott, újra végigmérte Parksot. – Levanttel bemegyünk, segítünk a robbantóegységnek a töltetek elhelyezésében. – Íme, a reneszánsz ember, gondolta Parks. – Ehhez is ért?
– Meglepődne, ha tudná, mi mindent meg lehet tanulni a katonaságnál, Parks.
– Én nem voltam katona… szerencsére. – Kis szünet után még hozzátette. – Karen örül majd, ha meglátja.
Lerner bólintott. – Örül, ha bárkit is meglát; nem hiszem, hogy kellemes odalent. – Egy pillanatra eltűnt arcáról a rákényszerített nyugalom. – Mennyire veszélyes odalent az olvadék? A sugárzásra gondolok…
Parks nem akart erre gondolni, és nem bánta volna, ha Lerner nem teszi fel a kérdést. – Attól függ. Ha tudtak sugárvédő ruhát szerezni, megúszhatják. Ha nem… mi az ördögöt mondhatnék, Barney?
Lerner fürkészve nézett rá. – Parks, valóban érdekelte magát Karen? Úgy értem… komolyan?
– Nagyon kedveltem – felelte Parks nyugodtan. – Ha elvált ember vagyok, vagy simán elválhattam volna, bizonyára feleségül veszem.
– Magához ment volna? – kérdezte Lerner.
Tulajdonképpen nem voltam biztos Karenban, gondolta Parks. Leplezetlen megvetéssel válaszolt. – A féltékenység ocsmányság, Barney. Nem tudom, hozzám jött volna-e. Nem kérdeztem meg. De fogadjon el egy tanácsot: ha mindenáron el akarja veszíteni Karent, csak kételkedjen a hűségében…
Valaki odakiáltott a hajóból; odament, rá se nézve Lernerre. Cushing várt rá; még a sugárvédő ruhában is elegánsan feszített. A szeme alatt kisimultak a mély árkok, ismét a hivatalnok enyhén szórakozott légköre vette körül; érezhető volt, hogy már a holnapután aggasztja.
– Egy órán belül túl leszünk rajta, ugye?
– Ha minden jól megy.
– Ebben biztos vagyok. – A hűvös tekintet az arcát fürkészte, olvasni akart az érzelmeket tükröző apró rezzenésekből. – Néhány perc múlva indulnak. Mire visszajönnek, gondolom, a washingtoni csoport is itt lesz… nyomozók és szakértők. A maga helyében nem… mondanék nekik túl sokat. Ha óvatlan, később megbánhatja. – Cushing nagyon nyájas volt és sugárzott belőle a magabiztosság. – Nem kell egyetértenie velem; ezt a tanácsot akkor is nyugodtan megfogadhatja.
– Nem felejtem el – mondta Parks, és csodálkozva hallotta, hogy a hangja már-már hálásan cseng.
– Ha bármit tehetek önért… úgy értem, később… kérem, bátran forduljon hozzám. – Cushing hirtelen kinyújtotta a kezét, megszorította Parks vállát, aztán sarkon fordult, és visszament az egyik kocsihoz, őneki sem lehet könnyű, gondolta Parks. Az ember felsőbbrendű lényekre számít, aztán hétköznapi embereket talál – de ezt aligha lehet felróni nekik.
Aztán rájött, hogy Cushing különösebb erőfeszítés nélkül el tudta kábítani egy pillanatra. A jó politikus fegyvertárában ott van a kedvesség is. Teremts emberi kontaktust a másikkal, mutasd ki, hogy törődsz vele. Nézz be hozzám, fiú, amikor visszajössz a háborúból; neked mindig lesz helyed a cégnél…
Aztán a hajó elindult az öböl felé. Parks a kabin eresze alatt ült Lernerrel. Közeledtek a szirt felé, már a felhő alatt haladtak, és Parks úgy érezte, apró szemcsék borítják be a fedélzetet. Lehetetlen, gondolta, át- meg átcsapnak rajta a hullámok… Hirtelen eszébe jutott, milyen könnyen kap tengeri betegséget.
– Sokat gondolok Karenre, Parks – szólalt meg Lerner. – Féltékeny vagyok rá, tudom.
Csak rajta jár az eszem, még arról is megfeledkezem, mi történik, mi is történik itt valójában… Mi lesz, ha ez nem sikerül? Azt hiszem, egyikünk sem gondol erre. Talán nem is tudnánk.
Parks felsóhajtott. – Apróságokra gondolunk, Barney. Arra a néhány emberre… és aggódunk magunk miatt.
A mentesítő állomás – mondta Lerner –, olyan volt, mint a Buchenwaldról készült fotók. Folyton a nagyapámat és a nagyanyámat képzeltem oda. – Megremegett, a hajó orrában lobogó kis zászlót nézte. – Ha nem sikerül a berobbantás és megfordul a szél, esküszöm a mindenhatóra, még a kemencéket is látni fogom!
– Mi baja, Barney? – kérdezte Parks élesen.
– Mi bajom? – kérdezte Lerner, szinte csak magától. – A nagyszüleim Buchenwaldban haltak meg. Az embert egész életében elkíséri ez a tudat, mint valami anyajegy. Gyakran eszembe jut, vajon miről beszélgethettek utoljára. Mindvégig reménykedhettek, hogy valahogy mégis megmenekülnek. És az jár az eszemben, hogy mi is így vagyunk most.
Parks nem is válaszolt. Azon tűnődött, vajon Karen valóban megérti-e Lernert… aztán elhessegette a gondolatait.
– Hé, Parks! – nézett ki Levant a kabinból. – Biztos, hogy a kormány vesz nekem egy másik hajót?
– Az ezredes szerint biztos.
– Mi kell hozzá? Két év és polgári per?
Még Levant is, gondolta Parks. Ha holnap eljönne a világvége, még akkor is a jövő havi fizetésük izgatná őket. – Szerintem ha jó nagy zajt csap, pillanatokon belül kifizetik, hogy befogják a száját.
Levant elgondolkodott ezen, majd visszafordult a kormányhoz, hogy felváltsa Halsamot. – Oké, Parks, nem magát fogom hibáztatni, ha mégsem így lesz.
A sziklafal előtt leállították a hajót; egy helyben bukdácsolt tovább a hullámokon. Az egyik katona lángvágóval a kezében felmászott az acélrács előtti sziklaperemre, begyújtotta a lángot és hozzáfogott a fémrudak elvágásához.
Parks elmerülten nézte; a szikla ritmikusan emelkedett-süllyedt a szeme előtt.
Érezte, hogy a gyomra kezd felkavarodni a mozgástól. A következő pillanatban már a korlátba kapaszkodva öklendezett az alatta kavargó zöld vízre. Gyomrával együtt az agya is kiürült; fél napja most először nem gondolt az erőműre és arra, hogy mit hozhat a reggel.

79.

– Vandenberg meteorológiai csoportja szélirány-változást jelez – mondta Tebbets halkan. Kloster bólintott. – A magas nyomású zóna középpontja óránként vagy öt mérfölddel gyorsul.
– Becslése szerint mikor fordul a szél?
– Fél óra múlva: talán még előbb.
És akkor, gondolta Tebbets, a felhő eléri Los Angelest és tovább halad Mexikó felé. Az erőmű tíz-húsz kilométeres körzetében az eső már sok radioaktív szennyeződést kimoshatott belőle, de ha az eső eláll, a részecskék nagy távolságra eljuthatnak…
Kloster cigarettafüstbe burkolózott. Tebbets eltűnődött, mi járhat a fejében, aztán rájött, hogy tudja jól. Nyilván a felesége meg a családja… ahogy ő is Susanra gondol, aki újra férjhez ment, már van két gyerekük és Pacoimában élnek. A teremben valószínűleg mindenkinek élnek rokonai, barátai vagy ismerősei Dél-Kaliforniában.
Körülnézett. Nem zajos a világvége, gondolta. Nem hallani az odavetett megjegyzéseket, a fecsegést, amely rendszerint betöltötte a szobát, ha nem volt nagy a hajtás. A katonai rendőrök még ott voltak, de csöndben meghúzódtak. A képernyőkön egyhangúan peregtek a partvidék képei, a fejhallgatókban duruzsolt az ismétlődő időjárás-jelentés. Tehetetlenek vagyunk, gondolta. Ugyanolyan tehetetlenek, mint azok, akik fölött elvonul majd a felhő.
Nem látta Susant már… mennyi ideje is? Négy éve? Valószínűleg soha többé nem találkoztak volna, nem is volt szándékukban. De most alighanem nem is találkozhatnak többé, s a gondolattól hirtelen úgy érezte, nagyon szeretné látni. Régóta hiányzott már Susan, de most még kínzóbb lesz az érzés, s tovább is tart – sokkal tovább.
– A szél kezd irányt változtatni – szólalt meg Kloster halkan.
Tebbets felemelte a kávéspoharát, ivott egy kortyot, aztán meggondolta magát és az egészet beleöntötte a mellette álló szemétkosárba. Hirtelen undorítónak érezte az ízét.

80.

Hoyt szenátor: – Mr. Reiss, ön ugye a Nemzetbiztonsági Tanács tagja?
Martin Reiss: – A megfogalmazás pontatlan, szenátor. Mint tudja, a tanács tagja az Elnök, az alelnök, a honvédelmi és a külügyminiszter. Én jegyzőkönyvvezető titkári minőségben tartozom a Tanácshoz.
Hoyt szenátor: – Köszönöm, Mr. Reiss… természetesen a hivatalos státusára utaltam. De folytassuk. Feltételezhető-e, hogy a Prometheus-katasztrófa estéjén a Fehér Ház rövid időn belül tisztában volt a katasztrófa méreteivel?
Mr. Reiss: – Nem mondanám. – A Prometheus-1 első robbanása a kora esti órákban történt, s nem sokkal utána hibásodott meg a többi reaktor is. A Fehér Ház azonban csak röviddel éjfél előtt kapott valóban részletes jelentést.
Stone szenátor: – A szokásos bürokratikus holtidő.
Mr. Reiss: – Az első jelentéseket a miniszterek és a katonai parancsnokságok kapták. Aztán tudományos tanácsadókat kellett keresni, hogy értékeljék az eseményt és a rendelkezésre álló adatokat.
Stone szenátor: – Maga az Elnök nem tudta volna értékelni az információt?
Mr. Reiss: – De igen, csak nem biztos, hogy helyesen-e. Semmivel sem ért jobban a fizikához, mint mondjuk Holmburg képviselő.
Holmburg képviselő: – Nem tudom, ezt bóknak szánta-e. Hogyan fogadta az Elnök a hírt?
Mr. Reiss: – Elképzelhetik, mennyire felkavarta. Nyomban összehívta a Nemzetbiztonsági Tanácsot, és behívatta a Környezetvédelmi Hivatal tagjait is.
Stone szenátor: – Feltételezem, hogy javaslatokat terjesztettek az Elnök elé, és köztük volt Los Angeles és Dél-Kalifornia kiürítése is.
Mr. Reiss: – Az egyik elsőként megvizsgált lehetőség volt Los Angeles kiürítése, szenátor. Mint kivihetetlent, elvetették.
Stone szenátor: – Nem értem, Mr. Reiss.
Mr. Reiss: – Teljes lehetetlenség lett volna, szenátor. Los Angeles sötétségbe borult, mert az elektromos hálózat part menti része felmondta a szolgálatot. Nem tudtuk volna hogyan továbbítani a kiürítési utasítást, nem tudtuk volna értesíteni róla a lakosságot. A rádió- és tv-készülékek nem működtek – de az adóállomások sem. A kelet felé vezető egyetlen valamirevaló út, a 66-os országos főútvonal a forgalomnak egy töredékét sem bírta volna el. És hely sem volt, ahová küldhettük volna az embereket. Sajnos, szenátor, Los Angeles kiürítését nem lehetett komolyan fontolóra venni. Az előbbieken kívül még valószínűleg pánik tört volna ki, és elfogadhatatlannak ítéltük a várható halottak és sebesültek számát.
Stone szenátor: – Tekintetbe véve az imént hallottakat, szeretnék feltenni a tanúnak egy igen lényeges kérdést. Létezik-e keresztülvihető terv arra, hogy néhány óra alatt kiürítsük valamelyik amerikai nagyvárost?
Mr. Reiss: – Az ön által említett körülmények között? Nincs ilyen terv, szenátor, és valószínűleg nem is lesz soha.

81.

Karen visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogy a lángvágó átvágja a rostély rozsdás rúdjait. Gliddennel együtt az árnyékba húzódva várták, hogy a katona befejezze. Karen azon töprengett, vajon várakozik-e még a közelben valaki, hogy kirohanjon, mihelyt szabad az út. Hülyeség, gondolta. Ott vannak a katonák; biztonságban vagyok. De idegei már kikészültek, tudta, kevés kell ahhoz, hogy pánikba essen.
Aztán a fehérruhás alakok kiemelték a rács egyik jókora darabját. Karen nekilódult, és a következő pillanatban már kint állt a szikla peremén, eső és hideg szél verte az arcát.
– Karen? – Parks állt ott, alig néhány lépésre.
Karen ránézett, a legszívesebben a karjába vetette volna magát, de nem tudta, hogyan fogadná. Mielőtt megszólalhatott volna, megjelent Barney is; megállt Parks mellett, és csak nézte a lányt. Karen most már nem habozott, amikor látta, mi van a férfi arcára írva. Barney egy hosszú pillanatig szorosan átölelte, aztán gyorsan ellépett tőle.
– Jobb, ha most a hajóra mégy. Berobbantjuk a barlangokat és nagyon kevés az időnk. – A hangja éles volt és szinte személytelen, nem hagyott neki időt sírásra, elérzékenyülésre. Máskor sem hagyta volna; nem tartotta helyénvalónak. Karen csak abból tudta, mit érez, ahogy megérintette a karját.
A lány némán nézett Parksra. Annyi mindent kellene elmondania, amire már sohasem lesz alkalom. Aztán hagyta, hogy a hajóra vezessék. Még látta, hogy Parks Gliddennel beszélget…
– Mennyire súlyos a helyzet, Greg? – kérdezte Glidden.
– Minden tönkrement – nyögte Parks. – Először a Prometheus-1 ment el, aztán a többi.
Glidden vaksin bámult rá a reggeli fényben; nem fogta föl igazán, amit hallott. – Sok a halott?
– Tucatnyi… – és ugyanennyi eltűnt. – Parks megnyalta a szája szélét, örült, hogy csak pár percre is, de ismét szilárd talaj van a lába alatt. – A radioaktív felhő tekintélyes. Kifele tart a tengerre, de a szél iránya hamarosan megváltozik. Most berobbantjuk a barlangokat, és megpróbáljuk ágakra bontani az olvadékot.
– Igaza volt – mondta Glidden fáradtan. Nem nézett Parks szemébe. – Nem lett volna szabad üzembe helyezni. Magának volt igaza…
Nem akarom azt hallani, hogy igazam volt, gondolta Parks. Most nem. – Hol vannak a többiek?
– Ott kellett hagynunk Tremayne-t – felelte Glidden lassan. – Rossi meghalt, Bildor is. – Elhallgatott. – Bildort lelőtték. Valaki van odabent, fegyverrel.
Parks nem firtatta a dolgot. Értette, amit Glidden mondott, de most nem volt idő erre. Néhány katona a hajóra segítette Gliddent. Mielőtt a párkányról lelépett volna, lenézett, hogy a hullámverésben mozgó csónakhoz igazíthassa lépését.
– Túl nagy volt ahhoz, hogy megállapíthassuk, Greg. És úgy ment, mint valamiféle lavina; napról napra egyre jobban számítottak rá. – Aztán megfordult, és eltűnt a kabinban. A bal lábára különösen vigyázott, a válla megereszkedett. Nem is vettem még észre, gondolta Parks. Glidden öreg.
Levant és a robbantóosztag megjelent a sziklapárkányon. – Visszamegy a hajóra, Parks?
Még nincs vége, gondolta Parks. Látni akarta a végét, úristen, mennyire szerette volna már a végét látni! – Magukkal mennék – mondta.
Levant vállat vont. Lerner és még néhányan már eltűntek a barlang szájában; Levant és Parks utánuk indult.
Bent halkan megszólalt az egyik katona: – Tíz percünk van, hogy elhelyezzük a tölteteket és visszatérjünk a hajóra. A szél kezd irányt változtatni.

82.

– Ide több töltetet tegyen – mutatta Levant a betonfal mellett; látszott az arcán, hogy felismeri a helyet. – Egész sor kisebb barlang van mögötte. – Lerner lerakta a gyújtózsinórral áttekert tölteteket, és elvezette a zsinórt a középen húzódó közös gyújtózsinórhoz. Aztán ment tovább Levant mögött. Parks és a többiek száz lépésnyire maradhattak le; buzgón rakosgatták le a tölteteket Levant korábbi utasításai nyomán; mindegyikről letekerték a zsinórt, és hozzáerősítették a közös zsinórhoz.
Lerner észrevette, hogy minél beljebb mennek, annál melegebb van. És valahol előttük sziszegő hangot hallott, amelyet mély morajlás kísért. Az olvadék, gondolta. És Karen órákig futott versenyt vele…
– Mennyi időnk van? – mordult föl Levant.
– Öt perc, talán már annyi sem.
– Krisztusom, micsoda forróság! Lerner felemelte a fejét, fülelt, aztán rámutatott egy fordulóra, előttük mintegy háromszáz méterre lehetett. – Mintha ott beomlott volna a barlang; az olvadék valószínűleg közvetlenül mögötte van.
Levant figyelmesen végignézte a falakat, aztán bólintott. – Menjünk közelebb. Az üregek közti falak nagyon vékonyak voltak itt. Ott is berobbanthatjuk a barlang alját.
Előrefutottak. Levant letette a tölteteket, aztán hirtelen körülnézett. – Hová a pokolba tettem a késemet?
– Otthagyta a forduló mögött?
Levant végigtapogatta a zsebeit. – Nyilván.
– Idehozom. – Lerner megfordult és visszaszaladt. Ott hagytak egy zsák töltetet, a kés alatta maradt. Lerner a földre tette az elemlámpáját és lehajolt a késért. Hallotta, hogy az oldalfolyosón közeledik valaki. Az egyik katona, gondolta; talán kevesebb már az idejük, mint hitte.
Felegyenesedett és egy pillanatig némán bámult az előtte álló emberre. – Hello, Paul!
– Hello, Barney!
Marical egyik kezét a háta mögött tartotta, és Lerner megsejtette, mit rejteget. Tekintete a másodperc törtrészére Marical mögé rebbent. Az oldalfolyosón kis kocsi állt, ólomládákkal megrakva.
Marical észrevette, mit néz, ravaszul elmosolyodott és előhúzta a pisztolyt a háta mögül. Gyorsan felemelte, mielőtt Lerner rávethette volna magát.
– Mi történt odafönt, Barney?
– A Prometheus-1 hűtővize elfolyt. Utána következett a többi… a Kína-szindróma.
– Hűha! Vészes?
– Ha megfordul a szél, a kihullás elpusztíthatja fél Kaliforniát.
Marical halkan felnevetett, és megcsóválta a fejét. – Hogy történt?
– Talán szabotázs – felelte hűvösen Lerner. – Maga követte el?
– Én? – Marical szemlátomást őszintén meg lepődött. – Eszemben sem volt, Barney. – Megvető kifejezés jelent meg az arcán. – Pedig könnyen megtehettem volna. Hány halott van?
– Egy tucat… de lesz több is. Peterson, a vezérlőközpont legénysége, Stewart… És a környék vastagon tele van radioaktív szennyeződéssel. Ki kellett üríteni a várost és dekontaminálni az embereket.
Feszülten figyelt, kedvező alkalomra várt. Marical éppoly óvatosan figyelte. Fasiszta, gondolta Lerner, a mosolygó náci.
– Mindenkin sugárvédő ruha van? – kérdezte Marical.
Csak ne nézne olyan éberen, gondolta Lerner. Csak egy pillanatra kapná el a tekintetét – ha felbukkanna valaki a folyosón, vagy bármi elvonná a figyelmét… – Főleg a katonákon.
Hirtelen észrevett valamit Maricalen. Kényelmesen nekidőlt ugyan a sziklafalnak, de szabad kezével időnként letörölte magáról a csurgó izzadtságot. Igaz, meleg volt, de nem ennyire. És a hangjából furcsa módon hiányzott a félelem, sőt az érdeklődés is. – Jól van?
Marical megrázta a fejét. – Szarul. Izzadok, fáj a fejem, lázam van. Sugárbetegség.
– Ezért ölte meg a dokit? – kérdezte hirtelen megérzéssel Lerner.
– A dokit? Igen. Folyton betegeskedtem, s végül vérvizsgálatot csináltatott. Másnap már magam is rájöttem, mi a hézag. Tudtam, ha megjön a lelet, jelenteni fogja és vizsgálatot indítanak. – Szárazon felnevetett. – Az elején óvatosabban kellett volna csinálnom. Úgy érzem magam, mint a kocsmáros, aki nem bírta az italt.
– Csúnyán elintézte a dokit.
Marical felvonta a szemöldökét, mintha Lerner nem értene valamit. – Minden halál csúnya. De én tisztán, rendesen, gyorsan csináltam.
Lerner hitetlenkedve bámult Maricalra, aztán a kis kocsira mutatott. – A tengeri kijáraton akarta kivinni?
– Ott volt randevúm. – Fürkésző pillantást vetett Lernerre. – Már nem sikerülhet, mi?
– Nem. A szél az erőműtől egyenesen a tenger felé fúj. Akárki közeledne onnan, irdatlanul nagy dózist kapna. Ráadásul ott vannak a katonák is.
– Értem. Persze, kezdettől fogva szerencsétlen história volt. – Hirtelen témát változtatott. – Mit csinált itt azokkal a töltetekkel?
– Berobbantjuk a barlangokat. Parks szerint csak így állíthatjuk meg az olvadékot.
– Valószínűleg igaza van. – Marical egy pillanatra elhallgatott. – Azt hiszem, nincs több mondanivalóm. – Gondosan célba vette Lerner fejét. – Sajnálom, Barney.
– Nem juthat ki, Paul! – hadarta Lerner. A kis kocsira mutatott. – Ezzel nem!
– Már nincs szükségem rá – vonta meg a vállát Marical.
Csak jönne valaki! – fohászkodott Lerner. – A kijárat körül nyüzsögnek a katonák, Paul.
Marical saját fehér ruhájára és csuklyájára mutatott. – Nem olyan nagy a kockázat. Ha felteszem a csuklyát, senki sem ismer fel.
– Karen igen. Ott van a hajón.
Marical habozott. – Akkor is megúszhatom. Mindenki elfoglalt lesz, nem vesznek észre. Különben sincs sok lehetőségem.
– Maga beteg – mondta Lerner gyorsan. – Nagy dózist kapott; úgyis legfeljebb néhány napig húzhatja.
– Néhány nap is számít – felelte Marical szárazon.
– Mit akart, Paul? Bombát gyártani?
– Nem én… inkább a megbízóim.
– Terroristák?
Marical mintha ideges lett volna. – Túl sokat beszél, Barney. – Szabad kezével megtörölte a homlokát. – Nem tengerentúliak… semmi egzotikum. Kizárólag hazai termés. Már saját terroristáink is vannak…
Valaki jöjjön, sóhajtott magában Lerner. – Miért tette? – kérdezte. – Pénzért?
Marical megváltozott. Hirtelen levetkőzte hanyagul barátságos modorát. Lerner most nagyon is el tudta képzelni, ahogy ott áll a doki fölött a tengerparton, füle mögé helyezi a pisztoly csövét, és meghúzza a ravaszt. A kis ember izmai megfeszültek, a fegyvert markoló, izzadt keze akár szobortanulmány lehetett volna. Szeme kitágult és csillogott.
– Pénzért, Barney? Nem. Talán részben. De főleg bosszút akartam állni valamin, ami megfosztott a legfontosabbtól az életemben. – Lerner érezte a veszett dühöt a szavai mögött. – Mohawk Bluffsban ismerkedtem meg a feleségemmel; mindketten a laborban dolgoztunk, összeházasodtunk, de utána is megtartotta az állását, sőt a gyerekek születése után is. De az erőműben hanyagok voltak… mint rendesen. A főnökség nem sokat törődött a biztonsággal. – Most ügyelt, hogy szenvtelen maradjon az arca. – A feleségem rohadtul sokáig kínlódott, míg meghalt. Rengeteg számla jött az orvosoktól, aztán a gyerekek tartása is sokba került… – Néhány pillanatra elhallgatott, látszott, hogy emlékeit idézi. – Mohawk minden felelősséget elhárított. Nem ismerhették be, hogy hibáztak. Egy fillért sem láttam tőlük…
Marical félrehajtotta a fejét és keserűen elmosolyodott. – Érti már, Barney? Semmi különös… csak egyszerű, régimódi bosszú. Atomerőműből könnyűszerrel lehet hasadóanyagot lopni. Arra számítottam, ha felrobban egy-két bomba, majd csak abbahagyják. – Vállat vont. – Persze, a pénz is kellett, hogy kifizethessem azokat a számlákat. Szemet szemért.
– Túl sokan halnak meg azért, hogy maga bebizonyítson valamit…
Marical halványan elmosolyodott. – Egyébként is sokan meghalnak most odakint, nem igaz?
Lerner ösztönösen megérezte, hogy a beszélgetésnek vége. Félrehajolt és Maricalra vetette magát, hogy ledöntse a lábáról. Marical könnyedén oldalt lépett, és a pisztoly agyával fejbe sújtotta. Lerner kábultan esett térdre, de még estében is Marical felé kapott. A szemébe folyó vér elvakította. Ostobaság, gondolta, nyomban ezzel kellett volna kezdenem, nem lett volna szabad beszélgetnem vele. Utána beszélgetünk, előtte soha…
Érezte, hogy Marical megkerüli. Aztán hideg tárgy feszült a fejének, pontosan a bal füle mögött.
A távolból futó léptek zaja hallatszott. – Barney? Hol a pokolban mászkál? Ki kell mennünk innen! – Parks hangja.
Hideg fém a fején. Ez a rohadt náci meg fogja húzni a…

83.

– Meghalt? – kérdezte Levant.
Parks hiába próbálta elállítani a patakzó vért. – Nem hiszem. Vigyük ki, Karen majd kezelésbe veszi.
Karjába vette Lernert. – Futás! Ég a gyújtózsinór! – mondta Levant.
Rohanni kezdtek a kijáró felé. Parks hirtelen érezte, hogy Lerner megmozdul a karjában. A szeme kinyílt egy pillanatra, s Parks megkérdezte: – Ki volt az?
– A rohadt náci – suttogta Lerner. – Marical. – Aztán elernyedt, feje félrebicsaklott. A kijáratnál a katonák átvették Parkstól, és gyengéden a hajóba eresztették. A következő pillanatban hallották, hogy valaki halkan feljajdul, s levegő után kapkod. Karen most jött rá, kit hoztak, gondolta Parks.
Beugrott a hajóba. Levant követte, majd bebújt a kabinba és átvette Halsamtől a kormányt.
A Taraval elszökkent a sziklafaltól és sebesen távolodni kezdett a nyílt tenger felé. Fél mérföldre lehettek, amikor mély hangú dörej rázta meg a levegőt. A mészkőszirtről lassú vízesésben omlott le a törmelék. A fedélzeten egy katona lelkesedés nélkül éljent kiáltott. Senki sem csatlakozott hozzá.
Parks elfordult és lement a kabinba Karenhez és Lernerhez. Karen már bekötötte Lerner fejét, úgy tartotta a férfit a karjában. Lerner érthetetlen szavakat motyogott halkan, nehézkesen.
Karen űzött, rémült tekintettel nézett Parksra. – Most mindent elmond, amit valaha akart, és amit mindig félt elmondani. Most minden olyan egyszerű neki.
Parks kényelmetlenül érezte magát. – Hogy van? – kérdezte. Látta már Karent ruha nélkül, de most látta először ilyen meztelenül.
– Haldoklik – suttogta Karen.

84.

Marical nem tudta, hol van. Amikor meghallotta, hogy közeledik Parks és a többiek, fejbe lőtte Lernert és visszamenekült az átjárón. De elvéthette az irányt, gondolta, és visszafelé indult el. Biztosan a tengeri kijáró felé tart most, mert a talaj arrafelé lejt. A hajó nyilván elment már; most majd úszhat, vagy megpróbálhat feljutni a szikla tetejére. A szikla jobb; az úszás túl hosszadalmas és kockázatos lenne.
Valami nem tetszett. Egy rövid lejtő után most ismét felfelé kellett kapaszkodnia. És meleg volt, sokkal melegebb, mint eddig. Először gondolta jól, de nem bízott a saját ítéletében; az olvadék felé indult el.
A robbanás meglepetésszerűen érte. A fülsiketítő robajjal egy időben mintha felemelkedett volna a szikla a lába alatt. Egy pillanatig félájultán feküdt, miközben hallotta, mint omlanak be körülötte a mészkőüregek. A por lassan szétoszlott. Rájött, hogy egy párkányon fekszik, alatta meredek szakadék tátong. Tíz méternyire, a szakadék túloldalán lassú mozgásra lett figyelmes. Valami nagyon fényes nyomult egyre közelebb a mélység széléhez.
Felállt, kezével ernyőzte a szemét. Az olvadék! Lomhán közeledett a szakadék pereméhez; először egy-egy csepp hullott a mélységbe, majd fokozatosan egyre növekvő zuhataggá alakult. Vakító volt… és meleg. Nem is meleg… forró. Forróbb, mint ahogy bármikor is perzselte a nap Floridában vagy Mexikóban.
Leengedte a karját. Érezte, hogy felhólyagosodik az arca a hőségtől. Átfutott az agyán, mennyi napfényegységet kaphat most… Így nevezték Mohawk Bluffsban, gondolta keserűen.
Az olvadék már vízesésként zuhogott le a szakadék pereméről, majd odalent tucatnyi folyócskává ágazva tűnt el az apró barlangokban és üregekben. A ragyogás teljesen elvakította. Sötét foltok táncoltak a szeme előtt, tudta, hogy most égnek ki a látóidegei. Aztán sötétbe borult minden.
Különös, gondolta, mintha valaki a nevét kiáltotta volna.
A doki és Lerner és Wanda. Mélységes sajnálat fogta el most mindhármuk, de főleg Wanda iránt. Egyszerű lány, de mindent megtett, amit csak kért tőle. És szerette. Éppúgy, ahogy Marie szerette azokban a borzalmas hónapokban, amikor a szeme láttára haldokolt.
Elviselhetetlenné vált a forróság, de már nem tudott sikoltani. Tudta, hogy ég a haja, de nem érzett fájdalmat. A perzselő fém zubogása üvöltő robajjá erősödött.
Napfény, villant át az agyán utoljára. A csontjaiban érezte.

Kamrath dermedten állt a folyosón. Arcát elborította a vér, mert a robbanás odavágta a sziklás falhoz. Rémülten nézte Maricalt, aki egy kiugrón állt a vakítóan fehér fémzuhataggal szemben. Az imént még eltakarta az arcát, de karja most tehetetlenül lógott az oldalánál. Nem mozdult, pedig lángolt a haja. Miközben Kamrath nézte, Marical fehér egyenruhája is lángba borult.
– Marical! Én vagyok, Kamrath… a seriff…
Az alak nem mozdult. A forró fém zuhogása nyilván elnyomja a kiáltást. Kamrath kínzó bizonytalanságban állt még egy pillanatig, aztán nekilódult. Nem vehetik el tőlem, gondolta. A hőség az ő arcát is felmarta, és érezte, hogy az ösvény megremeg a lába alatt. Megbotlott, bele kellett kapaszkodnia a sziklás falba, hogy el ne essen. Közvetlenül előtte az út szétmállott, amint egy fémfolyó elsodorta.
Már nem juthatott el Maricalhez a sziklapárkányra. Egyik oldalról sem lehetett megközelíteni. Kamrath megint kiáltott, aztán, térdre ereszkedett és fölemelte a puskát. A feje fölé célzott és meghúzta a ravaszt. Maricalnek meg kell tudnia, hogy itt van!
A lövést elnyomta az izzó zuhatag bömbölése. Marical még most sem mozdult. Nem hallja, gondolta Kamrath. Sohasem fogja megtudni, hogy megtalálták, hogy meg kell fizetnie a doki haláláért.
A szemhéja kezdett felpuffadni. Kezével próbálta védeni az arcát a forróságtól. Marical megfizet, de nem úgy, ahogy kellett volna. Isten osztja a büntetést, nem ő.
Tudta, hogy legalábbis istenkáromlás, de képtelen volt uralkodni magán. Idáig eljutott és most kisemmizik! Marical sohasem fogja megtudni, gondolta kétségbeesetten.
Ekkor a sziklán álló alak térdre esett, megtántorodott, majd némán belezuhant az előtte tátongó szakadékba.
Kamrath hunyorgott, megint érezte a perzselő hőséget… és még valamit. Elengedte a puskát és lassan elindult az ösvényen visszafelé. Az arcán nedv szivárgott a hólyagokból, kabátja még a kezét is égette. Ki kell jutnia, ha egyáltalán van még kiút innen.
A hőség és a morajlás fokozatosan csillapodott mögötte, és lassan Marical képe is elhalványult az agyában.
Furcsa! Pocsék mód gyengének érezte magát, ráadásul a gyomra is kavargott.

85.

Stone szenátor: – Ön volt a Prometheus-erőmű személyzeti igazgatója?
Robert Hoffman: – Nemcsak a Prometheusé, szenátor, hanem az egész Western Gas and Electric társaságé.
Stone szenátor: – De ön vette föl a Prometheus embereit is?
Mr. Hoffman: – Nem uram, nem egészen; nem szeretném félrevezetni a Bizottságot. A munkakörtől függően a Prometheus vezetői is felvehettek embereket. Aztán mi elvégeztük a papírmunkát.
Hoyt szenátor: – Önök intézték Paul Marical felvételét is?
Mr. Hoffman: – Utánanéztem a dolognak, és igen, az ő iratai is átmentek az irodánkon.
Holmburg képviselő: – Ellenőrizték azt az embert?
Mr. Hoffman: – Nem tudom pontosan, mit ért ellenőrzésen.
Holmburg képviselő: – Az istenért, jóember, hát valahogy csak megnézik, hogy az alkalmazottak nem kommunisták, nem pszichopaták, és így tovább… vagy nem?
Mr. Hoffman: – Nagyjából – egészében az előző véleményekre alapozunk, uram. Ha valaki korábban is erőműben, vagy rokon iparágban dolgozott, időpazarlás volna új biztonsági ellenőrzést lefolytatni.
Stone szenátor: – Tehát készpénznek veszik az előző munkáltató szavát.
Mr. Hoffman: – A személyzeti osztályok általában nem nagyok, szenátor, a Westerné pedig még a kelleténél is kisebb. Nincs emberünk arra, hogy mindenkit ellenőrizzünk. Egyébként sincs értelme, hogy egyszerű adminisztrátorokat ellenőrizzünk.
Stone szenátor: – Paul Marical nem adminisztrátori állásra jelentkezett. Kényes területen, veszélyes anyagokkal dolgozott.
Hoyt szenátor: – Ellenőrizte a múltját?
Mr. Hoffman: – Nem emlékszem, hogy láttam volna az anyagát, szenátor. Azt hiszem, az anyagát személyesen vitte át az előző munkahelyéről a Cardenas-öbölbe. Nem láttuk okát a kettős ellenőrzésnek.
Hoyt szenátor: – Ezek szerint nem volt tudomása arról, hogy Marical felesége Mohawk Bluffsban egy baleset során olyan súlyos sugárdózist kapott, hogy egy év múlva hasnyálmirigyrákban meghalt?
Mr. Hoffman: – Személyesen nem láttam az aktáit, tehát nem tudhattam róla, szenátor.
Hoyt szenátor: – Hiába is látta volna, Mr. Hoffmann. Azért vitte magával őket, hogy meghamisíthassa.
Stone szenátor: – Mielőtt alkalmazták volna Maricalt, beszélt valakivel Mohawk Bluffsban, Mr. Hoffman?
Mr. Hoffman: – Nem tartottam szükségesnek, uram. Meg voltam győződve arról, hogy efféle formalitásokat elvégzik azok, akik felvették őt a Prometheushoz.
Stone szenátor: – Talán érdekli, Mr. Hoffman, hogy a Prometheus vezetősége viszont úgy tudja, hogy önök automatikusan ellenőriznek minden ajánlást és minden előző munkahelyet.
Mr. Hoffman: – Fogalmam sincs róla, miért hiszik ezt.
Holmburg képviselő: – Mit mondjak, Mr. Hoffman – nekem se.
Stone szenátor: – Tehát nem tudott arról, hogy Paul Marical a felesége halála miatt eszeveszetten gyűlölte az atomerőműveket?
Mr. Hoffman: – Sejtelmem sem volt róla, szenátor.
Hoyt szenátor: – Tehát azt sem tudja, vajon Paul Marical elkövethette-e a szabotázst a Prometheus-erőműben vagy sem?
Mr. Hoffman: – Fogalmam sincs róla, szenátor. És nemigen vagyok hivatott ennek a megítélésére, de abból, amit elmondtak – és amit most hallottam először –, gondolom, ez lehetséges. Sőt, talán valószínű.

Szünet – Hatodik nap

86.

– Hogy van? – érdeklődött a hang.
Nehezen szakadt el az álomtól, csak lassan ébredezett. Homályos aggyal küszködött az álom és az ébrenlét közötti átmeneti állapottal, amikor az álom még hihetőbb a valóságnál. Parks pislogott néhányat és feltápászkodott a tábori ágyon. A kórházsátor egyébként üres volt. Szaporán pislogott, majd nyögve a másik oldalára fordult a takarók alatt. Csak még egy-két percet…
– Ébren van? – hangzott a kérdés kissé sürgetőbben.
Hirtelen kijózanodott és felült. Cushing ült az ágya melletti széken. Civilben volt, és kopaszra borotvált fejét kivéve, pontosan úgy festett, mint amikor először találkoztak. – Hogy érzi magát?
Parks ásított. – Pocsékul. Mint akit elevenen megnyúztak. Mióta alszom?
– Két napja. Kicsit beteg volt. Aludt, evett, aztán megint aludt. – Cushing illő együttérzéssel nézett rá.
Az események, melyeket legjobb lett volna elfelejteni, lassan fölbukkantak emlékezetében. – Lerner – kérdezte hirtelen. – Megmaradt?
Cushing megrázta a fejét. – Nem sokkal azután, hogy bevitték a kórházba, meghalt. Nem lehetett segítem rajta.
Parks a napsugarak fénylő mintáit tanulmányozta a takarón. – Tud még valakiről?
– Nem mindenki jutott ki időben a városból – felelte Cushing tétovázva –, és a jelek szerint Kamrath seriff is bennragadt az erőműben, vagy esetleg a barlangrendszerben. Valószínűleg Paul Maricalt kereste.
Parks meglepettnek látszott. – Maricalt?
– Nem egészen értem, miért. Talán azt hitte, ő ölte meg dr. Seyboldtot. Sajnos nincs itt, hogy megkérdezhetnénk. – Cushing mintha unta volna kissé, és Parks sejtette, hogy másról akar beszélni.
– Mi lett az erőművel?
Cushing ismét tétovázott egy pillanatig. – Semmi ok az aggodalomra; már mindent lezártak. A gáz elpusztította az állatokat, ezután jön még a lombtalanítás.
A válasszal nem volt minden rendben, de Parks még kába volt, nem tudott rájönni, mi nem tetszik neki. Nem is akart rágondolni. Lerner meghalt. Meghaltak mások is, és lesznek, akik csak ezután halnak meg… Cushing valami másról akart beszélni.
– Valamit forgat a fejében.
– Nyomozócsoport érkezett repülőn, amint gondoltam.
– Riporterek?
Parks keresgélni kezdte a csizmáját. – Tart még a hírzárlat?
– Egyelőre igen. – Újabb tétovázás. – Addig mindenesetre, amíg a dolgok rendeződnek.
– Az emberek beszélni fognak – mondta Parks.
– Nem számít, mit mondanak – mondta Cushing óvatosan. – Inkább az számít, hogy ki mondja.
Parks rámeredt. – Most halljuk, mi van velem?
Cushing hátradőlt, kezét összekulcsolta a tarkóján. Gyanakvó, fürkésző tekintettel nézett rá, mint mindig. – Nagyon őszinte leszek, Parks. Nagyon fontos… sokkal fontosabb, mint most gondolná…, hogy mit mondanak a felelős emberek. Ami az erőmű dolgozóit illeti, gondoskodunk róla, hogy új állást kapjanak más erőművekben. A halászokat pedig csinosan kártalanítjuk. Fokozatosan.
– Abban a reményben, hogy mindenki befogja a száját. Legalábbis egy ideig. Cushing bólintott. – Pontosan.
– De a lényeghez képest ez mind semmiség.
– Így van.
– Ami pedig engem illet, erre is van terve.
Cushing széke megreccsent. – Ugyan már, Parks… nem a KGB-től jöttem, nem is a CIA-tól! Bármikor kisétálhat innen, és azt mond, amit akar! Csak segíteni szeretnék, hogy átgondolja, voltaképpen mit akar mondani.
– Azt mondjam, hogy szabotázs volt, nem baleset?
– Parks, kezdjük az elején. Függetlenül attól, ami történt – bármi történt is –, nem dobhatunk szemétre egy százmilliárd dollár értékű erőműhálózatot. Nem lehetünk ismét barlanglakók egyetlen baleset miatt! – Tekintete hűvösebbé, hangja fenyegetőbbé vált. – Nézze, joga van, hogy elmondja a magáét. De mi is elmondjuk majd a magunkét.
– Például? – kérdezte Parks keserűen. – Hogy száz különböző szabálytalanság fölött szemet hunytak? Hogy az Elnök kedvéért üzembe helyeztetett egy erőművet, amikor tudta, hogy még nem készült el?
– Parks – mondta Cushing halkan, – én nem tudom, akar-e majd a kormány bűnbakot vagy sem. De ha igen, akkor már találtunk egyet. Magát! Nyugodtan vádolja csak a szállítókat, a kormány zaklatását és nyomását, vagy a lelkiismeretlen munkásokat… ennek különösen örülnek majd a szakszervezetek. Gondolja, hogy olyan sokan állnak majd maga mellé? Egyszer már mondtam, hogy a Bizottsághoz küldött levelei azóta valószínűleg eltűntek. A saját feljegyzései hamuvá váltak, és szétszóródtak az óceán fölött. Panaszkodhat, amennyit akar. Minél hangosabb lesz, annál többen fogják azt hinni, hogy másra akarja hárítani a felelősséget.
Parks felugrott, megragadta Cushingot a kabátjánál és félig felrántotta a székről. Cushingnak egy arcizma se rezdült.
– Egyetlen ütés, Parks, és elintézte magát… engem pedig sok fáradságtól kímélt meg.
Parks elengedte, és szédülő fejjel visszaült az ágyára. – Sajnálom, Cushing.
Cushing vállat vont. – A maga erőműve volt, maga volt a főnök – mondta halkan. – Akár tetszik, akár nem, maga nélkül semmi sem történhetett. Az volt a véleménye, hogy nem kellene még üzembe helyezni. Tudta, mekkora a tét. Komolyan azt hitte, hogy néhány Washingtonba küldött levél képes leállítani? Mindent megtett, ami a szabályzatokban volt, de csak annyit. Az isten verje meg, hány magához hasonló fickó van az iparban! Eszes, higgadt, tehetséges emberek, és egy sem ismeri ki magát a politikában. Magában minden megvan, kivéve a szenvedélyt. Ha meg akarja változtatni a világot, Parks, szenvedélyesen kell akarnia!
Előrehajolt a székben. – Maga szereti a gépeket, Parks; büszke minden gépre, ami jól működik. Nos, a magáé nem működött jól, és ha ezt megpróbálja másra kenni, senki sem fog hinni magának. A maga gépe nyiffant ki, Parks!
Parks rágyújtott és a földre meredt. – Úgy érzi, veszélyes vagyok? – kérdezte végül.
– Veszélyes lehet… olyan értelemben, hogy bizonyos dolgokat megnehezíthet. Az ország mindenképpen kénytelen lenyelni a keserű pirulát. Nincs más lehetőség – de maga még keserűbbé teheti.
– És ha azt hiszik, hogy a hibát szabotázs okozta?
– Szabotázs ellen több garanciát tudunk nyújtani, mint a politikai okokból elsietett átadás, a rossz tervezés vagy az olyan berendezések ellen, amelyek azért mondanak csődöt, mert nem tudunk eleget vagy mert túl sok a változó.
Parks döbbenten nézett rá. – Tehát egyetért velem?
– Egyáltalán nem – rázta meg a fejét Cushing. – Csupán arról van szó, hogy Amerika olyan korszakba lépett, amikor már nem játszhat biztonságosdit; amikor kockára kell tennie az esélyeit, és remélnie a legjobbakat.
– Nem tetszik ez a szerencsejáték – mondta Parks. – Miért kellene csendben maradnom?
Cushing az órájára nézett. Parks sejtette, hogy fel akar végre szállni a washingtoni gépre. – A Western új szaporító reaktort épít Oregonban. Körülbelül hat hónap múlva szükség lesz ott egy igazgatóra.
Parks egy pillanatig elgondolkodott. – Értem… mézesmadzag és korbács. Miért nincs itt Brandt, hogy ő húzza el előttem a mézesmadzagot?
– Majd ő is megjön. – Cushing felállt és a kalapjáért nyúlt. – Az ország nem élhet energia nélkül, Parks. Kell az energia, és kellenek az olyanok, mint maga, akik hozzásegíthetnek.
Cushing már az ajtóban volt, amikor Parks megszólalt: – Tudja jól, hogy nem megyek bele. Ha egy szaporító reaktorral baj van, az nem egyszerűen összeolvad. Az felrobban! De különben sem mennék bele az alkuba.
Cushing meglepődött, aztán félig elmosolyodott. – Nem voltam meggyőződve róla. – A mosoly eltűnt az arcáról. – Őszinte vagyok, Parks. Komolyan gondoltam mindent, amit mondtam.
– Túl sokan haltak meg, Cushing – ingatta a fejét Parks. – El kell mondanom, hogy szerintem miért.
Cushing bólintott, hirtelen elkomorult. – Lehet, hogy meg tudja győzni az embereket. De ha sikerül, senki sem fogja megköszönni magának, Parks. – Kezében forgatta a kalapját, még egy utolsó érvet keresett, aztán rájött, hogy nincs. Elgondolkodva állt az ajtóban. – Amikor elfogadtuk azt a kényelmet, amit az autó nyújt, évi ötvenezer halálos országúti balesetet is elfogadtunk. Sajnálatos, de senkinek sem okoz komoly gondot. Együtt kell élnünk az atomenergiával, és ez azzal jár, hogy vállaljuk az időnkénti katasztrófák kockázatát. Ha nem is szívesen, de meg fogjuk tanulni tudomásul venni ezt.
Kalapját a fejébe nyomta és felvette az aktatáskáját. – Biztosan nem érdekli, Parks, de tisztelem magát, ha nem is kedvelem. – Tétovázott, aztán halkan hozzátette: – Mostantól kezdve pedig piszkos és aljas lesz a játék.

87.

Hoyt szenátor: – Tehát az a véleménye, hogy a Prometheus katasztrófáját szabotázs okozta?
Eliot Cushing: – Azt hiszem, szenátor, ez aligha lehet kétséges. A baleset óta eltelt hónapok során a nyomozás sok minden kiderített Paul Maricalről. Tudjuk, hogy egy Mohawk Bluffsban történt baleset nyomán vesztette el a feleségét. Tudjuk, hogy ettől kezdve gyűlölte az atomerőműveket. Tehát okkal feltételezhetjük, hogy szabotázst követett el, részben, hogy eltávolítsa maga után az áruló nyomokat, részben, hogy elterelje a figyelmet, amikor kicsempészi az ellopott hasadóanyagokat.
Stone szenátor: – Engedelmével, ez elég vastag figyelemelterelő hadművelet volt!
Mr. Cushing: – Nem valószínű, hogy pontosan így képzelte. Nyilván kicsúszott az ellenőrzése alól.
Holmburg képviselő: – Mr. Cushing, tanúk egész sora vonult már fel a Bizottság előtt, s jó páran igen mély benyomást tettek ránk. Néhány tanú – főleg Mr. Parks – kimerítő beszámolójából az derült ki, hogy az erőmű alapjában véve nem volt biztonságos, túlságosan siettették őket, hogy a szállítók hibás alkatrészeket küldtek, és így tovább. Óhajt ehhez megjegyzést fűzni?
Mr. Cushing: – Mr. Parks bizonyára őszintén és a legjobb képességei szerint tanúskodott. De hadd emlékeztessem a Bizottságot arra, hogy több éve az én kezemen megy át minden reaktorbiztonsági probléma. Szinte minden panasz elém került, és az első év után már egyetlen újat vagy eredetit sem találtam köztük. Amikor a panaszok és figyelmeztetések jogosnak bizonyultak, vizsgálatot indítottunk, le is állítottunk egy-két erőművet, pénzbírsággal sújtottuk a szállítókat, de gyakran magát az erőművet is. A Bizottság sohasem tűrte el a hanyag munkát és a biztonságot veszélyeztető eljárásokat. Ezért nem érthetek egyet azzal a következtetéssel, amelyet Mr. Parks mondott el a tanúvallomásában. Noha a jelentések időközben sajnos eltűntek, igen jól ismertem a Prometheus körüli bosszúságokat. Egyik sem volt rendkívüli; ismerős gondok voltak, amelyek sohasem vezettek ilyen katasztrófához. A berendezésekben többszörös a beépített túlbiztosítás; előfordulhat, hogy egy biztonsági rendszer meghibásodik, de nehéz elképzelni, hogy egyszerre valamennyi tönkremenjen.
Holmburg képviselő: – A katasztrófa idején, és azt megelőzően, ön ugye a helyszínen tartózkodott?
Mr. Cushing: – Igen, uram.
Holmburg képviselő: – Tehát akkor együtt dolgozott Mr. Parksszal?
Mr. Cushing: – Mindketten ott voltunk a helyszínen, uram.
Holmburg képviselő: – Ez alatt nyilván kialakult valamilyen véleménye Mr. Parks képességeiről.
Mr. Cushing: – Nagyra értékelem Mr. Parks képességeit, amelyek feltétlenül elismerést érdemelnek. Igen jó szakember. Ezen túlmenően, azt hiszem, nem fontos nyilatkoznom…
Hoyt szenátor: – A helyzet súlyosabb annál, hogy ennyire tartózkodó legyen, Mr. Cushing. Már lerótta tiszteletét Mr. Parksnak. De ha van valami fenntartása Mr. Parks múltbeli tetteit vagy döntéseit illetően, azokat is hallani szeretnénk.
Mr. Cushing: – Egyetlen döntéséért sem hibáztathatom. Legföljebb annyit róhatnék fel neki, hogy időnként kissé lobbanékony volt… bár az adott körülmények között ezért aligha lehet hibáztatni. És rendkívül alapos mérnökembernek ismertem meg. Talán túlságosan is alapos volt.
Holmburg képviselő: – A túlzott alaposságot rossznéven kellene vennünk? Ezt megmagyarázhatná – mert például a választóim nehezen értenék meg.
Mr. Cushing: – Azt kívánni egy gépezettől, hogy tökéletes legyen, néha olyan, mintha az embertől kívánnánk meg a tökéletességet. Törekedni kell ugyan rá, de azt hiszem, nem szabad elvárni.
Clarkson szenátor: – Azt akarja mondani, hogy Mr. Parks maximalista volt?
Mr. Cushing: – Az az érzésem, hogy túl sokat követelt az erőműtől; hogy az apró zavarok – azok a meghibásodások, amelyekre minden erőmű normális működése során számítani lehet – az ő szemében aránytalanul felnagyítva jelentek meg.
Stone szenátor: – Ez a lagymatag dicséret rosszabb, mintha szidná, Mr. Cushing. Tagadhatatlanul voltak meghibásodások. Igen súlyosak.
Mr. Cushing: – Nem én akartam véleményt mondani Mr. Parksról, szenátor; önök kérték. De hadd fogalmazzam meg másképp tanúvallomásom egy részét: nem hiszem, hogy a Prometheus katasztrófáját az erőmű elsietett átadása okozta, sem azt, hogy a szállítók hibáiban vagy a munkások tapasztalatlanságában kellene keresni az okot; mindezzel már azelőtt is volt dolgunk más erőművekben, külön-külön és együttesen is. A tanúvallomások alapján szerintem logikus a feltételezés, hogy a történtek valószínű oka viszonylag prózai: szabotázs. Nem rendelkezünk ugyan döntő bizonyítékkal, de van gyanúsítottunk, akinek volt indítéka.
Marks szenátor: – Sajnálatos, hogy a gyanúsított már nincs életben, tehát nem tanúskodhat.
Stone szenátor: – Mr. Cushing, szeretnék visszatérni arra, amit korábban már elmondott, ön a katasztrófa időpontjában ugyebár a Reaktortervezési Bizottság Reaktorbiztonsági Albizottságának volt az alelnöke?
Mr. Cushing: – Így van, szenátor.
Stone szenátor: – És jelenleg?
Mr. Cushing: – Mint a Bizottság már hallotta, most a Western Gas and Electric nukleáris fejlesztési alelnöke vagyok.
Stone szenátor: – És Hilary Brandt?
Mr. Cushing: – Örömmel közölhetem, hogy Mr. Brandt változatlanul nálunk van, tanácsadói minőségben. Egészségi állapota sajnos nem tette lehetővé, hogy megjelenjen itt, bár nem is tudom, mivel egészíthetné ki az elhangzottakat.
Stone szenátor: – Nem gondolja, hogy ez esetleg összeférhetetlen a Bizottság előtt tett tanúvallomásával?
Mr. Cushing: – A Cardenas-öbölbeli események csaknem egy évvel ezelőtt történtek, szenátor. Abban az időben nem álltam kapcsolatban a Westernnel. Nemrégiben kerestek meg, amikor Mr. Brandt romló egészségi állapota szükségessé tette, hogy új alelnököt nevezzenek ki. Szeretném hangsúlyozni, hogy büszke vagyok jelenlegi pozíciómra, és arra is, hogy jórészt korábbi állami funkciómnak köszönhetem, hogy alkalmas vagyok rá. Amerika iparának története számos példával szolgál arra, hogy a haza javát a kormány vagy a hadsereg kötelékében szolgáló emberek később magában az iparban tevékenykedtek tovább.
Stone szenátor: – Ha jól emlékszem, Eisenhower elnök ezt nevezte „katonai-ipari érdekszövetségnek”.
Hoyt szenátor: – Nagyra becsült pennsylvaniai kollégám zaklatja a tanút.
Stone szenátor: – Elnézést kérek a tanútól, ha zaklatásnak veszi természetes kíváncsiságomat. Mr. Cushing, egy korábbi tanúvallomásában Mr. Parks azt a javaslatot tette, hogy átmenetileg függesszük fel a nukleáris programot, önnek mi a véleménye?
Mr. Cushing: – Nem tudok tragikusabb lépést elképzelni, Stone szenátor, mint a program felfüggesztését. Az amerikai katonai ütőképesség és gazdasági függetlenség egyaránt nagymértékben az atomenergiára épül. Az ellene való mostani felzúdulást a körülmények ellenére felelőtlennek és rövidlátónak tartom. Mivel pótolhatnánk? Nem tudunk annyi szenet bányászni, nincs elég földgázunk, a jelenlegi geotermikus és vízienergiánk pedig egyszerűen nem pótolná azt az energiát, amelyet most az atomerőművek szolgáltatnak. A napenergia és a fúziós energia, bocsánat a nyers fogalmazásért, szép álom csupán. Ha felfüggesztenénk a nukleáris programot, ahogy Mr. Parks ajánlja, akkor az energiahordozók terén ismét a tengerentúli államoktól tennénk függővé magunkat. Ez pénzügyi csődhöz vezetne, és újra kitenne minket az olaj zsarolásnak. Az egyetlen ésszerű – sőt, az egyetlen lehetséges – döntés az, hogy folytatjuk a jelenlegi programot, de fokozzuk a biztonságot valamennyi erőművünkben, nehogy egy újabb Paul Marical megismételhesse a Prometheus-katasztrófát. Amint többször említettem már a Bizottság előtt, magánemberként megértem Mr. Parks szempontjait, de a nukleáris program felfüggesztése azt jelentené, hogy a fürdővízzel kiöntjük a gyereket is.
Stone szenátor: – Formás beszédet tartott, Mr. Cushing. Mindazonáltal helytelenítem azt a módszert, amellyel elismerő szavak közben Gregory Parks hátába döfi a kést. Továbbá azt hiszem, odavetőleg lekicsinyelt több hosszú távú megoldási lehetőséget az energiaválságra, hogy megfélemlítéssel bírjon rá bennünket annak a programnak a folytatására, amely az amerikai történelem legtragikusabb katasztrófáinak egyikét eredményezte! Röviden, a Bizottság előtti tanúvallomását teljesen önérdekűnek értékelem.
Holmburg képviselő: – Nem szívesen mondom, de ez az a pont, ahol útjaink elválnak, szenátor. Nem látom be, miért kerüljön az utcára választóim fele olyasmi miatt, ami nemcsak, hogy megakadályozható, de valószínűleg elő sem fordulna a következő ezer év alatt. Egyetértek Mr. Cushinggal. A program felfüggesztésével egy maroknyi sivatagi despota kezébe adnánk szeretett hazánkat.
Hoyt szenátor: – A Bizottságnak az a feladata, hogy javaslatot tegyen a kongresszus egészének, nem pedig az, hogy elvi irányvonalat adjon. De Stone szenátorral szemben azt hiszem, a bizottsági tagok többsége nevében beszélek, amikor kijelentem, hogy Mr. Cushing érvelése nem csupán józan, hanem körültekintése és átgondolt logikája miatt meggyőző is.

88.

Parks végre befűzte a cipőjét; felegyenesedett és felvette a székre dobott keki inget. Ahogy elindult kifelé, kis névjegyet vett észre a takarón. Csak annyi állt rajta: Eliot Cushing. Alatta pedig egy telefonszám. Nézte egy darabig, aztán kettétépte és a földre szórta a darabokat.
Kint ragyogó téli nap sütött. Megállt a sátor árnyékában, hogy szeme megszokja a fényt. A sátor az öböl fölött, egy lankás dombon állt. Úgy érezte, felismeri a helyet: kirándultak erre néhányszor Karennal. A szomszéd sátor előtt Cole Levant jelent meg. Parks intett neki, aztán a város felé fordult.
A városnak hűlt helye volt. Illetve egyes részek megvoltak még, a többit simára gyalulták. Parks némán nézte, amint apró bulldózerek zúzzák szét a játékházakat. Nem látta jól, de mintha a sofőrök fehér ruhát viseltek volna. A romok között is bulldózerek forgolódtak. Parks kitalálta, mit csinálnak: kupacokba tolják a fát, cementet, maltert, hogy aztán fémhordókba rakhassák.
– Dobozolják, ami még megmaradt a városunkból, Parks! – lépett hozzá Levant.
A sátor másik oldalán néhány ember várakozott a buszra.
– Mi történik itt Cole?
Az úton egy teherautó kapaszkodott fölfelé, a kormánynál fehérruhás sofőr ült. A platón két sorban fémhordók sorakoztak.
Levant sápadt volt, és mintha rossz bőrben lett volna. – Két láb mélységben fölvakarják az egész vidéket. A hordókat eltemetik valami védett területen – mondta keserűen. – Mint valami radioaktív Arlington. Állítólag egyszer már történt ilyesmi Spanyolországban.
Parks nézte, ahogy a bulldózerek komótosan előre-hátra kanyarognak a láthatáron. – Mi van a hajójával?
Levant belekotort a zsebébe és elővett egy acélkeretes szemüveget, meg néhány elpiszkolódott nyomtatványt. – Azt mondták, töltsem ki három példányban. Hat hónap múlva kapok egy új hajót… talán. De nem is számítok rá. Úgysem tudom, hol halászhatnék; a part menti vizeken megtiltották.
Parks még nézte egy darabig a város lerombolását, aztán megkérdezte: – Hol van Karen?
Levant hüvelykujjával a várakozókra bökött: – Ott. Vár.
Karen formátlan katonaruhában állt a várakozók között. Festetlen volt, lenyírt fejét oroszosan megkötött kék kendő védte a naptól. Meglátta Parksot, de nem intett neki. Parks odalépett hozzá; csak most vette észre a zöld vászonruhán a fekete karszalagot.
– Féltem, hogy nem talállak meg.
– Örülök, hogy megtaláltál.
– Sajnálom Barney-t.
Karen vállat vont, arca kifejezéstelen volt. Zavart csend telepedett közéjük.
– Hosszasan beszélgettem Cushinggal.
– Mindannyian láttuk, amikor bement a sátradba – mondta a lány, kis keserűséggel a hangjában. – Képzelem: fölvitt egy magas helyre és megmutatá a föld minden országát…
– Ez biblikusan hangzik.
– Az is. Lukács-evangélium*. Egyszer Barney idézte nekem.
Lerner árnyékként követi őket, gondolta Parks, harag nélkül.
– Igazgatót keresnek az oregoni szaporító reaktorhoz.
– És felajánlották neked?
– Fel.
– Mi is beszélgettünk itt – mondta a lány lassan. – Amikor láttuk, hogy bemegy, fogadtam, hogy nem tudnak megvásárolni. De úgy látszik, vesztettem.
Parks szemügyre vette a lányt. Máskor sem volna szabad kifestenie magát, gondolta, így sokkal szebb. Vagy talán természetesebb, ahogy mondani szokás. – Szerinted az embereknek sátorba kéne költözniük, és visszatérniük a fafűtéses kályhához?
– Ha nincs harmadik megoldás. – A lány megborzongott, ahogy feltolultak benne az emlékképek. – Mindenki, aki az erőműben dolgozott, egyetértene velem.
– Én is – mondta Parks.
– Komolyan beszélsz?
Parks bólintott, és a lány elgondolkozva mondta: – Kezded megtalálni önmagad.
– Sok segítséget kaptam az utóbbi időben.
– Látta valaki Robot? – lépett hozzájuk Levant. – Átkozott kölyök, mindjárt indulnunk kell!
Robra kissé távolabb, a parton találtak rá; barátjaival guggolt a homokban, és nagyítólencsével gyűjtötte össze a napsugarakat egy darab papírra. A papír éppen füstölni kezdett.
– Indulás, fiúk – mondta Levant mogorván. – Azt hiszem mondtam már, hogy a partot lezárták; hiányzik még egy kis zuhany?
Parks a hamvadó papírra bámult. – Ha napsugarakkal vívnánk a háborúkat, már évek óta készen volnának a naperőművek – mormogta.
– Ezt ki mondta? – nézett rá Karen.
– Nem emlékszem – vonta meg a vállát Parks. – Akárki is, nagyon okos ember volt. – Megérintette a lány karját. – Találkozunk még?
Karen egy cédulát nyomott a kezébe. – Ha akarod. Barátokként… legalábbis kezdetben. Hazamegyek Seattle-ba. A nővérem ott dolgozik a kórházban, talán nekem is akad munka. Hát te?
Ekkor gondolt rá először. – Nem is tudom. Az energiaiparból biztosan kiközösítenek, de amúgy sincs kedvem visszamenni. Mindenesetre közben megindítom a válópert. Aztán talán ellátogatok Seattle-ba. De először néhány hetet szeretnék tölteni a bátyáméknál Los Angelesben. Egy kis levegőzés a tengerparton… semmi izgalom, rengeteg napsütés…
Karen hirtelen elfehéredett. – Neked senki sem mondta meg? Cushing egy szót sem szólt róla?
Parks rábámult: – Miről?

89.

Hoyt szenátor: – Mr. Tebbets, a Prometheus katasztrófájának idején ön szolgálatban volt a MIROS denveri központjában. Elmondaná a Bizottságnak, hogy mi történt, amikor a szél iránya megváltozott?
Mr. Tebbets: – A radioaktív felhő mind nagyobb lett, reggelre körülbelül kétszázötven kilométer hosszú volt és ötven kilométer széles. Közvetlenül a szél megfordulása előtt értesítettek, hogy megpróbálják berobbantással lezárni a reaktorok helyén keletkezett üreget.
Stone szenátor: – És mi történt ezután?
Mr. Tebbets: – Semmi, szenátor.
Stone szenátor: – Hogyhogy semmi?
Mr. Tebbets: – Arra számítottunk, hogy ezzel a felhőt elvágják, s a szél majd eloszlatja. De a felhő tovább nyúlt dél felé. Később megtudtuk, hogy a dinamit nem volt elég az üreg lezárásához. Valami számítógépes vizsgálat alapján határozták meg a mennyiséget. Azt hiszem, hogy csak délre sikerült teljesen lezárniuk az üreget.
Hoyt szenátor: – Annak alapján, amit a képernyőkön látott, le tudná írni a helyzetet?
Mr. Tebbets: – A felhő meglehetősen gyorsan elfordult, uram. Alig volt időnk rá, hogy a körzetben tartózkodó hajókat és repülőgépeket figyelmeztessük. Egy órán belül déli irányban eljutott Oceanside-ig, kelet felé pedig San Bernardinóig.
Stone szenátor: – Tehát beborította az egész Los Angeles-i medencét.
Mr. Tebbets: – Igen, uram, végül igen.