NNCL218-28Dv1.0

J. T. Chipendale
KEEC
A Nagy Világ-Regatta

ISBN 963-316183 5 

Kiadja az Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat az Idegenforgalmi Világszervezet, a WTO társult tagja. 
Felelős kiadó: Teszár József vezérigazgató 
Felelős szerkesztő: Haas Márta 
Szerkesztette: Szabó Béla 
Borító: Geller B. István 
Művészeti szerkesztő: Erdélyi János 
Szedte az IPV TD Képviselet 
88.477.66-14-2 Alföldi Nyomda. Debrecen 
Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató 

Hajdani és majdani rokonom, Jeremy Thomas Chipendale pilóta tiszteletére. 

Ez a könyv egy feltételezett jövőben (múltban, jelenben) játszódik. Mindnyájan a jelen (múlt, jövő) fogságában élünk. Cselekvéseink és nem cselekvéseink teremtik meg a következő pillanatot. És az utána következőt. A jövő (múlt, jelen) így beláthatatlan, mert az esetlegesség a legfőbb törvénye életünknek, s a remény, hogy a véletlenek milliárdjából a számunkra kedvezőek, de legalábbis elfogadhatóak valósulnak meg. Azért, mert az eltelt évezredek folyamán a jó reménye az esetek többségében valósággá vált, még nem vonhatjuk le azt a következtetést, hogy a jövőben (múltban, jelenben) is mindig így lesz.
Meglehet, éppen ma esik meg az az alig érzékelhető apró változás, ami oda irányítja a dolgok menetét, ahol és amikor ez a könyv elkezdődik. Történhet tehát mindez holnap, száz év múlva, tizenöt évvel ezelőtt, avagy sohanapján. A leghőbb vágy sem változtathatja meg a dolgok kérlelhetetlen menetét.
J. T. C. 

Hangok hallatszanak az űrből, és a pipipek meglátogatják a Földieket. 

A változást Vlastimil Svoboda, brnói illetőségű rádióamatőr okozta, bár ennek ő a legkevésbé sem volt tudatában. Nem is tudta meg soha, hogy a május harmadikán éjjel kettőkor küldött távirata végveszélybe sodorta az emberiséget, Ő csak egy argentin hívásra válaszolt. Svoboda egyébként pompás teljesítményre képes rádióadója persze' önmagában kevés lett volna a változás előidézéséhez. Az is kellett hozzá, hogy a Halley-üstökös menetrendszerinti járata éppen megfelelő együttállásban találkozzék egy rendkívül heves napkitöréssel. Ennek a találkozásnak, valamint annak, hogy a szokatlanul erős kozmikus sugárzások ne gyöngítsék, hanem erősítsék a hozzájuk mérve elenyészően gyenge földi rádiójeleket, a valószínűsége kisebb, mint egy az ezermilliárdhoz. De többnek bizonyult nullánál, s a galaktikus telitalálat Vlastimil Svoboda esetében rendkívüli eredményt hozott. Naprendszerünk azonos dimenzióba csúszott (a fogalom pontatlan) egy másik, a földinél milliószorosan nagyobb és fejlettebb civilizációval, amely fényévek százezreivel mérhető távolságban tartózkodott. 
A véletlenek sorozata olyan kozmikus szabálytalanságot idézett elő, amelynek révén a rádiogram, átkerülve egy másik időfázisba, úgyszólván késedelem és főleg torzulás nélkül elérte az említett civilizáció határát, s ott a jelet fogta egy ügyeletes űrszonda, majd dekódolásra továbbította egy központi berendezésnek. 
Az idegen civilizáció csodálkozva fogadta az üzenetet, és kinyújtotta csápjait a végtelen űr végtelenül sok irányába, hogy felderítse az eredetét. A véletlenek katasztrofális sorozata ott ért véget, amikor a dimenziócsúszás a kereső, puhatoló sugarak egyikét visszavezette a Föld bolygó irányába. Ettől a pillanattól fogva, mint amikor két retesz összecsúszik, az egymástól hihetetlenül távoli két civilizáció, bár csak egy vékony fonállal, összekapcsolódott. Ez a fonál elegendően erősnek bizonyult ahhoz, hogy megtartsa egymás szorításában a két idegen reteszt. A találkozási vonal mentén szálak ezrei kígyóztak át, hogy elérhetővé, megismerhetővé tegyék a hatalmas és kíváncsi értelem számára azt a távoli pontot, amelyen egy számára idegen, s ezért mindenképpen veszedelmes civilizáció mutatkozott. 
Az első szál egy a Naprendszer végtelen csöndjében úszó űrhajó antennáján akadt föl. A véletlenek sorozata itt nyerte el betetőzését. Ha a kereső sugár csak méterekkel eltér, meglehet, a kisbolygók övezetének valamelyik élettelen darabjába ütközik. S akkor azt az információt továbbítja vissza, hogy ebben az irányban a kutatás fölösleges. De nem így történt. 
Az első híradás pókfonala mentén hihetetlenül erős sugárözön száguldott át a végtelen éteren. A sugárnyaláb intenzitása, mint a mohó kíváncsiság, percről-percre fokozódott. 
Don dono dono dón dono dono dono dón dana dón dana dono dana dana dán dono dón dán dana dón dono dana dana dán dón dana dón dón dán dana dono... Halkan indul, alig érzékelhető, erősödik; tompa, mély dübörgés, mintha a Világmindenség dünnyögne.... dono dana dón dana dana dán dón... erősödik, feljebb és feljebb kúszik a tudattalant a tudattól elválasztó feneketlen kút falán, kibukkan... nem, még nem... dana dana dán dón dono dana dón dán... néha, mintha fülrepesztőén sivítana, máskor mintha észvesztőén felgyorsulna, pedig sem a tempó, sem a hangszín nem változik... A hang erősödik. Végtelen lassúsággal tompán dübörög a dobhártyán belül. A kozmosz ismeretlen mélységéből, végtelen távolságából, egy elképzelhetetlen szörnyűség közeledik lassan és feltartóztathatatlanul... 
dana dana dán dón dono dono... jön, mint a sötét végzet, az ismeretlen halál, a pusztulás... dono dono dón dono dán dono dón dono dana dono dana dán dono dón... közeledik. Egyre erősebb, egyre félelmetesebb... dono dono dón dán... itt ordít és ugyanakkor véghetetlenül távol.. dono dono dán dono dana dán... dübörög., dono dono dón... nem, ezt már nem lehet... dono dán... 
– NEM!!!!! 
Chip végre felébred a saját ordításától. Éjszaka van. A megfigyelő ablakain túl koromfeketén tátong a semmi. Nem világosabb nappal sem, de a megfigyelőben a földi napszakok változásának megfelelően mérik az időt, tehát most éjszaka van, éjfél után fél óra, igazi kísértetidő. 
Chip nem fél. Soha nem ismerte a félelmet. Még gyerekkorában sikerült legyőznie, amikor a mosogató rövidzárlata szikraesőt szórt a konyha műanyag padlójára. A padló hamar felizzott, felgyújtotta az egész konyhát, az étkezőt, a szobákat, az előszobát, a fürdőszobát, lángoltak a bútorok, a szőnyegek, a függönyök, a háromdimenziós vadászképek a falon, apa büszkeségei, a szobákban lángvihar tombolt. A szekrény mögött rémült kisfiú, a hőség az ablakhoz kergeti. Chip hatéves volt akkor, aznap este kétségbeejtően egyedül, a szülők vendégségben, onnan még beugrottak a Luxba, de erről Chip nem tudott, ők sem a lakástűzről. Kerek csodálkozó szemű, ártatlan, szőke kisfiú. A lángok és a füst elborították a lakást, Chip semmit sem látott már, a könnyei patakzottak a maró füsttől, kerülgette a feléje kapkodó lángokat, amelyek mind mohóbban nyúlkáltak utána “Gyere, kissszfiú, gyere gyorsszan! Gyere, kissszfiú...!” Az ablakhoz rohant és kinyitotta. Mögötte felbődült a friss levegőtől erőre kapott tűzvész, ötven emelet mélysége tátongott a korláton túl. Chip átmászott a korláton, mert a hátát már perzselte a hirtelen betóduló levegőtől erőre kapott pokol forró lehellete... Máig is rejtély, hogyan sikerült, de tény, hogy a hatéves, vékony kisfiú épségben leereszkedett a villámhárító kábelén, óvatosan és akkurátusanlemászott az első emeletig. 
Amikor megérkeztek a tűzoltók, hogy leszedjék onnan, Chipnek a fényes reflektorok, a szirénázás, a nyüzsgés láttán mégis inába szállt a bátorsága. Szépen eleresztette a kábelt és belepottyant a tűzoltó őrmester karjaiba. Életében akkor félt először és utoljára. A tűzvész örökre kiégette belőle a félelmet. Ezért tartotta Jeremy Thomas Chipendale-t a Világkormány alkalmasnak arra, hogy az NVSZ tagja lehessen, s rendszeres őrző-védő őrjáratra indulhasson a technika legkorszerűbb eredményeit hasznosító kecses és különleges űrjárművel, a Malaccal. 
A megfigyelő-naszád ilyen különös elnevezést kapott. A kezelése sokban hasonlított egy hajdani vitorláséhoz, kivált ha számításba vesszük, hogy többezer négyzetméteres aranyfüst vitorláival hasznosította a napszél energiáját. Ezzel aztán a hasonlóság ki is merült. 
Chip felébredt a saját ordításától és látta, hogy az ablakokon át feléje ásító semmi éppen olyan megnyugtatóan szurokfekete, mint azelőtt volt, s a műszerek sem jeleznek semmiféle rendellenességet. Megfogta a pulzusát és azt tapasztalta, hogy még mindig szaporán ver, noha lassuló tempóban. A verőéren tartotta az ujját, amíg a ritmus el nem érte a Chipre vonatkozó optimumot, azaz percenként ötvenkettőt. Akkor hátradőlt a kényelmes, testére alakított megfigyelő-pilótaszékben, mélyet sóhajtott, behunyta a szemét... és ismét meghallotta a hangot... 
DONO DONO DONO DON DONO DONO DANA DON... mélyebb, markánsabb és jóval erőteljesebb volt mint eddig. Mintha azon idő alatt, amíg Chip saját ijedtsége analizálásával volt elfoglalva, galaktikányi távolságokat lopott volna be abból a mérhetetlen messzeségből, amely őt Chiptől elválasztotta. Chip határozottan úgy vélte, hogy ez a gonosz, hatalmas és ismeretlen erő az ő személye ellen tör. 
Chip ismerte a szabályzatot. Előrehajolt és ütközésig rántotta a nikkelezett nyelű, vörös markolatú vészfogantyút. Az összes megfigyelőben és a Központi Bázison felrikoltott a Chipet jelentő sziréna keserves malachangja. Ez egy korábbi eset következménye volt. Akkor, egyedi jelzés híján nem sikerült azonnal azonosítani a vészjelző hangját a vészjelzőt működésbe hozóval, s a késedelem egy megfigyelő-pilóta vesztét okozta. A pszichológusok bevonásával végzett általános vizsgálat eredménye, több vezető beosztású parancsnok leváltásán túl, azt is magával hozta, hogy attól kezdve minden megfigyelő-pilóta egy-egy állat panaszos veszélyordítását kapta azonosítási jelül. 
Chipnek a böllér késétől sebzett malac halálordítása jutott. Meg kell adni, ezt hallva senki sem gondolhatott Erik-re, akit balszerencséjére elszánt szamárordítás azonosított, s ezért jó csomó ugratásnak volt kitéve kezdetben a Bázison. 
Chip nem volt ideges. Nem is félt. De azért teljes erővel csüngött a vészjelző karon, és el nem engedte volna a világ semmi kincséért, noha tudta, hogy odalent a Bázison a futkosó szolgálatosok, és az álmát a szemeiből dörzsölő parancsnok, ezt jónéven vennék tőle, mivel amíg a kart vissza nem állították eredeti helyzetébe, az ordítást semmiféle erő el nem hallgattathatta. 
Egy ízben a Sakál-Megfigyelő meteorral ütközött és megsemmisült. Az ütközés folytán a vészjelző kar valahogy működésbe jött, és nem is hallgatott el a sziréna még tizennyolc napig, amíg a valamilyen módon épségben maradt működtető akkumulátor teljesen ki nem merült. Tizennyolc napig vonított a sakál elpusztult társukért. Az utolsó napokban az emberek a Bázison már félőrültek voltak, de tenni az ordítás ellen senki sem tehetett. Ez óvatossági rendszabály volt. Egy az Áthághatatlan Előírások közül. Azt hivatott szolgálni, hogy a központiaknak és kint, a megfigyelőkben ülőknek minden gondolata arra irányuljon, hogy az embertelen bőgést megszüntessék, azaz mielőbb megmentsék a bajban lévőt. Ebből a szempontból a megfigyelők aránylag jó helyzetben voltak, mert ők fedélzeti rádiójukban annyira lehalkíthatták a hangot, hogy hallani tudják saját műszereik jelzését. De megszüntetni ők sem voltak képesek. 
Chip malacordítása most jókora ribilliót csapott. Olyan lett a Központi Bázis, mint egy hangyaboly, amelyre természettudományos kíváncsiságból ráült egy tudós. A megfigyelő-pilóták is álmos bagolyszemekkel pislogtak egyszemélyes kajütjük mélyén. Eddig békés némaság övezte létüket, most pedig egy halálraítélt malac reménytelen üvöltését hallják. Acéltorkú, páncéltüdejű malacét. Immár teljes tíz perce ordít megállás nélkül az istenverte állat, még lélegzetet sem vesz, nem áll meg egy lélegzetnyi időre sem, hogy szakadna rá az ég. 
– Hello, Chip! – ordította a parancsnok. 
– Hello! – üvöltötte Chip, a pirosfejű fogantyún függeszkedve. 
– Nem akarsz arról a karról lemászni? 
A videót mindkét irányból működtetni és vezérelni lehetett. 
– Miért? 
– Veszettül hangos! Ha lemásznál, nyugodtabban tudnánk beszélgetni! Nem gondolod? 
– Nem! – vélte Chip. 
– Valami baj van? – kérdezte üvöltve a parancsnok. Erre a kérdésre várt mindenki a Központi Bázison és a megfigyelőkben, a monitorokat kinagyító képernyőfalakat lesve. 
– Igen! – helyeselt Chip többszáz színes, kinagyított és kicsinyített példányban. Az emberek szíve, voltak bárhol is, bármilyen rangban, összeszorult. Évek, évtizedek óta vártak a Nagy Alkalomra, a Fantasztikus Találkozásra, ami soha sem akart bekövetkezni. Említésre méltó esemény a világűrben hajózó védőszolgálat bevezetése óta csak néhány meteorrajjal való szerencsés vagy kevésbé szerencsés találkozás volt. Idegen értelemnek, netán űrhajónak eddig a nyomát sem látták. A reménykedés azonban nem hagyott alább, s egyúttal az aggodalmat is ébren tartotta. Milyenek lesznek? Barátságosak? Ellenségesek? Gyöngébbek vagy erősebbek mint mi? Vannak egyáltalán? Chip váratlan jelentkezése egy szempillantás alatt fölkorbácsolta a mélán szunnyadó kétségeket és reménykedéseket. 
– Berezeltél? – kérdezte a parancsnok, mintha átérezte volna többszáz beosztottja aggodalmát. 
– Egy null! – válaszolta Chip talányosán. 
– Akarsz jelenteni? 
Chip keményen markolta az üvöltő fogantyút, és megrázta a fejét. 
– Vagy csak négyszemközt?... 
Chip bólintott. Egy kattanás. Az emberek sajnálatára, a képernyők elsötétültek. De a malacordítás maradt. 
– Négyszemközt vagyunk! – üvöltötte a parancsnok. – Nem gondolnád meg magad a fogantyút illetően? 
– Idefigyelj, Generál! – üvöltötte Chip a parancsnok gúnynevét, amit az különösebben nem bánt. – Egyezzünk meg abban, hogy tudom, miért húzom ezt a rohadt kart, és addig nem engedem el, amíg jónak nem tartom. A látszat ellenére sem rezeltem be. Valahogy úgy látom a dolgot, jobb ha ilyen hangzavart támasztok, mert amíg az én malacom visít, nem hallja meg senki azt... 
– Hallottál valamit? – kérdezte ordítva a parancsnok, és bekapcsolt egy adásrögzítő adaptert. Riasztás idején, és azon kívül is, minden adást hivatalból rögzítettek, de ezeket mód volt esetleges “felsőbb érdekből” megsemmisíteni. A különleges parancsnoki adapterbe gyűjtött adás ez alól kivétel volt. 
Chip bólintott. 
– Mit? 
– Ez az, amire nem tudok válaszolni. És szerintem ez baj. Most két eset lehetséges. Vagy én bolondultam meg, és akkor nagyon gyorsan kell közbeavatkoznotok, vagy ép az elmém, de akkor meg valami csúf dolog készül valahol a fekete semmiben, és félek, hogy amikor a képünk elé bukkan, csak annyi időnk marad, hogy egy jót... 
– Félre a drámával! – dörrent rá a parancsnok. – Mit hallottál? 
– Nem tudom. Mintha valami, vagy valaki dúdolt volna. Donodono, danadana, ilyesmi. Természetesen a fedélzeti számítógép semmit sem észlelt, tehát vehetnem képzelődésnek is. Éppen ez az ami zavar. Mert olyan tisztán hallottam és úgy ám, hogy még most is áll a hátamon a szőr. Egyszerre éreztem pokoli távolinak és közelinek. 
– Ki dúdolt? – üvöltötte a parancsnok, noha nem volt gyengeelméjű. Chip sem. – Idegen értelem? – firtatta a parancsnok, és a halántékán megjelent az első verítékcsöpp. 
– Na jó, feladom! – üvöltötte Chip. – Nézz hátra! A függöny mögött van a Télapó!... 
A parancsnokban volt annyi lélekjelenlét, hogy ne nézzen hátra. 
– Idefigyelj, Generál! Én most visszatolom a helyére ezt a rohadt kis kart, és csend lesz. Aztán beleülök a székembe, mint az előbb és behunyom a szemem. Akkor megint hallani fogom azt a hangot, de egészen biztos, hogy olyan közelről, amit már ember nem tud elviselni. Lehet, hogy te is fogod hallani. Lehet, hogy semmit sem hallasz. Lehet, hogy olyan történik, amire egyikünk sem számít, lehet hogy nem történik semmi. Akárhogy is lesz, attól a pillanattól fogva, hogy behunyom a szemem, átveszed a közvetlen irányítást, és addig a kezedben tartod, amíg jónak látod. Oké? 
– Rendben! – ordította a parancsnok, és érezte, hogy kiszáradt a torka. Chip jókedvű srác volt, de a komoly dolgokkal nem szeretett tréfálni. A szolgálat számára komoly dolog volt. Nagyon is komoly. A parancsnok soha sem mondta, de Chip volt a legjobb megfigyelő-pilótája. S ezt nem csak ő tudta. Benyomta az átvételi jelzőt, és néhány tízmásodperc alatt a 218-as megfigyelő irányítása átjött a parancsnoki pultra. Chip most már nem sokat tehetett. 
– Visszanyomhatod, Chip! – ordította a parancsnok. Chip visszanyomta a kart, és hirtelen csönd borult a Központi Bázisra. A folyosókon futkosok megtorpantak, és idegesen fülelni kezdtek. Mintha megsüketültek volna. Ez a hirtelen csönd még rosszabb volt, mint az előbbi üvöltés. 
Chip beleült a kényelmes fotelbe, hátrahajtotta a fejét, könnyedén intett a parancsnoknak, és lehunyta a szemét. 

*

– És most? – kérdezte James Holloway-Ford, a Föld Biztonsági Szolgálat főnöke. 
– Kómába esett. Eddig még nem sikerült felébreszteni... és a jelek szerint talán nem is sikerül soha... – A parancsnok elfojtott egy sóhajtást. Szerette Chipet. 
– Ön szerint mi történt? – kérdezte Holloway-Ford. 
– Nem tudom – felelte a parancsnok. Mert valóban nem tudta. 
– Annyit tudok, amit az imént ön is látott és hallott. Ez pedig alig több, mint a semmi. 
– Azért az valami, hogy egy jólképzett megfigyelő előbb artista mutatványokat végez a vészjelzőn, aztán bekonferálja saját megsemmisülését, amely a bejelentett időpontban szép szabályosan bekövetkezik. Erre valahogy nehéz azt mondani, semmi. 
– Nem kétséges, uram – felelte a parancsnok. – Viszont az sem, hogy ebből nehéz bármiféle hasznosítható információt kiszűrni. 
Holloway-Ford agyán átfutott a gondolat, hogy véleménye szerint éppenhogy mindenből lehet hasznosítható információt nyerni. Az is hasznos információ lehet adott esetben, hogy nincs semmi információ. De erre most nem akart kitérni. Másrészt, régről ismerte a Luna Bázis parancsnokát. Annak idején az egyetemen két évvel fölötte járt, Olaf Bell első diplomáját csillagászként szerezte meg, s csak azután jött át az űrhajósokhoz. Ő viszont alkalmazott matematikusként kezdte, de hamar beleunt, és jó csomó kerülő után kötött ki mostani hivatásánál. Ha ugyan ezt hivatásnak lehet nevezni. Szaglászni minden és mindenki után világszerte. Sőt, mint most, a hideg világűrben is. így hát csak ennyit kérdezett: 
– Nem lehet klausztrofóbia? 
– Minden lehet. Klausztrofóbia is. De nincs rá sem előjel, sem bizonyíték. A pilótákat, mint tudja, minden kihajózás előtt alaposan megvizsgálják. 
Holloway-Ford komoran bólintott. Persze, hogy tudja. Idefelé jövet mindent áttanulmányozott Chipendale megfigyelő anyagában. Még a gyermekkori oltásokat is. 
– Chipendale a legjobb megfigyelőnk... volt – tette hozzá a parancsnok. – Van viszont egy különös megjegyzése... 
– Igen, ez a dúdolás több mint idegesítő – dünnyögte Holloway-Ford. – Ez nekem se tetszik. És nagyon boldog lennék, ha azt mondhatnám, hogy a Malac-megfigyelő belebolondult a magányba. 
A parancsnok semmit sem válaszolt. A repülőtérre besuhanó elegáns vonalú, fehér járművet nézte, amely most hirtelen megállt, és a felnyíló ajtón egy csapat fehérruhás ember tódult ki, a mellükön messze virító arany jelvénnyel, amilyen a Szolgálat főnökének köpenyén is volt. 
– Az ön emberei? – kérdezte a parancsnok. 
– Azok, szíves engedelmével – felelte Holloway-Ford, és ő is az ablakhoz lépett. Legalább százötven kilós lehetett, és egy fél fejjel magasabb az ösztövér parancsnoknál. Úgy állt egymás mellett a két férfi az üvegkalitkában, mint egy gnú és egy elefánt. A kövér ember megtörölte verítékező homlokát. Ezt a mozdulatot jószerivel az egész naprendszer ismerte. – Egy darabig itt maradnak – tette még hozzá. – Hátha tudnak segíteni nekünk. 
– Donodono... – mormolta a parancsnok. Holloway-Ford fölkapta a fejét. 
– Ne fessük az ördögöt a falra, uram! 
– Nem is tudnánk, uram! – felelte a parancsnok és körbemutatott. – Itt minden üvegből van. 

***

– Puffsztaratta, puffsztaratta, puffszta, puffszta, puffsztaratta, puffsztaratta, puff... Megeszi a fene a mikroszámítógépeket, meg a beszélgető űrhajókat! Azért a zene az csak zene marad, az áldóját neki! 
Kivirult képpel, büszkén, fújta a hatalmas réztrombitát. Erőfeszítéstől kivörösödött orra óriásivá torzulva tükröződött vissza a trombitán – nem sajnálta a hangszertől a tisztítást –, de nem magát figyelte, hanem az előtte haladó nyakát. A nyak ott előtte a dallam levegőigényétől függően változtatta színét a világospirostól a sötétliláig. 
– Szamóca! – állapította meg magában, és ez az ő szóhasználatában azt jelentette, zöldfülű. Unokaöccse, Hanzi még valóban zöldfülűnek számított a zenekarban, noha tehetséges zenész volt röpke tizenhét éve ellenére. Igen ám, csakhogy ehhez a művészethez – szokta volt ő mondogatni – nem csak érzék, erő is kell! Mert nem lehet csak úgy epötyörészni a nótát. A nótának olyan harsányan kell szólnia, hogy beleremegjen a leghátsó néző is, az áldóját neki! Az erőhöz pedig mi kell? Jó sok enni- és innivaló. Hát ezért nem lesz senkiből tizenhétévesen vérbeli fúvószenész. Amíg föl nem szed magára vagy tizenöt-húsz kilót. De nem ám akárhová! Csupa olyan helyre, ami a művészethez kell! Például ide –, és a pocakjára üt... Általában ilyenkor szokott kitömi a hahota és szónoklata többi része vidám hangzavarba fullad. – Adjátok már ide azt a korsót! – De most még ez messze volt, előbb ki kellett érni a térre, ott leadni a műsort, aztán visszacaplatni ezen a piszokul forró úton, bemasírozni a székházba, ahonnan aztán már csak egy ugrás valóban a söröző, ahol vár rájuk a jó hideg, párás falú korsó... de hol van az még! 
Hans nem vett részt a próba utáni sörözésben –, pedig az ő torkát is kiszárította a menetelés és a forróság –, bármilyen rondán nézett rá Ottó bácsi. Nem szerette a sört. Hans nem szerette a kürtöt sem. Őszintén szólva, utálta, Legjobban pedig a menetelést gyűlölte, az orrába szálló port, az előtte menő izzadtságszagát, a mellettük futkosó pimasz kis kölyköket, akik citromot nyalogattak, amitől összefutott a szájában a nyál, és a kürt olyan recsegően szólt, hogy Hans kényes fülének valóságos kínszenvedést okozott. Gyűlölte az életét, amit most, a közelgő nagy spartakiád miatt, nap mint nap megkeserített a próba. Fújnia kellett az apjáról rámaradt kürtöt, mert szegény papa híresen jó kürtös volt és most a többiek, főleg pedig Ottó bácsi, aki magához vette az elárvult fiút, elvárják tőle, hogy az apjához méltó kürtös váljék belőle. Az a feltett szándékuk, hogy Hansból bármi áron kürtöst faragnak, igazi pompás kürtöst, és Hansnak már kezdett fogalma lenni arról, hogy ez mit jelent. Vég nélküli menetelések, vég nélküli gyakorlások és vég nélküli sörözések. Ha erre gondolt, végigfutott a hátán a hideg. 
Ő csak a gyömbérlikőrt szerette, és a Gyömbérke üdítőt. Ezeket itta hűségesen már egy jó féléve, amióta az újfajta Gyömbérke kiszorította a piacról a korábban kedvelt Anizsvarázst. A gyömbérlikőrön és a Gyömbérkén kívül Hans még egy dolgot szeretett igazán, talán még az előbbi kettőnél is jobban. Játszani. Elektronikus gépeken. Szenvedélyes játékos volt. Ha volt elég pénze és ideje (és Ottó bácsi csak a kürt dolgában volt olyan keményszívű), felült a vonatra, és berobogott Stuttgartba, hogy az ottani Nagy Játékszalonban, ahogy az újfajta szórakozóhelyeket nevezték, próbálja ki ügyességét. 
Egy-egy ilyen Szalon káprázatos lehetőségekkel várta a belépőt. Tulajdonképpen nem is szalon volt, hanem egy többszintes automata-centrum, ahol egy lassan emelkedő körfolyosón lehetett az egybefüggő belső tér legtetejére jutni. A csigavonalban emelkedő folyosóról számtalan oldalág nyílt, s mindegyik oldalágban különféle masinák villogtak, ciripeltek, zenéltek, huhogtak és kelepeltek, kattogtak és csattogtak, vagy éppen titokzatos hangzatokat búgtak, suttogtak, mint az úgynevezett erotikus karburátorok, amelyek a játékos rejtett, belső érzéseit térképezték fel egy gyorsteszt segítségével, majd ezekből és ezekre építve állították elő azt a programot, ami a játékosnak fölöttébb nagy gyönyörűséget okozott a folyosón lévőktől gondosan elzárt kabinban, A Nagy Játékszalon igazi szenzációja a legfelső szinten volt, abban a tágas és körben panorámaablakokkal övezett teremben, ahol azok gyülekeztek, akik szenvedélyesen rajongtak az élethű elektronikus játékokért. A különféle űrhajóbelsőket imitáló szimulátorok az évek során egyre tökéletesedtek, mígnem az utóbbi időkben megjelentek azok a berendezések, amelyek felgyújtották Hans képzeletét, és a játék iránti olthatatlan vágyat csöpögtettek belé. 
Igen, Hans szenvedélyes játékos volt, és roppant tehetséges. Néhány játszma után kiismerte az általa választott gép fortélyait, és annyi szabadjátékot tett bele, amennyit csak akart, s amennyi elég volt ahhoz, hogy a berendezés legtitkosabb játékvariációit is felderítse. Ezeket gondosan keményfedelű füzetébe vezette, majd elölről kezdte a párviadalt egy újabb automatával, hogy azt is kiismerje. 
Nem költött sokat. Ritkán fordult elő, hogy a gépbe kettőnél többször kellett érmét dobnia, kivált ha már játszott rajta valamikor. A flipper-automaták legfeljebb csak bemelegítésre szolgáltak Hansnak. Igazi szenvedély nem fűzte hozzájuk, noha kedvelte ezeket is, különösen a kombinált, többszintes, menet közben programot váltó játékokat. 
Amiért azonban leginkább hajlandó volt hétvégeken száz kilométert utazni, az a legfelső szint legújabb, csodálatos masinája volt, a kívül koromfekete Defender-kabin, a stuttgarti fiúk és Hans álmainak csúcsa. 
A pompás, matt-fekete alapon óarany díszítéssel borított, űrhajóbelsőt imitáló kamrában, lézersugárral kombinált számítógép vetítette a három nagy ablak-képernyőre az Univerzum háromdimenziós színes képét. Természetesen mozgásban, mintha a kabin a világűrben lebegne, valahol az aszteroid övezeten túl. 
Hans beült a kabinba, magára húzta a párnázott, hidraulikusan működő ajtót, és néhány másodpercig a fülkében csak a saját szívdobogását hallgatta. Ezek voltak élete legboldogabb pillanatai. S az utána következők, amikor a START gomb benyomásával jelt adott a gépnek, s a Space Defender Ship látványos manőverrel kisuhant parkolópályájáról a veszedelmes csillagközi térbe. 
Hansnak ilyenkor szárnyalt, ujjongott a lelke, igazi csillagközi pilótának képzelte magát, aki valóságos veszélyekkel dacol, valóságos ellenséggel mérkőzik. Bátran, elszántan, félelem nélkül, vállalva a vereség, a pusztulás kockázatát. Hans Schlosser számára ilyenkor megszűnt a külvilág, csak a computer által közvetített Kozmosz létezett, csak ez volt a valóság, és semmi más. Ott száguldott a csillagközi térben, szemben a feltartóztathatatlanul közeledő ellenséges hajóhaddal, amelyet neki kell bármi áron föltartóztatnia. Lüktetett a vére, a szíve hevesen dobogott, a száját összeszorította, és elszántan vezette űrhajóját az ellenség felé. A Földet meg kell védelmeznie. 
Hans nagyon jó harcosnak bizonyult. Sokáig és szívósan küzdött. Volt rá eset, hogy fél óráig is bent maradhatott a kabinban. Ha kellett, mert kockáztatni, kivédte a váratlan cseleket, és maga is képes volt leleményes trükkök kieszelésére töredékmásodpercek alatt, de mégsem volt túlzottan vakmerő. Mindig csak annyit kockáztatott, amennyi a győzelemhez feltétlenül kellett. Mert Hans győzelemre született. Mindennél jobban imádta a győzelmet, de csak azt, amit nehéz és látványos küzdelemben szerezhetett meg. Erre kellett neki a Defender, és ezért utazott a hétvégeken száz kilométert. Mert náluk, a kisvárosi játékteremben még hírből sem ismerték ezt az Igazi Nagy Játékot. 
A Nagy Játékszalon tulajdonosát, dr. Karl-Joseph Magnus urat, mindössze százhatvan centiméterrel ajándékozta meg az szűkmarkú természet. Cserébe viszont a világ legromantikusabb fantáziáját kapta, így a szülői nyomásra elvégzett jogi egyetem után elég hamar rádöbbent arra, hogy számára a földig érő fekete talár, amelyben úgy festett, mint egy koravén kisgyerek a papa hálóingében, nem sok jót ígér. Hátat fordított tehát a törvényszéknek, és pillanatnyi habozás nélkül fejest ugrott a játékiparba. Először teremőrként dolgozott egy az övéhez nem is mérhető, gyér berendezésű játékteremben, majd ahogy gyarapodtak a tapasztalatai, úgy lépett mind följebb és följebb a játékszakma hierarhiájának lépcsőfokain. Végül egy nagy játékgyár igazgatótanácsának tagja lett, s úgy érezhette volna, hogy célba érkezett. Már a szülei is megbékültek különös választásával. Kétségkívül a mindvégig állami tisztviselőként működő, de már nyugdíjas apának imponált, hogy fia igazgatótanácsi tag, aki előtt, a kollégái szerint is, nagy jövő áll. 
Magnus mindenkit meglepett, amikor elegendő tőkét összegyűjtve, egyik napról a másikra kilépett a cégtől, és önálló játéktermet nyitott. Nevetséges, kicsinyes, ostoba fickónak kezdték tartani, aki bolondériái kedvéért aprópénzre váltja a tehetségét. Néhány év múlva kiderült, Magnus itt is éppen olyan nagyratörő álmokat sző, mint a gyártó szakmában. Az ő ötlete volt az úgynevezett Nagy Játékszalon megvalósítása, ahol a földszintről lassan ballagva fölfelé, tematikus és nehézségi fokozatok szerint helyezkedtek el az automaták. Legalul az egyszerű pénznyerő gépek voltak, amelyekhez nem kellett semmiféle szakértelem, semmiféle intuíció, csak egy csomó fémpénz, amit viszont korlátlan mennyiségben válthattak a látogatók a bejárat melletti pénztárban. 
Aki nem átallott gyalog fölkaptatni az emelkedőn, egyre bonyolultabb, egyre különlegesebb játékokkal találta magát szemben. S legfelül ott volt az automaták non plusz ultrája, Magnus szemefénye, a hatalmas Defender-kabin, amelynek létrejöttében volt némi része neki is, legalábbis mint ötletadónak. Csak pár hónapja érkezett meg az új szerzemény. Bár pokolion drága volt, máris azon törte a fejét, mikor vehetné meg a következőt. S aztán még egy újabbat, mert noha a Defenderek drágák voltak, sokkal hosszabb idő alatt hozták vissza a befektetést, mint a földszinti félkarú rablók, ám ez Magnust már nem érdekelte. Pénze volt bőven. A Nagy Játékszalon nagyobb vagyont hozott számára, mint egy jólmenő gyémántbánya. 
Magnus imádta a játékot, az igazi játékot. A tökéletes játékot, amely szinte már maga a valóság. A valóság fölemelése, fölmagasztosítása, átlényegítése valami különös, költőien játékos síkba, ahol a játékosnak éppen olyan szabad ármozgása, döntési lehetősége, mint a nagy semmiben, az Űrben. Itt lesz abszolút szabaddá, olyan szabaddá, amit csak a képzelet biztosít. 
A Defender még nem felelt meg ennek az idealizáló követelménynek, de már nagyon közel állt hozzá. Magnus ezért rajongott érte, noha még egyszer sem ült bele. Ez is egyik különleges tulajdonsága volt. Amennyire szerette a játékot, annyira ügyetlen volt. S ezt jól tudta magáról. A tökéletes játék nem magának kellett, hanem csak kellett, hogy legyen. Mint a szobrász, aki megalkotja remekművét, aztán hátat fordít neki, és elhagyja. Magnus alkotni, teremteni akart. Valósággá akarta tenni megfogalmazhatatlan vágyát, a tökélyt, de soha nem gondolt arra, hogy ő majd mit kezd vele. 
A Defendert egyébként úgy alakították ki –, s ez az ötlet is Magnustól származott –, hogy a teremben lévők, egy a kabin külső falára szerelt képernyőn, nyomon követhették a bent ülő manővereit. Magnus órákig tudott ácsorogni itt, és szurkolni a bent lévőknek. Természetesen jól ismerte Hansot, és bár rajta aligha gazdagodott volna meg, kedvelte, mert a fiúnál ugyanezt a feltartóztathatatlan vágyakozást figyelte meg. Rokonlelkek voltak, bár a köszönésen túl nem sok szót váltottak még egymással. “Ma jól ment”, vagy “Ma nem jött össze, de majd legközelebb” – mondta a fiú, amikor kikászálódott a kabinból, ami előtt többnyire néhányan már türelmetlenül várakoztak. Úgyhogy Magnus arra gondolt, vagy sürgősen rendel legalább még két kabint, bár ez életveszélyesen kimerítené tartalékait, vagy kénytelen lesz egy kezelőt állítani a gép mellé, aki sorszámokat ad a várakozóknak. A Defender kezdett mind népszerűbb lenni a stuttgarti fiúk körében. 
Hans aznap harmadszor nyomta le a START gombot a kabinban. A gépen ugyanis “duplázni”, sőt további játékokat is lehetett nyerni. Elvben huszonöt játék megvívását tette lehetővé a program, feltéve, hogy minden előzőt megnyert a versenyző. Csak az elsőért kellett fizetni, a többi jutalmul járt. De még soha senkinek nem sikerült eljutni a célig. Pedig állítólag, aki azt eléri, az bekerül a játékgyártók és forgalmazók nemzetközi újságjába is. Ennél izgalmasabb jutalomról is rebesgettek. Mindenféle mendemondák keringtek egy összecsukható sportrepülőgépről. Erről azonban Magnus sohasem nyilatkozott. Már az is nagy jutalomnak számított, hogy a győztesnek a számítógép kirajzolta a három belső és a külső képernyőre a föld színes, háromdimenziós képét, s fölé kiírta a dicsőséges címet: “A Galaktika Legjobb Pilótái”. Alá meg saját nevét pötyögtethette a boldog győztes örök mementóul. De ilyen még nem akadt. 
Egyszer Hans eljutott a huszonharmadik fordulóig, de ott, mindjárt a csata elején, telitalálatot kapott. Ám ez akkor is nagy diadalnak számított, mert rajta kívül csak egy fekete fiú vergődött el, pár nappal azelőtt, a tizennyolcadik fordulóig. Azt mesélte valaki Hansnak – amíg a Defender megüresedésre várt –, hogy Japánban egy technikus huszonegy menetet teljesített, de ott ő is vereséget szenvedett. Hans két hónappal ezelőtt kezdte szívós és módszeres harcát a géppel. Ez alatt a két hónap alatt elérte, hogy rendre túljusson a bűvös huszadik fordulón, ami után már igazán kegyetlenné vált a harc. 

***

Ball azt hitte, elment az esze. Húsz éve járta a világűrt, a flotta egyik legjobb rádiónavigátora volt, és húsz éve reménykedett, hogy egyszer sikerül valami nyomra lelnie. Megpillantani egy távoli roncsot, vagy egy különösen mozgó fényes foltot, talán egy űrhajót. Még álmodott is a Találkozásról. S bár az évek már nyomot hagytak rajta, továbbra is reménykedett. Sok mindenre számított életében, sokféleképpen elképzelte, ébren és lehunyt szemmel az idegeneket. Voltak egészen őrült ábrándjai is, mint mindenkinek, aki a kutató naszádokon teljesített szolgálatot. De a legvadabb, legőrültebb elképzeléseit is felülmúlta az a látvány, ami az űrhajó nagy fedélzeti ablakán át elétárult. 
Kint a világmindenségben egy hajó úszott. Egy idegen hajó, idegen lobogó alatt. A néma világűrben, párhuzamosan az Adriatica-val egy háromárbocos szkuner lebegett. Vitorlái büszkén kifeszültek, és az első árboc csúcsán zászló lobogott a semmiben. Igazi kalózlobogó fehér koponyával és keresztbe tett lábszárcsontokkal. Hogy még őrjítőbb legyen a látomás, a feketezászlós árboc tövében mindenféle csíkostrikós alak ácsorgott, bámult, és mutogatott. Igen, mutogatott át Ball felé! Neki meg a döbbenettől tátva maradt a szája. Ott a másik hajón a gyermektermetű, manóformájú kalózok egyszercsak izgatottan nyüzsögni kezdtek. A hajó oldaláról leeresztettek a semmibe egy mentőcsónakot, amelybe sietve egy köpcös kis alak ereszkedett le, fölöttébb ügyetlenül, a kötélhágcsón, Utána még ketten ugrottak utána, hónuk alatt egy-egy evezővel. Egyikük azonban elvétette az ugrást, és elzúgott a csónak mellett, pontosan olyan esetlenül kalimpálva, ahogy az űrhajótól eltávolodó űrhajósok szoktak. A fedélzeten az egyik kalóz előkapta hatalmas pisztolyát, és a távolodó felé lőtt. A rakétalövedék látványos szikracsíkot húzott maga után, és egy vékony kötelet, amely szerencsésen beleakadt a kalimpálóba. Az evezőst némi üggyel-bajjal viszaráncigálták a csónakba. 
A két fickó egy ideig szemlátomást azon vitatkozott, hogy kinek hol a helye, de végül is leültek, és nagy erőlködéssel lapátolni kezdték evezőikkel – a semmit. A csónak mégis közeledett. Orrában, mellén összefont karral, büszkén feszített az a kis köpcös alak, aki elsőnek ereszkedett a csónakba, ami egyenesen Ball felé tartott. Ball hátrálni kezdett az ablaktól az ajtó felé. Kitapogatta a kilincset, és mint az őrült kirohant rajta. 
A csónak orra halkan az űrállomás falának koccant. Az elől álló ügyesen kiszökkent, s fölkapaszkodott az állomás egyik traverzére. Feje fölött lámpa világította meg a fő dokkolónyílást. A fény megvilágította Pipipet is. 
Fajának legszebb példánya volt. Daliás, méteres termet, hatalmas, intelligenciát sejtető homlok, békés művészi hajlamra valló vörösesbarna orr –, amely ormánynak is beillene –, finom metszésű, zöldeskék lapátfülek. Pipip helyre legény volt, ezt bárki elismerte, ám szépségére csöppet sem rátarti. Tudta, hogy eszesnek és jóképűnek született, de azt is, hogy a szépség és az ész nem minden (bár nem is kevés). Nagyon sokat tanult, általában imádott tanulni, igazi eminens volt. Bármit szívesen megtanult, legyen az az óceánjáró gőzösök tűzvédelmi szabályzata, avagy szaktanulmány a magán- és mássalhangzók sajátos viszonyáról Jorge-Louis Finkenstein parapszichológus költészetében. Senki sem tudott nála szebben fütyülni. Ha Pipip rákezdte a fütyülést, az égen a felhők is föléje gyűltek, s ha nem vigyázott, hát jól eláztatták. Mert Pipip füttyszava édes volt és andalító, mintha az anyatermészet szólt volna egyenest Pipip húsos ormánya által. 
Mégegyszer megkopogtatta a zsilipajtót, és udvariasan hátrább húzódott. A két legény a csónakban szájtátva figyelte. Pipip intett nekik, hogy mehetnek vissza, s azok ketten kelletlenül lapátolni kezdtek a háromárbócos felé. Az űrhajóból semmi nesz nem érkezett. Mintha kihalt lett volna az állomás. Pedig Pipip még a háromárbócosról, egy teleszkópikusan kihúzható réz távcsővel megfigyelte, hogy egy magas sötétbőrű alak tartózkodik az irányítóhelyiség ablaka mögött, így hát kelletlenül otthagyta a zsilipkamra ajtaját, és a különféle drótokat, nyúlványokat kerülgetve caplatni kezdett az ablak felé. Belülről fény szűrődött ki. Tehát jól látott. Odabent három alak hadonászva és izgatottan vitatkozott, majd egy pult fölé hajoltak. Pipip szerényen megkocogtatta az ablakot és udvariasan bólogatott a fejével, amikor a bentiek arra kapták a tekintetüket. 
Azok ott bent alaposan megijedhettek, és őrá is majd a szívbajt hozták, mert először akkorát ugrottak, mint a szöcskék, utána meg egyikük előkapta sugárpisztolyát, és Pipipre célzott. Pipip rémülten a magasba emelte két tömzsi karját, ahogy a korábban áttanulmányozott western-filmekben látta ezt. 
– Még az kellene, hogy kilyuggassák a bőrömet – dünnyögte magában a helyzet stílusához igazodva, és fennhangon hozzátette. 
– Hé! Óvatosan azzal a hatlövetűvel, mert elsül! 
Az ott belül semmit sem reagált, nyilván mert az ablakon át nem jutott be a hang. Ellenben a helyiség elsötétült, és ettől Pipipnek kellemetlen érzése támadt. Nem szeretett olyan üreg előtt ácsorogni, ahonnan őt megfigyelhették, de ahová ő nem láthatott be. Így sietve elhúzódott az ablaktól, és azon töprengett, hogyan jusson be a hajóba. Úgy határozott, a zsilipkapun tesz kísérletet. 
Mire odaért, a zsilip már nyitva volt, és egy szkafanderes alak állta el a nyílást. Az ormótlan öltözékben nem ismerte volna fel, hogy az illető nő, de Pipip éles ösztöneivel megsejtette, hogy ő az, ezért kecsesen meghajolt feléje. A szkafanderes nem mozdult. Pipip is fölegyenesedett. 
A szkafanderes lassan fölemelte a bal kezét, majd leeresztette. Ezt Pipip jeladásnak vélte, így hát várakozó álláspontra helyezkedett. 
A szkafanderes most lassú mozdulattal fölemelte mindkét karját, és két kesztyűs kezét összeütötte, mintha tapsolt volna. Utána visszaeresztette alapállásba és várakozóan megdermedt. Pipip csodálkozva libegtette a füleit, nem értette, mit akar tőle a másik. A szkafanderes ismét fölemelte a két karját, ismét összeütötte a kesztyűit, és ismét megdermedt. 
Talán játszani akar – vélte magában Pipip – “Na jó, legyél boldog!” – gondolta és ő is tapsolt egyet. A szkafanderes ezen úgy fellelkesült, hogy hadonászni kezdett, majd ismét fölemelte a bal karját, jelezve, hogy már megint kitalált valamit. Pipip érdeklődve várta. 
A szkafanderes lassú mozdulattal fölemelte a két karját, és összeütötte a kesztyűit, mint eddig, majd váratlanul mégegyszer összeütötte, és diadalmasan várakozó állásba merevedett. 
Pipipet elöntötte a düh. Rájött, hogy a másik bohócot csinált belőle. “Tapsikolj csak magadnak!” – dünnyögte mérgesen, és sebesen eliszkolt a szkafanderes mellett. Határozott mozdulattal besurrant a zsilipajtón, sebtében felmérte, hogy milyen rendszerrel van dolga, és működésbe hozta a kiegyenlítőt. 
A lassan megforduló szkafanderes döbbenten bámult a bezáruló zsilipajtóra. Pipip közben már belül szemtől szemben állt a 324-es számú, Adriatica nevet viselő, Mozgó Megfigyelő Állomás személyzetével. 
– Jó estét az uraknak! – köszönt Pipip harciasan. 
A két férfi nem felelt. Tátott szájjal meredtek rá mintha megnémultak és megdermedtek volna. 
– Pipip vagyok, pipip. Pipip üdvözli a földi embereket. Kértek naspolyát? 
Semmi válasz. Pipip agyán átviharzott minden, amit a Bárkán tanult az emberi civilizációról. Zseniális ötlete támadt. 
– Megy két ember a Tejúton. Azt mondja az egyik. Hisz maga a röpülő csészealjakban? Hogy hiszek-e? – feleli a másik. – Nálunk ha dühös az asszony, egész étkészletek szoktak röpülni... 
Az idősebbik, a vöröshajú férfi arca megrándult, az ajka szólásra kerekedett. 
– Ki... – ennél többet képtelen volt kinyögni. 
Társa, a sötétbőrű férfi, akit Pipip az ablakon keresztül is látott, váratlanul egy egész szót mondott: 
– Idegen. 
A hangjában bizonytalanság és meggyőződés keveredett. 
– Na igen – ismerte be Pipip. – De nem az én hibám. Ha mi nem jövünk látogatóba, magukra ugyan várhatunk! 
Semmi hatás. A két férfi mintha semmit sem hallott volna. Csak bámultak döbbenten Pipipre, és lassan mozgott az ajkuk. Váratlanul fölszisszent a zsilipajtó, s megjelent szkafander nélkül egy nő. A szeme szikrázott, és amilyen méla volt a két férfi, olyan fürgén pattant a hozzá képest feleakkora jövevény elé. 
– Hogyan jutottál be? 
Pipipnek nem tetszett ez a hang. Az viszont igen, hogy a nő szűk, testhezálló kezeslábast viselt. Bőréből és ruhájából orgonavirág illata áradt, és megdobogtatta szegény kis Pipip szerelemre könnyen gyulladó szívét. 
– Ki vagy és hogyan jutottál be? 
– Az ajtón. Baj? – kérdezte Pipip. 
A nő elnevette magát, és leült egy forgószékbe. 
– Lehetséges, hogy álmodom, és te csak egy álomkép vagy a fantasztikus vitorlásoddal együtt! Ti meg mit álltok ott mintha megnémultatok volna! 
Megnyomott egy gombot a vezérlőpulton. Fény villant, aztán egy keskeny résből színes fényképfelvétel tekeredett elő. Pipipet ábrázolta. Nem volt valami remek kép, de kétségkívül hasonlított Pipipre. A két férfi közelebb lépett, és a három ember tüzetesen vizsgálta a fotót és Pipipet. 
– Hasonlítok? – kérdezte a kis ormányos szerényen. Az emberek szemében most már csak aggodalom ült, a döbbenet eltűnt. 
– Az emberiség történelmében először találkozik egy idegen civilizáció képviselőjével. És ezt a találkozást aligha nevezik majd szabályszerűnek – mondta komoran a sötétbőrű férfi. 
– Attól függ, honnan nézzük – vélte Pipip. – Először is nincs viszonyítási alap, tehát ez a találkozás éppen annyira lehet szabályszerű, mint szabálytalan. Másodszor pedig nem ez az első találkozásunk, csak önök nem emlékeznek rá. Végül, szerintem én szabályosan jártam el. Először az ajtón kopogtam, és csak utána az ablakon. 
– Ember! – kiáltotta a vöröshajú férfi. – De hát odakint az űr van! És magán nincs semmiféle szkafander! 
– Uram, én nem ember, hanem pipip vagyok – szögezte le kissé sértődötten Pipip. – Nem értem a csodálkozásukat. 
– De hát a vitorlás! Az az őrült vitorláshajó! 
– Miért? Nem jó? – kérdezte aggodalmasan Pipip. Aztán hirtelen előrelépett, és egyik ujját maga elé tartotta. Az ujj szemmel láthatóan egyre vékonyodott, míg végül olyan nem lett, mint egy csavarhúzó. Akkor Pipip határozott mozdulattal bedöfte a vezérlőpult egyik csatlakozó nyílásába. Ki is rántotta nagy sietve, közben szikrák pattogtak körülötte. 
– Pardon, ez a hálózati csatlakozó volt... – mormogta, és egy másik nyílásba dugta az ujját. Valami zümmögni kezdett. Az ormányos jövevény egy ideig átszellemült arccal meredt maga elé, végül kihúzta az ujját és felsóhajtott. 
– Éreztük, hogy valami nem stimmel majd – mondta. Aztán különös sípoló hangokat hallatott, az ablakhoz lépett, és kinézett rajta. 
– Így már jó? 
A három földi a vitorlás szkuner helyén egy konzervdobozra emlékeztető űrhajót látott. Antennákkal, három ormótlan kifúvónyílással, fedélzeti fényekkel, és minden egyébbel, ami egy szabályos bolygóközi járathoz kell. A hengeres űrhajótesten óriási betűkkel ez állt: 
BAGARIA CSIZMAPÁC 
Az űrhajósnő elnevette magát, és kezét nyújtotta Pipip felé. Pipip megszagolta a nő kezét, és úgy találta, kellemes illatú. Finoman megnyalta érdes nyelvével. Az íze is jó volt. A nő felsikoltott, elrántotta a kezét. De aztán hamar visszanyerte a nyugalmát. 
– Engem Neddának hívnak, és ennek a bázisnak a parancsnoka vagyok. Őt Ball-nak hívják, és a rádiónavigátorunk – mutatott a sötétbőrűre. – Haff pedig a technikuspilóta – mondta a vöröshajúra mutatva. – Ismét felteszem a kérdést. Honnan jött, kicsoda ön, és honnan ismeri a nyelvünket? 
Pipip arca elkomorult. A nő utolsó szavai rádöbbentették, hogy nem csak vendégeskedni érkezett. Üzenetet hozott, és azt haladéktalanul át kell adnia. Rövid ideig hallgatott, nem törődve a másik három izgatottságával. Amikor megszólalt, a hangja méltóságteljes volt, ahogy az Üzenet Közvetítőjétől várni kellett és lehetett. 
– Ahonnan jövök, oda már nincs visszatérés. Azért jöttem, hogy közöljem, a Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja fölfedezte az Önök létezését, és elindult Önök felé. Ez annyit jelent,... – itt rövid hatásszünetet tartott, pedig a másik három így is nagy figyelemmel hallgatta – ... hogy Önök halálra vannak ítélve. 

***

A DXX. Interplay Expon hivatalos meghívottként részt venni mindig is nagy megtiszteltetést jelentett a játékszakmában. Dr. Karl-Joseph Magnus mégsem volt különösebben elragadtatva tőle, hogy már hatodik alkalommal vehet részt hivatalosan, játékvizsgálói minőségben a nemzetközi seregszemlén. Unta már a szereplést, az alkalomról-alkalomra mit sem változó babákat és elektromos csodaszörnyeket, unta a fantázia és költészet nélküli játékvilágot, amelyből számára egyszer és mindenkorra elveszettnek látszott a legcsodálatosabb dolog, a romantika. Még egy héttel a legújabb világkiállítás megnyitása előtt is azon tűnődött magában, hogy talán inkább beteget jelent. Mondjuk meghűl, és itthon marad kedves játékterme masinái és az ismerős vendégek között. Vagy inkább talán kiruccan egy napra tóparti nyaralójához egy kicsit horgászni. 
Nyitás előtti szokott ellenőrző útját rótta éppen a csendes és kihalt épületben. Fölért a legfelső szintre, és szokása szerint az emeleti korlátra támaszkodva lebámult a mélybe, amikor egyszerre agyába ötlött az Ötlet. Sietve lerobogott a szerpentinen és bezárkózott az irodájába. 
Hat nappal később a DXX. Interplay Expo rendes közgyűlésén dr. Karl-Joseph Magnus kért szót. Az ezernél több üzletember, pedagógus, szakértő a harmadik mondat után megkülönböztetett figyelemmel hallgatta az apró német felszólalását. Magnus befejezve szónoklatát, megtörölte zsebkendőjével verejtékes homlokát. A hallgatóság tapssal, ovációval fogadta bejelentését. Az események attól fogva úgy indultak meg, mint a lavina tavaszi olvadáskor. A kaland és romantika hiányára panaszkodó résztvevők egyhangú felkiáltással szavazták meg a Nagy Világ-Regatta nevű játék Szervező Bizottságát, amelynek élére magától értetődő módon dr. Karl-Joseph Magnus urat választották. 

***

– Már csak egy apró formaság van hátra – dőlt hanyatt a hetedik órában, kényelmes foteljében, James Holloway-Ford, a földi tárgyalófelek vezetője. A pipipek élénk figyelemmel követték mozdulatait. Különösen a Holloway-Ford koponyáján csillogó verejtékcsöppek nyerték meg tetszésüket. Nem látszottak egy kicsit sem fáradtnak, amit a földiekről aligha lehetett volna elmondani. De itt és most nem számított idő és fáradtság. Az emberiség történelme legjelentősebb óráit élte. Az Első Találkozás óráit. 
– Azt szeretnénk tudni, hogy miképpen szólítsuk magukat – kérdezte a kövér ember. 
– Pipip – mondta kedvesen és egyszerűen Pipip, aki az űrállomással történt találkozás óta a szóvivő szerepét töltötte be. 
– És a társait? – mutatott Holloway-Ford a másik két pipipre. 
– Pipip – mutatott a jobbján ülőre Pipip. – Ő pedig Pipip – közölte a másik oldalán ülőről. 
Holloway-Ford türelmetlenül fölegyenesedett foteljében. 
– Értsék meg, hogy ez képtelenség. Ha valóban helytállóak az információik, – amit még ellenőriznünk kell, bár sajnos bizonyos jelekből okunk van feltételezni, hogy azok igazak, bármilyen kétségbeejtőnek is látszik ez részünkre – abból többek között az is következik, hogy huzamosabb ideig együtt kell működnünk. 
A helyzethez illő hosszú mondat volt. 
– Meglehet, ez csekélységnek tűnik, mégis fontosnak tartom megjegyezni, nálunk az a szokás, hogy minden embernek..., mindenkinek saját neve van – folytatta. – Engem például Holloway-Fordnak hívnak – jegyezte meg könnyedén. – Ez a családom neve. Tehát így hívják a családom többi tagját is, vagyis a feleségemet és két gyerekünket. Ez a név öröklődik. A keresztnevünk viszont, amit szüléinktől kapunk, egymástól is elválaszt bennünket. Én például James vagyok. 
– Világos – bólintott Pipip. – Nincs közöttünk vita. Mi sem teszünk másként. Engem például – kecsesen meghajolt ültében – Pipipnek hívnak. Ő pedig – a jobb felől ülőre mutatott – Pipip, ez itt pedig – most a bal oldalira mutatott – Pipip, ha megengedi. 
– Dehát az ugyanaz, a szentségit neki! – pattant föl a foteljéből kövérségét meghazudtoló gyorsasággal a nagyhatalmú férfiú, és a fal melletti pultról fölkapott egy Uni-Colás üveget. Köröskörül a pulton üres üdítősüvegek álltak rendezetlenül. Ez az Uni-Cola volt az utolsó bontatlan palack. A pipipek először udvariasan megízleltek egyet, de többé nem kértek belőle. Őszintén szólva, a kövér ember teljes mértékben igazat adott a jövevényeknek. Ő is utálta az Uni-Colát, ezt az édeskés-savanykás löttyöt, amit óriási hűhóval dobtak piacra, azzal a nem titkolt céllal, hogy most már egyszer és mindenkorra a padlóra küldik a jó öreg Coca-Colát. De a vén üdítő állta a rohamokat. 
A kövér ember egyébként a maga részéről a jó hideg söröket szerette. Ám a stúdió rendtartása tiltotta a szeszes italokat, így tehát nyakalta egymás után a “gumiszörpöket”, ahogy az Uni-Colát nevezte. Minél többet ivott azonban, annál szomjasabb lett. Ez a jelenség az Uni-Cola feltalálója szerint a legzseniálisabb ötlet volt, ám Holloway-Fordnál másféle hatást ért el vele. A kövér ember a legszívesebben megfojtotta volna azt, aki a stúdióba ezt a löttyöt szállította. Felhajtotta az utolsó palackot, és nagyot szusszantva visszaült a helyére. 
– Értsék meg, ez ugyanaz! – ismételte meg előbbi kifakadását. 
– Már hogy lenne ugyanaz? – csodálkozott Pipip. 
– Hát mi különbség van a között, hogy Pipip és Pipip? – kérdezte kissé ingerülten a kövér ember. A stúdió órája szerint a találkozó nyolcadik órájába léptek. Holloway-Ford egyik nagy érdeme volt, hogy látszólagos udvariatlanságával a legtermészetesebb módon volt képes rendkívül kényes feladatokat is megoldani. Az volt az elve, hogy egy tisztázatlanul hagyott pont sokkal több kényelmetlenséget okoz utólag, mint egy időben feltett kérdés, legyen bár kissé udvariatlan vagy kínos a kérdezett számára. 
Most Pipipen és társain volt a csodálkozás sora. 
– Ön nem tud különbséget tenni? 
– Hát van egyáltalán különbség? – dühöngött Holloway-Ford. Két földi segítőtársa időközben már kidőlt. Egyikük a hatodik órában, másikuk a hetedikben adta fel. Most egy csendes szobában pihentek, egy-egy kényelmes fotelban, a fejükön hideg borogatással, és a szobai monitoron át figyelték rendíthetetlen főnökük tárgyalását az idegenekkel. A maratoni beszélgetés célja az volt, hogy abszolút zárt és titkos körülmények között a lehető legtöbb információt gyűjtsék be a jövevényekről, mielőtt azokkal a Föld vezetői tárgyalásokat kezdtek volna. Az előkészítő tevékenység alaposságát illetően tehát, minél hosszabbra nyúlt a tárgyalás, annál több információra nyílt lehetőség. De a Pipipek, bár készségeseknek mutatkoztak, igazából szinte semmit sem árultak el magukról. 
– Van egyáltalán különbség? – kérdezte a képernyőn Holloway-Ford. 
– Van – mondta a harmadik pipip, aki eddig egy szót sem szólt, és olyan rezzenéstelen arccal követte a megbeszélést, hogy Holloway-Ford arra gondolt, nem érti a földi nyelvet. 
– Azt hiszem, tisztáznunk kell egy félreértést. Amikor kiejtette száján a Pipip szót, olyan frekvenciát használt, ami nálunk nem használatos, mi több, meglehetős sértésnek számít. Jó, tudjuk, – emelte föl karját, látván partnere tiltakozó mozdulatait – nem állt szándékában bennünket megsérteni. Azt hiszem, tudom mi a félreértés oka. Lehetséges, hogy az emberi fül nem képes különbséget tenni a többféleképpen kiejtett Pipip között? Kérem, figyeljen erősen! Most megismétlem mindhármunk nevét, s végül egy negyedik nevet is mondok! 
– Pipip. Pipip. Pipip. Pipip – Holloway-Ford nagyot fújt. 
– Te jószagú Úristen! 
A pipipek egymásra néztek, azután a kövér emberre, majd ismét egymásra. Ormányukat összedugták, és halkan csicseregni kezdtek. Holloway-Ford türelmesen várt. Tudta, hogy a rendkívül érzékeny rögzítő berendezések a legkisebb neszt is fölveszik, és az óriási kapacitású számító-elemző rendszer máris megkezdi értelmezésüket. A harmadik pipip törte meg a rövid szünetet. 
– Megbeszéltük társaimmal. Tudunk egy áthidalási lehetőséget. Mi is fontosnak tartjuk, hogy az emberekkel bensőséges, s remélhetően baráti kapcsolatot alakítsunk ki a hátralévő időkre, mivel a tennivalók ezt kétségtelenül szükségessé teszik. 
– Várom javaslatukat – mondta a kövér ember. 
– Megkeresztelkedünk – közölte vele a pipip. 
– Mit csinálnak? 
– Javítson ki, ha rosszul mondom! Megkeresztelkedünk, jó keresztény módra, és Ön lesz a keresztpapa, ha megkérhetjük. 
Holloway-Ford nem tudta visszafojtani a vigyorgását. Arra gondolt, mit éreznek most a stúdióban figyelő munkatársai. 
– Tanulmányoztuk az Önök szokásait, és úgy határoztunk, hogy Ön fog minket a keresztvíz alá tartani – egészítette ki a javaslatot a középső pipip komolyan. 
A stúdióban kirobbant a jókedv. A megfigyelő munkatársak egymás hátát csapkodták nevetve, s bár Holloway-Ford nem hallhatta őket, nem voltak kétségei az iménti szavak hatása felől. 
– Ha megkeresztelnek minket, akkor földi neveink alapján könnyen megkülönböztetnek majd bennünket – tette hozzá ünnepélyesen a második pipip és így folytatta. – Mi, kicsiny angyalok, fölvesszük a szent keresztséget. 
Holloway-Ford agyában megpróbálta visszapergetni az elmúlt hónapok tévéműsorait, sikertelenül. Meg volt győződve róla, hogy a pipipek ötlete valamelyik vallásfélóra adásából ered. 
– Nem lehetne mindezt szenteltvíz nélkül? – próbálta hivatalos, civilizációközi mederbe terelni a társalgást. 
A három pipip egyszerre állt fel. Magatartásuk most nyilvánvalóan elszánt, de legalábbis kimérten ünnepélyes volt. A kövér ember is felállt. 
– Az a kifejezett óhajunk, hogy illő ünnepélyességgel nyerjük el a keresztségben új nevünket, s ez így legyen minden pipippel, aki erre a gyönyörű bolygóra lép! 
Itt már vitának nem volt helye. 
– Hiszen még nevet sem választottak maguknak – bökte ki, nem túl leleményesen, Holloway-Ford. Végül is mit számított ez. Már csak az járt a fejében, hogy botrány nélkül megússzák ezt a mai találkozást. 
– Mi már választottunk nevet – szólalt meg a harmadik, kétségkívül a legtekintélyesebb pipip. – Úgy határoztunk, hogy én az Euridiké nevet veszem föl. 
– Én pedig Hófehérke szeretnék lenni – mondta a középső pipip, aki az űrállomáson vendégeskedett. 
Ekkor még nem volt semmi baj. Holloway-Fordra a rémület a harmadik név bejelentésekor tört rá. 
– Én Táskaírógép szeretnék lenni! – jelentette be az eddig türelmesen várakozó harmadik pipip. 
A kövér ember gyomra rémisztően kezdett remegni, elveszítette önuralmát, és a torkából valami furcsa, harákoló hang tört ki óriási robajjal. Holloway-Ford kimenekült a szobából, maga után nyitva hagyva az ajtót. 
A három pipip a kövér ember megnyilvánulását talán a meghatottságnak vélte betudni, s ezért meghajoltak a nyitott ajtó felé. 
– Keresztapu! – kiáltották egyszerre, és a stúdióban ettől elszabadult a pokol. A képernyők előtt ülő szép számú megfigyelő eddig se szomorkodott, ám az utolsó percek eseményei olyan viharos jókedvet fakasztottak, hogy az már-már elviselhetetlen volt. Pedig itt komoly tudósok, pszichológusok, nemzetközi szaktekintélyek gyűltek össze, ám a jókedv keresztültört az illem határain. 
Holloway-Ford korpulens személyisége jelent meg az ajtóban. Arcán savanykás mosoly ült, ami hamar leolvadt. Ott állt mozdulatlanul az ajtórésben, és várt. Ez a néma mozdulatlanság lehűtötte az iménti fékezhetetlen jókedvet. Lassan elcsöndesedett a terem. A kövér ember ekkor belépett, becsukta maga után az ajtót, a legközelebbi székhez vánszorgott, és holtfáradtan belerogyott. 
– Tud valaki szenteltvizet és papot szerezni? 
Soha vicc nagyobb hatást nem ért el. Ha az előbb nevettek a Találkozási Bizottság sebtiben összehívott munkatársai, most valósággal nyerítettek. 
A kövér ember fáradtan ült a székben, és a legközelebbi képernyőn át a még mindig türelmesen ácsorgó pipipeket figyelte. “Kik ezek az ormányos kis lények? Lehet, hogy képzelődés az egész, egy különös múló álom, amiből ha felébredek néhány gyorsan elillanó emlékkép marad csak?” – gondolta. Hasonlót érzett, mint az Adriatica űrnaszád parancsnoknője és társai. A pipipek érkezése hihetetlen volt, és a televízió képernyőjén át inkább hatottak egy romantikus bábfilm élethű szereplőinek, mint valóságos, hús-vér lényeknek. Bár ami hús-vér valójukat illeti, a pipipek e téren is rendhagyónak mutatkoztak. Itt a földön láthatóan ugyanúgy szívták be és fújták ki a levegőt, mint a földi emberek, tehát lélegeztek. Ugyanakkor fesztelenül tudtak közlekedni az űrben, tehát vákuumban is, ami biológiailag egyszerűen megmagyarázhatatlan volt. Nem beszélve már-már mágikus képességükről, ahogy a fizika törvényeivel teljes mértékben dacolva vitorláshajót varázsoltak az űrbe, majd átlényegítették azt egy olyan konzervdoboz-űrhajóvá, amelynek a gravitáció törvényei szerint már régen darabokra kellett volna hullania. De nem ez történt. A konzervbe oltott mákdaráló nagy pöfögésekkel és durrogásokkal, de sértetlenül ereszkedett le a földi fogadóállomás szigorúan őrzött betonjára. Ott állt most a BAGARIA CSIZMAPÁC, a pipipek űrhajója, gúnyt űzve az égi dinamikából és ballisztikából. 
Kéményéből időnként kedélyes kék füstfelhő bodorodott elő, és ilyenkor a rozoga jószág hajtóművei tövéből sisteregve csapott ki a gőz, mint egy kivénhedt és orrával az égnek állított gőzmozdonyból. De Holloway-Ford jól tudta, hogy ez a műszaki rémlátomás – ha a pipipek akarják –, legyőzi gyorsaságban a földiek legfürgébb űrhajóját, és tetszőlegesen rövid idő alatt tetszőlegesen nagy távolságba repíti mindenható, s talán éppen ezért olyan komikusan hányaveti urait. Igen, egyre erősebb lett a kövér ember meggyőződése, hogy nem akármilyen látogatóik érkeztek. Úgy tűnt föl előtte, hogy az Univerzum törpe istenségei tettek látogatást az emberiség portáján, s ez, bárhogyan is forgatta elméjében a gondolatot, mindenképpen hátborzongató következtetéseket sejtetett. “Ágyúval nem szoktak verébre vadászni, márpedig ezek ágyúval jöttek. A világegyetem legnagyobb ágyújával. Nálunk hihetetlenül fejlettebbek, és nyilván erősebbek is. Mégis, akarnak valamit tőlünk, ez nyilvánvaló. De mi ostobák csak a felszínre figyelünk, csak komikus viselkedésüket látjuk, és elfelejtjük, hogy a pipipek üzenetet hoztak a földi embernek. S az az üzenet több mint riasztó.” 
Körülnézett, majd hanyag mozdulattal az egyik előtte álló biztonsági ember övéből kihúzta a riasztópisztolyt, és a levegőbe lőtt. 
A vidámságnak egy szempillantás alatt vége szakadt. A stúdióban lévők rémülten meredtek a kövér emberre, aki kezében a pisztollyal úgy emelkedett föl a székből, mint a dühöngő Mars isten. A kövér ember szeme szikrázott. 
– Most tizenhét óra huszonnyolc perc van. Pontosan tizenhét óra huszonnyolc perc tíz másodperckor életbe lép a szigorított állapot. Aki ezután nevetni fog bármilyen képtelen kijelentésen, azt hadbíróság elé állíttatom, és gyorsított eljárással főbelövetem. A hóhér tisztét magamra vállalom. Uraim, hölgyeim, még van három másodpercük! – fejezte be, de már senki sem nevetett. Mindenki sietve visszaállt vagy ült a helyére. 
– A pipipeket meg kell keresztelni – folytatta Holloway-Ford. – Nem ismerjük a szokásaikat, de a jelekből ítélve ennek a rítusnak számukra igen nagy jelentősége van. Megpróbáltam lebeszélni őket, de láthatták, nem sikerült. Valaki azonnal menjen el papért és szenteltvízért. De valóban szenteltvizet hozzanak, mert nem szeretném, ha később kitudódna, hogy átvertük őket. Arról nem is szólva hogy aki ezt megcselekedne, annak jobb lett volna meg sem születnie, ha szabad így kifejeznem magam – nézett körül. 
Senki sem válaszolt. 
– Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy tréfálkozzunk. Ámbár azt el kell ismernem, hogy jobb volna, ha mindezt tréfának foghatnánk föl. 
A pisztolyt a mellette álló kezébe nyomta. 
– Folytassuk, uraim! – És elviharzott. 
A pipipek ugyanúgy, ugyanabban a testtartásban várták, mint ahogy otthagyta őket. Holloway-Ford rövid eszmecserét folytatott még velük, s mivel a pipipek megismételték korábbi óhajukat, az időközben megérkezett pap a garantáltan szenteltvízzel, a katolikus egyház előírásai szerint végrehajtotta a keresztelőt. 
Euridiké, Hófehérke és Táskaírógép, James Holloway-Ford keresztgyermekei lettek, aki mindhármuknak egy-egy Balesetvédelmi Tájékoztatót ajándékozott díszes műbőrkötésben. Más hirtelen nem akadt a keze ügyébe. 
A kövér embert már cseppet sem aggasztotta a dolog. Arra gondolt, hogy ha a kétféle civilizáció valóban együttműködik majd, akkor nemsokára jópár millió keresztapa lesz a földön, akik egycsapásra olyan változatos nevű keresztgyermekekkel büszkélkedhetnek majd, amilyeneket még sohasem hordott a hátán ez a vén bolygó. 

*

Chip felült a kórházi ágyon. Megdörzsölte a szemét, és rámeredt a pipipre. 
– Huh, de ronda vagy! 
– Ronda vagy te! – válaszolta sértődötten Pirosbugyogó, és dühösen röffentett az ormányával. 
– Hol vagyok? – nézett körül Chip. 
– Kórházban – válaszolta lakonikusan Pirosbugyogó. 
– Kórházban? 
– Kórházban. 
– Tehát kórházban vagyok – állapította meg Chip. 
– Kórházban bizony – hagyta helyben gonoszul Pirosbugyogó. Még mindig haragudott Chipre. Hogy ő ronda? Ezek a földiek éppen olyan beképzelt és pökhendi népség, mint a KEEC-béliek. Nem véletlenül. Pirosbugyogó, mint minden pipip, a lelke fenekéig utálta a KEEC-t, és nem csak azért, mert a KEEC kérlelhetetlenül üldözte őket, hanem mert az ősidők kezdetén KEEC első nagy haditette éppen az Áldott Csillag, az Őshaza elpusztítása volt. A pipipek nem tudták megvédeni imádott bolygórendszerüket, s annak közepét, a Pip csillagot, a világmindenség legszebb csillagát, amelyet a KEEC végül felrobbantott. A pipip tudósok előre sejtették, hogy életterük veszélyben forog. S bár a pipipek többsége a rájuk jellemző gondtalansággal el sem tudta képzelni, hogy bárki is ilyen szörnyű tettre vetemedjék, rászánták magukat, hogy a “tudorok” segítségével megépítsék az Űrflottát, az Univerzum legjobb flottáját, amelynek egységei azonban ránézésre semmivel sem voltak bizalomgerjesztőbbek, mint a BAGARIA CSIZMAPÁC. A Pip csillag felrobbantásával a pipipek elveszítették otthonukat, otthontalan vándorok, az Univerzum csavargói lettek. 
A bonyolult pipiplélektan földi ember számára nehezen érthető vonásai közé tartozik, hogy a pipipek inkább választották az egyébként számukra éppen olyan komfortos nomádéletet a csillagok és csillaghalmazok között kóborolva, minthogy bárhol is letelepedjenek. Ezt két okból nem tették. Egyrészt mert féltek a KEEC-től, és nem alaptalanul gyanították, hogy a KEEC kopói előbb-utóbb rájuk akadnának, s akkor ismét csak menekülniük kellene. Másrészt (és ez jellemző a pipipekre) képtelenek lettek volna más bolygón megtelepedni, miután a drága Pipet elveszítették. 
Pirosbugyogóból hamar elszállt a harag. Chip túl hosszú, és túl mély alvásból ébredt. Ha nem érkeznek meg idejében a földre a pipipek, soha föl nem nyitja a szemét, mert a KEEC-varázsból az ő beavatkozásuk nélkül nem tér meg utazó. A derék pipip elgondolkodva nézte a fiatal pilóta sápadt, borostás arcát. Chip nem úgy festett, mint Csipkerózsika, ámbár ő sem hasonlított a daliás királyfira. S igazából itt egy homlokcsók nem sokat ért volna. 
– Hogy érzed magad? – kérdezte Chiptől. 
– Mintha száz évig aludtam volna – felelte a pilóta. – És mégis rettenetesen fáradt vagyok. 
– Ez a kapu-álomra jellemző állapot – magyarázta tudálékosan Pirosbugyogó. – Az egyed úgy érzi, hogy végtelen ideje aludt már, és ugyanakkor rettenetesen fáradt, mivel voltaképpen agyának csak a felső rétege blokkolt. A lentebbi rétegek a korábbi éber működést meghaladó mértékben interferáltak. 
– Mi? – hunyorgott Chip, akit mellbevágott a szóáradat. 
– Úgy értem – közölte vele Pirosbugyogó, – amíg aludtál, az agyadat telefonnak használták. És ezalatt a háromszor hét nap alatt, amíg eszméletlen voltál, egy közepes nagyváros egész évi forgalmát bonyolították le vele. Díjmentesen. 
– Kik? – kérdezte meglepően értelmesen és logikusan Chip. 
– Az ellenség – válaszolta őszintén Pirosbugyogó. 
– Az ellenség telefonált? – kérdezte Chip, ezzel is bizonyságát adva, hogy messze van még a normális állapottól. 
Pirosbugyogó véget vetett az eszmecserének. Chip homlokára tette hatújjú, vékony kezét. 
– Aludjál! 
A pilóta visszahanyatlott az ágyra, és most már természetes, üdítő álomba merült. A pipip halkan kicsoszogott a szobából, és csendesen behúzta maga után az ajtót. 

*

Az öt pipip és a harminc földi orvos már helyet foglalt a hatalmas ovális asztal körül. Mindegyikük előtt a központ vezérlőegység egy-egy kihelyezett terminálja gondoskodott arról, hogy az eszmecsere közben a résztvevők bármilyen szükséges információt azonnal beszerezhessenek. A komplex kép-hang rögzítő berendezés már megkezdte működését, s a továbbiakban a konferencia teljes anyagát rögzíti majd. A jelenlevők egyelőre halkan beszélgettek egymással, vagy vaskos jegyzeteiket lapozgatták. Holloway-Ford, akit az Egyesített Földkormány továbbra is megbízott a két civilizáció kapcsolatának koordinálásával, illetve a védelmi hadműveletek szervezésével, még késett. Pedig a mai megbeszélés után még sajtótájékoztatót is kellett tartani. A pipipek üzenetét eddig a Föld Biztonsági Szolgálat szigorúan titkos információként kezelte. A pipipek viszont ragaszkodtak ahhoz, hogy azt haladéktalanul tudatni kell a föld minden lakójával. Hiszen azért Üzenet. 
A mai konferencia első programpontja egyébként “Jeremy Thomas Chipendale megfigyelő-pilóta betegsége, felgyógyulása, annak tapasztalatai és a leszűrhető tanulságok” címet viselte. Már itt is kemény vitára lehetett számítani, mivel a földi orvosok nagy része kétségbevonta a pipipek állítását, hogy Chipendale egy titokzatos és távoli értelem behatására vesztette el az eszméletét. Azt pedig egyenesen képtelenségnek ítélték, hogy ez a láthatatlan értelem az eszméletlen Chipendale-ből bármiféle információt képes lett volna kiszedni. 
– Nem uraim, – jegyezte meg az egyik résztvevő, egy neves pszichiáter, miközben formás kis kecskeszakállát simogatta. – Láthatatlan agycsapoló birodalmak éppen úgy nem léteznek, mint beszélő farkasok. Hacsak nem a mesében. 
Többen helyeslően bólogattak. 
Ugyanakkor kétségtelen tény volt, hogy a földi orvosok tudománya kevésnek bizonyult a pilóta titokzatos álmának megszakítására, míg a pipipek néhány perc alatt magához térítették Chipendale-t a kómából. Ennek jelentőségét a földi orvosok is elismerték, de a legtöbb szakértő óva intette a biztonsági szolgálat és a kormány embereit attól, hogy ebből a valóban nem mindennapi esetből több tanulságot vonjanak le, mint amennyit valóban szabad és érdemes. A Zöldpáholy közismert jelszavára hivatkoztak. “Óvakodj a szélsőségektől”. A világ nem fehér és nem fekete, nem jó és nem gonosz, nem balra és nem jobbra tart. Az élet seregnyi apró változás, s az igazság az árnyalatok halvány eltéréseiben található. 
Holloway-Ford sosem volt híres arról, hogy romantikus álmokat kerget, de most mégis dühös volt az orvosokra, akik szinte már megszállottként tagadták a pipip-elmélet értelmét, és azt bizonygatták, hogy az ember a Földön igenis egy hosszú élettani folyamat eredményeként jelent meg. Éppen elég bizonyíték szolgált arra, hogy a fejlődés az ősegysejtűtől elvezette az élőlényeket a mai fejlettségi formákig, köztük az emberig. Elvben persze nem zárták ki, hogy valamikor járhattak bolygónkon humanoid típusú űrhajósok, de ez az elvi lehetőség kevés ahhoz, hogy megdöntse a természet bizonyított, sokmillió éves fejlődését. Ha viszont a pipip-elmélet, – miszerint idegen bolygók lakói telepítették be kísérletképpen a földet emberekkel –, napvilágot látna ebben a fésületlen formájában, nem tudható, hogy milyen hatást váltana ki a pipipek megjelenésétől amúgy is felajzott emberiségből. Arról már nem is szólva, hogy a pipipek által hozott Üzenet közzététele valóságos pánikot okozna, amelynek beláthatatlanok a következményei, s ezért a kortársaiért aggódó orvosi kar nem vállalhat felelősséget. 
A mostani eszmecsere azért jött létre, mert a pipipek a földi orvosszakértők kételkedését tapasztalva fölajánlották, hogy bizonyítékot szolgáltatnak, mind a KEEC létezéséről, mind pedig arról, hogy Chipendale kómája idején a KEEC hatása alatt állt. 
Holloway-Ford, a tanácskozás kulcsembere azonban késett, és késett a pilótát ápoló orvospipip, Pirosbugyogó is. A megjelent pipipek türelmesen várakoztak. Az ő számukra a várakozás és a veszély egyformán megszokott volt. Az emberek azonban egyre sűrűbben nézték az órájukat.
– A biztonsági szolgálat főnöke nem tud zöldágra vergődni az ő Pirosbugyogójával – jegyezte meg epésen az egyik orvosszakértő, s a megjegyzés hangos derültséget keltett a teremben. Csak a pipipek maradtak komolyak. Békésen legyezgettek lapátfüleikkel, ormányuk ernyedten csüngött. 
A kövér ember észrevétlenül bukkant elő. Csak akkor figyeltek föl rá, amikor helyet foglalt az asztalnál. Megjelent Pirosbugyogó is, aki a pipipek között ült le. Chipendale nem jelent meg. A Biztonsági Szolgálat főnöke körülhordozta tekintetét. 
– Úgy látom, mindnyájan itt vagyunk. 
– Már egy ideje – jegyezte meg csípősen valaki. 
Holloway-Fordnak rávillant a szeme, de szokásától eltérően most nem válaszolt. Az arca elgyötörtnek és halálosan fáradtnak látszott. A kövér ember szinte csak perceket aludt az elmúlt napokban, és csupán a pipipek varázsszereinek köszönhette, hogy még ébren tudott maradni. Cserébe ígéretet kellett tennie Pirosbugyogónak, hogy a tanácskozás befejeztével azonnal befekszik a kórházba aludni. Kiűzte gondolataiból az áhított ágy képét, és kihúzta magát. 
– Önök is tudják, miért jöttünk össze, ezt tehát nem kell magyaráznom. – A matatás és a zaj elült. A Biztonsági Szolgálat főnöke élénk figyelem közepette folytathatta beszédét. – Pipip barátaink segítségével – itt a vendégekre mutatott, akik illedelmesen röffentettek ormányukon át –, sikerült visszatéríteni a halálos álomból egyik legjobb megfigyelő-pilótánkat. Én magam vizsgáltam ki az esemény körülményeit. Személyesen beszéltem a Központi Bázis parancsnokával, többször is visszanéztük azt a felvételt, ami az emlékezetes eszméletvesztést megelőző pillanatokat rögzíti, s amit Önök is láthattak, így hát felelősségem tudatában jelenthetem ki, hogy az Önök által is ismert és még nem ismert tények arról győztek meg, rendkívüli sorsfordulót élünk. Olyan sorsfordulót, tisztelt uraim, amilyet pár nappal ezelőtt még csak álmodni sem mertünk. 
Elhallgatott, mintha nem jutna eszébe, mit akar mondani. Néma csend ült a teremre. Holloway-Ford megcsóválta a fejét, mintha csak egy képtelenül vad gondolatot akart volna elűzni. És így folytatta: 
– Tisztelt Uraim! Önök azért gyűltek egybe, hogy hitelt érdemlően megállapítsák, lehetséges-e, hogy egy idegen hatalom, számunkra beláthatatlan távolságból, eszméletlen pilótánkból hasznosítható adatokat nyerjen... 
– Ez agyrém! – vetette közbe valaki. 
– Agyrém valóban? – kapta fel a szót Holloway-Ford. – Ha agyrém, akkor olyan agyrém, amely egy szörnyű hatalom agyában fogant. Olyan hataloméban, amely elhatározta, hogy kíméletlenül elpusztít bennünket, és hogy efelől ne lehessenek kétségeink, ezt a szándékát a maga módján tudatta is velünk. 
A Holloway-Ford hangjából áradó keserűségre és aggodalomra még a pipipek is felfigyeltek. Valami történt, amiről ők még nem tudtak, s ez a valami a kétségbeesésig megfélemlíteni látszott a kövér embert. 
– Bevallom uraim, félek – mondta a szónok, mintha kitalálta volna a pipipek gondolatát. – S ezt azért merem bevallani, mert mostantól fogva át kell értékelnünk fogalmaink jelentését. Át kell értékelnünk cselekedeteink súlyát és értelmét, ha élni akarunk... Ha ugyan van még esélyünk az életre. 
Ez sok volt. A meghívott szakértők döbbenten meredtek egymásra. 
– De hát miről van szó, ember! – kiáltotta valaki. 
– Az emberről – felelte Holloway-Ford. – Ezennel tudatom önökkel, tisztelt uraim, hogy a Föld Bolygó hadüzenetet kapott. A Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációjától. A hadüzenet lényege, hogy fogadjuk illő alázattal és hódolattal a rövidesen bolygónkra érkező Kivizsgáló Urakat, akik előbb szemrevételezni óhajtják ezt a mocskot és dágványt, – ahogy ők nevezik világunkat – mielőtt döntenének elpusztításunk legmegfelelőbb módszere felől. Egyebekben kutyák vagyunk és undorító férgek, az Univerzum mocska és söpredéke, akiknek a legizzóbb lángban kell semmivé égniük. Durván ez az üzenet. Nem tudtam kellő átéléssel előadni, de azt hiszem, ez is elég ahhoz, hogy érzékeltessem a mai tanácskozás eredeti témájának sajnálatos időszerűtlenségét. 
Holloway-Ford körülnézett a teremben. Az ott ülők arcáról tökéletesen visszatükröződött a lelkűkben kavargó döbbenet, hitetlenség és félelem. 
– Azt is meg kell mondanom, hogy harminc perccel ezelőtt, a hadüzenet kézhezvételekor, a Földön életbe lépett a hadiállapot. Ez azt jelenti, hogy semmiféle űreszköz nem hagyhatja el a Föld légterét külön engedély nélkül. Egyúttal teljes hírzárlatot rendeltünk el. A mai sajtótájékoztató természetesen elmarad, és önök sem hagyhatják el a Bázis területét. Sőt, egy ideig ezt a termet sem. A családjukat már értesítettük, így arra ne legyen gondjuk, ígérem, hogy biztosítjuk az Önök megfelelő ellátását és kényelmét. Egyúttal kérem megértésüket és türelmüket ezekben a válságos órákban, mert mostantól fogva Önök nem csak tudósok, hanem az emberiség iszonyú fenyegetettségének ismerői is. 
– Tisztelt uraim, és még tiszteltebb pipip barátaink! – Holloway-Ford kihúzta magát és a hangja keményen csattant. – Ezt a titkot idő előtt nem tudhatják meg a Föld polgárai! 
Mindenki fölállt. “Mintha máris gyászolnánk”, gondolta magában a többieket látva Holloway-Ford, és belátta, hogy a hasonlat sajnos, nem is tűnik olyan képtelennek. 
– A Kékek óvják a földieket! – mondta a beállott csendet megtörve Hófehérke. 
A mondat ott visszhangzott az emberek fülében és agyában. S ember-módon máris egy kérdést fogalmaztak: “Mi az, hogy Kékek? Kik azok a Kékek? 

*

Socrates elnök tanácstalanul ingatta fejét. A Világkormány elnöke magas, szikár ősz hajú férfi volt. Hat éve töltötte be a magas tisztségét, tehát még négy évig ő számított a Föld első emberének. Dr. Augusto Socrates származására nézve portugál volt. Elnöki megbízatása idejére elveszítette ideiglenesen az állampolgárságát, mert az Elnök egyetlen országhoz sem kötődhet. Brazíliában született, diplomata szülők gyermekeként. Ez a körülmény lehetővé tette, hogy ifjú éveiben úgyszólván az egész világot megismerje. Évekig éltek Indiában, onnan Ausztráliába utazott a család, majd Japánba, majd Moszkvába, azután Antwerpen volt a következő állomás. Pár éves budapesti tartózkodás után végül Buenos Airesben telepedtek le. Socrates tanulmányait ennek megfelelően több helyen és több nyelven végezte, s a rendkívül fogékony ifjú húsz éves korára már tíz nagyobb és öt kisebb nyelven beszélt gördülékenyen, természetesen az anyanyelvét és a közös nyelvet nem számítva. Egyetemi tanulmányait a híres oxfordi alma mater falai között fejezte be, ahol nemzetközi jogból nyert doktori címet. Tevékenységét az ENSZ-ben kezdte, aztán a Világkormányban folytatta. Főleg a gyengébben fejlett országok jogrendszerének fejlesztésével foglalkozott, különös tekintettel a modern jog gyakorlati használatára, érvényesülésére, és az úgynevezett látszatjogok felszabadítására. 
– Jó volna hinni, hogy csak rossz álom, ami velünk most történik – mondta az Elnök. 
A Világkormány tanácstermében az óriási kerek asztal körül államfők ültek. Ritka eset a Világkormány történetében, hogy hiánytalanul. Ez csak az Első Elnök nevezetes székfoglalójakor, illetve a mostani elnök beiktatásán fordult elő. Most a veszély idején ismét egybegyűltek. 
– Fölbukkant, jószerivel a semmiből egy ismeretlen és idegen hatalom, aki ultimátumot juttatott el hozzánk. Nem is ultimátum ez – emelte föl a hangját az elnök, és meglebegtette a kezében tartott papírlapot, amelynek másolatai ott feküdtek az államfők előtt. – Inkább halálos ítéletnek nevezném. Az emberiség halálos ítéletének. Amelyet, nem tudom miért, mindenféle előjel, figyelmeztetés nélkül kaptunk. Szeretném az hinni, hogy csak rossz tréfa az egész. És azt is hihetnem, ha éppen ezekben a különös napokban nem jelennek meg, a földi civilizáció történetében először, az Univerzum egy másik civilizációjának küldöttei, a pipipek, hogy figyelmeztessenek bennünket a veszélyre, így hát a bizonyíték – bár továbbra is csak közvetve – a pipipek révén rendelkezésünkre áll. Önök előtt fekszik a kettes számú melléklet, amely pipip barátaink jóvoltából a Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja mibenlétét ismerteti. Gondolom már áttanulmányozták, így most arra nem kívánok kitérni. Azt hiszem, túl kell tenni magunkat a csodálkozáson és a hitetlenkedésen, és egy lépéssel előrébb haladva a szükséges intézkedésekről kell döntenünk. Hétmilliárd ember érdekében, akikért súlyos felelősséggel tartozunk. Nem várhatjuk ölbe tett kézzel az ellenséget! Az egységes emberiség az élete árán is meg kell hogy védelmezze életét és szabadságát! 
Az elnök szavait követően viharos vita vette kezdetét. A legtöbb államfő egyszerűen képtelenségnek minősítette a hírt és a dokumentumokat. Kérték az Elnököt, hogy alaposabban vizsgáltassa ki az ügyet, mert félő hogy csupán egy elszigetelt csoport provokációja az egész. Ha nem a megfelelő módon reagálnak, esetleg a Világkormány tekintélye szenvedhet csorbát. Mások hittek a hírben s a pipipekben is, de a pipipek valamely hátsó szándék által vezérelt manőverére gyanakodtak. Ilyen hangulatban a pipipek meghívott képviselőjének felszólalása nem ért el osztatlan sikert. Angyalbögyörő legékesebb szavait is állandóan közbekiáltásokkal szakították meg. Már úgy tűnt, hogy a találkozó botrányba fullad, s azoknak lesz igazuk, akik az Elnök személye ellen benyújtandó bizalmatlansági indítványt fontolgatták, amikor Socrates elnök, aki meglepően nyugodtan viselkedett, csendre intette a vitatkozókat. Nagy nehezen lecsendesült a terem, s az elnök bejelentette James Holloway-Fordot, a Föld Biztonsági Szolgálat, valamint a hirtelenjében megalakított Naprendszer Védelmi Erők vezetőjét. 
Holloway-Ford történelmi jelentőségű beszéde, és az általa feltárt bizonyítékok, pontot tettek a vitára. Hosszú lenne most itt részletesen ismertetni (a közbeszólásokkal együtt) a szónoklat teljes tartalmát. Főleg mert az olvasó előtt már nagyobbrészt ismert adatokat sorolt elő. Csak ott kapcsolódunk a beszédbe, ahol a már említett bizonyítékok elősorolása következett, amelyek minden kételyt eloszlattak a még kételkedőkben, s amelyekről Venezuela kormányfője később oly találóan állapította meg: 
– Jobb lett volna soha nem is megismernie halandó embernek! 
– Meglehet – emelte föl a hangját Holloway-Ford –, amit eddig elmondtam, csak félig győzte meg a jelenlévőket, mert az észhez és a szívhez (kiemelés tőlem J.T.C.) két út vezet. Amit, mert jobb kifejezést használni most nem tudok, tehát amit most látni fognak, ahhoz nem kell sok magyarázat. Annyit mégis el szeretnék mondani, hogy a hadüzenetet a Kettes Számú Távolkörzeti Őrcirkáló tizenkét főnyi személyzete juttatta a Földre, a – hangsúlyozom – teljesen ép és sértetlen cirkálóval. Ők a Plútó övezetén túl teljesítettek szolgálatot, tehát a legtávolabb a bolygónktól, és a legközelebb a bennünket fenyegető ellenséghez. 
A kövér ember az ajtó felé fordult. 
– Hozzák be a cirkáló személyzetét! 
A terem pompás szárnyasajtaja nesztelenül föltárult, és hófehér, kerekes szerkezet vált láthatóvá. Olyan volt, mint egy óriási kórházi hordágy. Gézmaszkos ápolók gördítették maguk előtt, egyenest a hatalmas terem közepére. Két ápoló óvatosan megragadta az ágyat takaró és meg-megránduló hatalmas takarót, félrevonta, s a teremben lévők szeme elé tárult a hordágy tartalma. 
Az államfők elborzadva ugrottak föl az asztal mellől. Az iszony jeges marka szorította össze a szívüket, amikor fölismerték azt, amit láttak. 
Egy elvetemült, mindenható erő gúnyt űzve a természetből, darabjaira szedte szét a személyzetet, majd úgy rakta össze, ahogy kénye-kedve parancsolta. Lábak, fejek, kezek, fülek, alsó és felső fertályok minden rend és értelem nélkül kerültek össze. Ezek a formátlan emberietlen szörnyek éltek. Nyögött, vonaglott, vérzett és nyálzott a hatalmas roncstömeg, de élt. Együtt és külön-külön. A legiszonyúbb az átgyúrt, lehetetlennél lehetetlenebb helyekre tapasztott fejek látványa volt. Az arcok nagyrészt megmaradtak, de az egyiken a fül irányába tolódott el a torzult száj, és csak az egyik szem maradt ép. A többi sem nézett ki különbül. 
A sápadt és rosszulléttel küszködő államférfiak dermedten, megbabonázva meredtek a borzalmas látványra. 
Holloway-Ford intésére a segédszemélyzet gyöngéden letakarta a tragikus ember-kotyvalékot, és sietve kigördítette a kocsit. Az államfők megkönnyebbülten sóhajtottak fel, de a sokk görcsös szorítása még nem oldódott fel teljesen egyikükben sem. Talán hallották, de meglehet, még nem fogták föl a kövér ember első, félhangosan kiejtett szavait. 
– Még azt sem tudjuk, élnek-e, élőknek számítanak-e egyáltalán. S azt sem, mi volna a jobb. Elpusztítani őket amilyen gyorsan csak lehet, vagy hagyni, hogy lassan, fokozatosan pusztuljanak el, egymást mérgezve halálra... 
Összeszedte magát, fölemelte a hangját, s igyekezett magára vonni a teremben lévők figyelmét. Tudta, hogy most itt sok minden megváltozott, átértékelődött. Az emberek egymáshoz való viszonya is. A kövér ember tudata mélyén már érezte, hogy az elkövetkezőkben neki kulcsszerep jut. Valakinek tudnia kellett a földiek közül, hogy most mi a teendő. S e pillanatban a teremben csak ő számított tudónak. 
– A KEEC hatalmáról és képességeiről akart bennünket szemléletesen meggyőzni. Úgy vélem, sikerült. Egyúttal kifejezték véleményüket a földi civilizációról. Az az értelem, amelyik ilyen tettre képes, mérhetetlenül erős és gonosz a mi fogalmainkhoz, lehetőségeinkhez, fantáziánkhoz képest. Ember az embert így soha nem tudná megalázni. 
Elhallgatott. Súlyos csend ült a teremre. Az iménti látvány megbénította a jelenlévőket. Volt, aki leroskadt a székébe, sokan még mindig álltak, és döbbenten meredtek maguk elé a levegőbe. 
– Fölmerülhet önökben a jogos kérdés: Mivégre ez a földöntúli gonoszság? – szólalt meg ismét Holloway-Ford. 
– Ha figyelmesen olvasták a pipipek által készített dokumentumot, abban választ találhattak e kérdésre. A Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja nem tűri meg a különböző fajú és színű emberek keveredését, de még egyenlő jogú együttélését sem. Azt hiszem kimondhatom, soha diktatúra ilyen tökélyre nem fejlesztette önmagát és soha nem sikerült ennyire alávetni az elméletnek az embert. A KEEC szigorú, hogy úgy mondjam, fajvédő törvényei pontosan meghatározzák a megkülönböztetett emberek alá- és fölérendeltségét. Az ő szemükben a Föld bolygó, ahol paradicsomi békességgel fér meg sötét és világos, fekete, fehér, sárga és vörös bőrű ember, ez maga Szodoma és Gomora, amelyet tűzzel-vassal el kell pusztítani a Halhatatlan Egyetemesség védelmében. 
– A mi különös tragédiánk az – fűzte hozzá kesernyés mosollyal, – hogy miközben még ma is erőfeszítéseket kell tennünk a sok helyen még feltűnő, vagy még lappangó előítéletek, nemzeti, faji gyűlölködések leküzdésére, a KEEC szemében bűn ez a törekvésünk és megbocsáthatatlan. 
Azért kell elpusztulnunk, amit még meg sem valósítottunk teljes egészében. Amiért halálos ítéletet mondtak felettünk, az a különféle emberek testvéri együttélése, az igazi, az ideális demokrácia. És ugyan, tisztelt jelenlévők! Hol vagyunk mi még ettől? 
A palesztin államfő közbeszólt. 
– Izraeli kollégámmal az ülés előtt egyeztünk meg, hogy az eddiginél átfogóbb, közös kormányprogramot dolgozunk ki a két nép ősi ellentéteinek feloldására. Ha holnap meg kell halnunk, hát két még korántsem baráti nemzet pusztul el a testvériség vérpadján! 
– Ebben nem mi vagyunk a hibásak! – fortyant fel az izraeli kormányfő, azután könnyedén legyintett –, de már nincs jelentősége. Itt és most minden régi viszály elvesztette a jelentőségét. 
A két férfi felállt, meghajolt, és kezet fogott egymással. Példájukat mások is követték. A félelem az elkerülhetetlennek látszó pusztulástól feloldotta a régi ellentéteket. Hosszú ideje egymással pörölő, ellenségeskedő, kormányfők álltak fel az asztal mellől, és fogtak kezet egymással. Különös, szívszorítóan fennkölt légkör ült a hatalmas tárgyalóteremre. Az emberiség, életében először, szembetalálkozott a külső veszedelemmel, s ez a félelmetesen fenyegető ismeretlen erő egymás mellé sorakoztatta a viszálykodókat. 
Socrates elnök fölegyenesedett ültéből. A magas, őszhajú férfi hangja betöltötte a termet. 
– Ha másért nem, ezért a percért már érdemes volt megérni a mai napot. Azt hiszem, hölgyeim és uraim, bejelenthetem: a Földállam ebben a végzetes órában megszületett. Kérem, kívánjanak neki hosszú és boldog életet! 
Mindenki fölállt a teremben. Álltak a hatalmas kerek asztal körül, megilletődve nézték a terem közepén lassan, méltóságteljesen forgó hatalmas földgömböt. Valaki elkezdte, s a többi hozzákapcsolódva énekelte együtt a Világkormány himnuszát, amely ettől a perctől fogva a Föld Himnusza lett. 
– Tudod – mondta Hófehérke Jégmadárkösöntyűnek –, azért csak csodálatosak ezek az emberek. Neked mi a véleményed? 
– Meghatódtam. – ismerte be Jégmadárkösöntyű. – És ha ember volnék, lelkesen csatlakoznék az emberekhez, akár államfők, akár lovagok legyenek. Kár értük, nagy kár valóban. Sokra vihették volna. 
– Segítenünk kéne nekik – tűnődött el Hófehérke. Jégmadárkösöntyű arca elkomorodott. 
– A KEEC legyőzhetetlen. Ezt te is tudod. 
– Tudom – fütyülte ingerülte Hófehérke. – Mégis, úgy szeretnék segíteni az embereken! 
– Jaj, de romantikus vagy! – csóválta a fejét Jégmadárkösöntyű. 
– És ha az vagyok? 
– Itt csak a Kékek segíthetnek. 
– A Kékek! – fakadt ki Hófehérke. – Hol vannak a Kékek? 
– A Kékek ott vannak mindenütt, de soha ne kérd az ő segítségüket, amíg magadnak van erőd – szavalta aggodalmasan Jégmadárkösöntyű, és jól körülnézett. – A Kékek a világ hatalmasai. És soha ne keresd őket, mert porszem vagy te csak az örökkévalóság szemében, mégha pipipnek születtél is. 
Elégedetten fújt egy nagyot. Nem szeretett volna túl közeli kapcsolatba kerülni az ismeretlen, és ezért éppen eléggé félelmetes lényekkel. Ha léteztek egyáltalán. 
Hófehérke nem méltányolta Jégmadárkösöntyű aggodalmait. 
Túlságosan el volt foglalva az emberiség bajával. És feldühítette Jégmadárkösöntyű tudálékos gyávasága. 
– A fene essék a műveltségedbe! – fakadt ki dühösen. 
– A tiedébe! – fortyant fel Jégmadárkösöntyű. Egyszeriben elfelejtette a Kékeket. 
– A tiedébe! 
– A tiedébe! 
– Nagyfülű! 
– Bandzsa! 
– Inkább fújnád ki az ormányodat! 
– Fújd ki te a tiédet! 
– Ki is fújom. De a te zsebkendődbe. 
– Szeretném azt én látni! 
– Hát meg is látod. 
– Hadd lássam! 
– Na majd mindjárt meglátod! 
– Na ne mondd! 
– De mondom! 
– Pont te! 
– Pont én! 
– Pont te! 
– Pont én! 
Itt elakadt a lemez. A két pipip még hosszú másodpercekig harciasan meredt egymásra, de több sértés már nem jutott az eszükbe. Győzött mérgükön az örök pipiptermészet, és elnevették magukat. Ormányukat pipip módra vidáman összecsattantották. Ugyanarra gondolt mindkettő. És bár ez a gondolat korántsem volt lelkesítő, reménykedéssel töltötte el őket. A pipipek mindent univerzalisztikus szemszögből néztek. Meg tudták látni a pusztulásban is a kibontakozást. Egy másik kor, egy másik kultúra hajnalát. 

*

Félrehúzódott a függöny és megkezdődött a vetítés. 
A térhatású vetítőfelületen egy különös űreszköz rajza jelent meg, majd manőverezni kezdett. Egy számítógép segítségével felbomlott, hogy megmutassa belsejét, az egyes szerkezeti egységeket működés közben. 
Kéttucat ember ült a vetítőteremben, a föld legkiválóbb konstruktőrei, és néhány meghívott pilóta. Vetítés közben egy szó sem hallatszott. Elsötétült a vetítőernyő, és a terem lámpái felgyulladtak. 
Holloway-Ford magához intette az antigravitációs mikrofont. A fényezüst gömböcske engedelmesen libegett a kövér ember szája elé. 
– A most látott, Kaktuszpedró elnevezésű repülőberendezés teljes dokumentációját a rendelkezésünkre bocsátották pipip barátaink. Állításuk szerint ezek az űreszközök az Univerzum legfürgébb és legkompatibilisebb berendezései. Vezetésük nem igényel több tudást, mint amire egy földi pilóta képes. Természetesen némi előképzés után, amelyet pipip barátaink magukra vállalnak. Az önök feladata uraim, a gyártás minél hamarabbi előkészítése lesz. A gyártáshoz minden alapanyag és a gyártóprogram rendelkezésükre áll. Már csak a munka van hátra, s ehhez képest bőségesen elegendő idővel rendelkeznek. Bőven elegendő, ha pontosan három nap múlva elkészül az első példány, s a mától számított huszadik napon az első ezer darab. Ha nincs kérdésük, a személyzet elkíséri önöket szálláshelyeikre, ahol átöltözhetnek, mert a munkát haladéktalanul meg kell kezdeniük. Van kérdésük? 
Nem volt. 
– Akkor jó munkát, uraim! – állt föl Holloway-Ford és kisietett a helyiségből. A konstruktőrök gondterhelt arccal vonultak ki a terem nagy kettős ajtaján, ahol néma és udvarias, de állig felfegyverzett testőrök várták őket, valamint egy csapat fehérköpenyes asszisztens. Néhány perc múlva a folyosó kiürült, csak az ügyeletes őr lépkedett föl és alá gumitalpú bakancsában, nesztelenül. 
A háború megkezdődött. 

Meghirdetik a Nagy Világ-Regattát. A Biztonsági Szolgálat főnökének egy ötlete támad. 

A Film váratlanul megszakadt. A képernyőn egy űrhajós-egyenruhás férfi jelent meg, aki egy szokatlan berendezésű harci gépben ült. A férfi intett, és kimosolygott a nézőkre, aztán megnyomott egy gombot. A következő pillanatban tompán erősödő dübörgés közepette az égre suhant egy pompás űrvadászgép. Másodpercek alatt eltűnt a felhők között. – Ez a valódi STARLIGHT űrrepülőgép mindent tud, amit ma a korszerű technika csak biztosíthat. Ez a nagyszerű szerkezet az Öné lehet, ha vállalkozik arra, hogy az Ipszilonok támadásától megvédje a Földet. Jól vigyázzon! Az Ipszilonok hatmillió hajóval támadnak, és Önnek egyedül kell fölvennie a harcot. Úgy véli, reménytelen a küzdelem? A Föld léte forog kockán! Az ellenség megállíthatatlanul közeleg. Úgy véli, Önnek sikerül? Nagyszerű! Akkor közöttünk a helye! Talán Ön lesz a győztes az első Űrhajós Játékautomata Világbajnokságon. Az országos döntők győztesei a földrész-vetélkedők után már a Globális Erőpróbán vesznek részt, az első Nagy Világ-Regattán, amelynek döntőjét a résztvevők valódi űrhajón, valódi űrben, a teljes súlytalanságban vívhatják majd. És ne feledjék, a győztes jutalma egy valódi, egy életnagyságú STARLIGHT űrrepülőgép! 
Visszaszámlálás: tíz, kilenc, nyolc, hét, hat, öt, négy, három, kettő, egy, zéró!” 
Fülsiketítő sivítás és dübörgés után a játékautomaták lézerágyúinak szapora kelepelése hallatszott, s a képernyőn egy űrcsata elevenedett meg. Azután a képmező elsötétült és világító, térhatású arany betűk izzattak fel: 
A NAGY VILÁG-REGATTA 
Hogy ne lehessen félreértés, a szpíker is megszólalt. 
– “A Nagy Világ-Regatta mától kezdetét veszi. Találkozunk a Galaktikus Döntőn, ez év június elsején! Harcra fel és sok szerencsét!” 
A bemondó eltűnt a korábban vetített film folytatódott. A feketeruhás revolveres még egyet lépett előre, és hirtelen kirántva pisztolyát, rálőtt a vele szemben mozdulatlanul állóra. Ám a másik egy árnyalatnyival gyorsabbnak bizonyult. A feketeruhás mellényét elöntötte a vér. Lassan előreroskadt, és arccal a porba bukott. A másik, a fehérruhás odament hozzá, megállt fölötte, és megszólalt. 
– Sajnálom, amigo. 
Átlépett a halott fölött. Ment tovább a kisváros kihalt, poros főutcáján. Tovább, csak tovább. Egyenest a hatodik folytatás felé. 

*

Dr. Karl-Joseph Magnus úr elégedetten kapcsolta ki televíziófalát. A fal elsötétült, aztán lassan pulzálni, lüktetni kezdett valamiféle bonyolult, összetett ritmus szerint. Magnus töltött magának egy italt, és visszaereszkedett a fotelbe. A reklám valóban tökéletesen sikerült. Egy vagyont fizetett érte a szövetség, de a reklámcég tényleg nagyon értette a dolgát. Biztos, hogy sikerül fölcsigázni a srácok érdeklődését. A Starlight gép pokoli jó ötlet volt, ezt is a cég hozta. A Világ-Regatta minden idők legnépszerűbb bajnoksága lesz, örvendezett magában, s az sem vitás, hogy anyagilag is megéri. Megéri? Jó nagy nyereséget hoz! Átépítheti belőle az egész játéktermét. Úgy lesz, ahogy eltervezte. Ötven emelet lefelé a föld színe alá, és tíz föl a magasba. Az egész együtt egy hatalmas csillaghajó belsejét imitálja majd. Fentről belátni a hatvan emelet mélységbe a középső közlekedő csatornán, a mélyben üvegfalú liftek suhannak majd. Szintenként másféle játéklehetőség várja majd a látogatókat, és persze egy sereg más szolgáltatás is az étteremtől a szállodán, báron és szaunán át az uszodáig. Sőt, a mélytengeri medencéig, amelyben bárki, a kikölcsönzött könnyűbúvár fölszereléssel, közvetlen közelből ismerkedhet a trópusi tengerek élővilágával. Fantasztikus lesz az egész persze kívülről is. De a csoda majd belül lesz igazán látható. A galaxisok végtelen távolságába induló, egyszerre többezer embert magával vivő, s otthont adó űrhajó, a Kolumbiád, Verne híres holdrakétájáról kapja majd a nevét. Utalva arra, hogy amint az a megálmodott másik, úgy ez a megvalósult utód is messze megelőzi a fantázia merészségével a valóságot. Ez lesz a csúcsteljesítmény, a játékok-játéka, a Galaxis-hajó, amelynek minden terme és folyosója, minden lépcsőfoka és belső ablaka egy másféle életforma, az örökös utazás titokzatos, semmihez sem hasonlító élményét adja. A beépített különféle játékok mind kapcsolatban lesznek a nagy központi számítógéppel, s voltaképpen egy bonyolult rendszer védőegységeiként működnek. Vagy felderítő feladatot látnak el, vagy szervizmunkát, gyorsjavítást végeznek, vagy amit éppen kell. A superhit kabinok pedig a vadászgépek lesznek. És ott lesz majd a legcsodálatosabb dolog a Vezérlő-központ, a hatvan szint egyikén. A vezérlőterem, ahonnan a parancsnok az egész csillaghajót szemmel tarthatja. Ez a terem természetesen már nem a szórakozni vágyó közönségé lesz. Magnus úr tartja fenn saját magának. Még azt is kitalálta, hogy valamiféle egyenruhát is varrat magának, és természetesen egyenruhát köteles viselni a személyzet is. 
Verne-hősök és regényrészletek keveredtek a fellelkesült kis ember elméjében, aki élete legboldogabb perceit élte át az imént, a reklámfilm nézése közben. Dr. Karl-Joseph Magnus úr elégedetten gondolt a jövőre. 

***

James Holloway-Ford úr kevésbé volt elégedett. Unatkozva nézte a makaróni-westernt, és feldühödött a közbeiktatott reklámon. Még hogy Ipszilonok! Hát hülyék ezek teljesen? Ilyen elvetemült baromságot kitalálni, amikor... a titoktartás még családi körben is kötelezte. Ingerülten fölszakította a soron következő, nyolcadik sörösdoboz fedelét. Holloway-Ford felesége rábeszélésére energia és alkoholmentes sört ivott. Minél többet ivott meg a “modern ember italá”-ból, annál szomjasabb lett egy korsó igazi, habzó 12 fokos sörre. Ez a dobozos lötty viszont ihatatlan volt. Mégis itta. 
– Nagy szám, mi, apa? – nézett fel rá a szőnyegről ifjabb James Holloway-Ford, aki apjával ellentétben amilyen magas növésűre sikeredett, olyan vékony volt. – Én is beneveztem a fiúkkal. Ez az űrháború pokolian jó ötlet. Nem, apa? 
A kövér ember szórakozottan bólintott. Ingben ült a televízió előtt. Nekik még nem volt tévéfaluk. A kövér ember e vonatkozásban rendíthetetlenül konzervatív maradt. Semmi pénzért sem volt hajlandó elcserélni a jó öreg sztereo készüléket. Pedig egyre több lakásban föltűnt már a második, sőt, legújabban a harmadik televíziósfal is. Felesége egyszer a TV fal fölötti végtelen vitájuk során barátnőjére hivatkozott. Alice és férje már a harmadik falat vették meg és alig várták, hogy előjegyeztethessék a negyediket. 
Na és akkor mi van, vágott vissza a feleségének, amikor közöttük egy reggelinél erről szó esett. Reggel mindig ingerült volt, és órákig tartott, amíg összeszedte magát. Mi van, ha meglesz a negyedik faluk? Akkor majd egy televízióplafonra, aztán meg egy tévépadlóra vágynak veszettül. És ha az is meglesz, hát belebetegszenek a gondolatba, hogy az ajtók, az ablakok, a bútorok helye semmire sem jó. Aztán ha azt is megoldják, hát kiderül, hogy ez még csak egy szoba, pedig hány helyiségből áll a lakás. Például milyen jó volna a vécén ülve is tévéfalat nézni a mostani egyszerű TV helyett. 
De mit látnak ezen a rengeteg tévéfalon, az ég szerelmére, ordította a kövér ember és idegességében a nadrágjára löttyintette a feketekávét. Azt, hogy a Johny és Mary-Ann aznap minden valószínűség szerint kibékülnek Anthony bácsival, hacsak az a különös Perkins már megint közbe nem lép. Tudod, mi ez? Egy nagy csomó közhely. Ráadásul semmiben sem különbözik a többi család életétől. És ha már ilyen hülyeségekről beszélünk, hát közlöm veled, hogy az efféle családi sztorikból engem speciel a saját családom megunhatatlan története érdekel a legjobban. És ahhoz nem kell semmiféle televíziófal. Még az a kaszni sem, ami a nappaliban áll. Állítom neked, jobban izgat az, hogy Jimmy hogyan készült fel az iskolai feladatra, vagy hogy Ivette lányom már megint milyen őrült maskarát talált ki magának, a becses feleségemről már nem is szólva. Imádom a házamat, és rajongok a kertemért. És ezekhez egyáltalán nem kell, hogy egy majom pofa, egy isten tudja honnani stúdióból joviálisana képembe vigyorogjon, és megkérdezze, hogy vagyok. És nem lelkesít az a lehetőség sem, – pedig tudom, hogy mostanában sokan megőrülnek érte – hogy egy adapterrel kipótolva a vadonatúj tévéfalon még a saját nevemet is hallhatom, amikor a majom kifordul a kamera felé és azt búgja: Nem így van... Holloway-Fordné asszony? Mert az a francos adapter a szpíker hangját is tudja szintetizálni, és löki a szöveget, amitől a néző egyszerűen elolvad. 
Nem, én ebbe a végtelen sorba egészen egyszerűen be sem szállok. A félreértések elkerülése végett, soha semmilyen körülmények között. És ha véletlenül a tudtom nélkül megpróbálnátok egy ilyen falat a házamba csempészni, hát esküszöm égre és földre, hogy azzal a háromfontos kalapáccsal zúzom izzé és porrá, ami a garázsban van. 
A vita két héttel ezelőtt zajlott le, s azóta valamelyest hűvösebb lett a házastársak kapcsolata, bár az asszony jóvoltából kenyértörésre nem került a dolog. A kövér ember most ott ült a nappaliban a vénségesen vén készülék egyméterszer másfél méteres képernyője előtt, s bár előtte a földön ott üldögéltek a gyerekei, mellette a pamlagon a felesége, nem volt igazán boldog. És nem az energia-, alkohol-, és jóízmentes sör miatt. Valami más bántotta, amiről nem beszélhetett. Egy szót sem szólhatott róla, pedig legalább a feleségének jó lett volna valamit elmondani. 
– Szenzációsan jó ötlet! – lelkesedett Jim. – Én is beneveztem a srácokkal, és képzeld, a tegnapi edzésen huszonhárom kört teljesítettem,! 
– Huszonhárom mit? – nézett rá az apja. Az a bizonyos rossz érzés egyre erősebben kezdett benne elhatalmasodni. 
– Huszonhárom fordulót. A legtöbbet a srácok közül. Már csak kettővel kell többet elérnem, és akkor én leszek ezen a gépen a bajnok. Gondold el, apa! És azt mondják, hogy az új SUPERHIT masinák, amiket majd a versenyre bedobnak, ezeknél sokkal bonyolultabbak lesznek. Azért, szerintem azokkal is elbírok. Egyszerűen érzem, hogy bárkit le tudnék győzni. Mi, Ivette? 
Ivette unottan fordult el a bátyjától. 
– Nem tudom mit élveztek azon a vacakon. 
– Az neked vacak? – lelkesedett Jim. – A legkorszerűbb technika a világon. 
– Egy papírt rángatott elő a zsebéből, sietve kihajtotta, és hadarva olvasni kezdte. 
– “A kibernetikus ütközetekben eddig jobbára a hagyományos hadviselés szabályai voltak érvényben, tehát az ellenség többnyire egy sík mentén, szemből, frontálisan támadott, s ennek figyelembevételével lehetett megszervezni a támadást és a védekezést. A döntőben új elv, a “beugrás” (jump in) módszere lép érvénybe, mivel a támadók offenzivája gyakorlatilag a tér minden pontján, minden irányból érkezik.” 
– Beugrós libelle – jegyezte meg csípősen Ivette. 
– A fejed! – förmedt rá Jim. – Ezt figyeld, apa! 
– “A harc jellege (mintha egy pörgő búgócsigából kellene lövöldözni kifelé a mozgó – méghozzá szabálytalanul mozgó – célpontokra) merőben más tehát. Igen nagy felkészültséget, rendkívüli reflexeket....” 
Ivette gúnyosan elvigyorodott. 
– “...villámgyors helyzetfelismerést követel. Az új kabinok vezérlésének nehézségi fokát l-nek véve, az eddig legkorszerűbb space defenderek nehézségi foka csak kb. 0,04 nehézségi foknak felel meg.” Ehhez mit szóltok? És ez még mind semmi! – folytatta a fiú. 
Az apja egyre fokozódó érdeklődéssel hallgatta. A korábbi érzés már teljesen elhatalmasodott benne, s egyszercsak rádöbbent, hogy miért az egész. A megoldás olyan pofonegyszerű volt, amilyen rémületes. De már nem tudta elűzni agyából, és már izgatottan figyelte Jim szavait. 
– “A döntőn eredményesen küzdeni tehát szinte reménytelen feladatnak látszik. De most, első ízben a világon, az embert a számítógép elleni harcában, egy másik számítógépes rendszer segíti. Példa nélkül áll a történelemben, hogy a legkorszerűbb gépi elme a gép+ember párossal találja szemközt magát. Az ellenség előnye az előre kidolgozott bonyolult – és természetesen – titkos stratégia, valamint az, hogy övé a támadás joga, s szinte kimeríthetetlen mennyiségű tartalékkal rendelkezik. Az ember+gép páros viszont az ember felülmúlhatatlan találékonyságában, intuíciójában és a fedélzeti komputer harmonikus együttműködésében bízhat.” 
A kövér embert már a hányinger kerülgette. Hirtelen felállt és kinyújtotta a kezét. Széles, gumírozott nadrágtartója megfeszült a hasán. 
– Add ide! – nyújtotta a fia felé a kezét. Jim meglepődve adta oda apjának a katalógust. Holloway-Ford kiragadta kezéből, és sietve eltűnt a dolgozószobájában. A nappaliban lévők hallották, hogy magára zárja az ajtót. 
– Mi ütött apába? – kérdezte Jim. 
– Talán ő is nevezni akar – vélte Ivette. 
– Majd mindjárt a szádra lépek – dühöngött a bátyja. 
– Na ne mondd! 
– Gyerekek! – szólt rájuk az anyjuk, Holloway-Ford karcsú, törékeny, francia származású felesége. Valami egészen sötét balsejtelem fogta el. Anélkül, hogy tudta volna mit cselekszik és miért, fölkelt a pamlagról. Jim mellé kuporodott, és szorosan magához ölelte nyurga kamaszfiát. 
– Mi lelt anya? – csodálkozott a fiú, akinek jólesett az anyai dédelgetés, de már elszokott tőle, s ezért most meglepte. 
– Semmi, kisfiam – simogatta meg a fejét az anyja. – Semmi, igazán semmi. Csak úgy megsimogattalak. 

*

A pilóták fehér overallban, mellükön a föld arany címerével, feszes rendben sorakoztak az űrrepülőtér betonján. Hátuk mögött a pipipek instrukciói alapján készített vadonatúj űrvadászgépek álltak. Előttük, a tágas tér betonján kicsiny faemelvény, azon mikrofon. Az emelvényről Socrates elnök nézett velük szembe. Rezzenéstelen arccal hallgatták az Elnök búcsúszavait. Már tudták hogy hová és miért mennek, de az ellenségről szinte semmit sem tudtak. Mégsem félt egyikük sem, és elszánt volt mind a kétezer, hogy akár élete föláldozásával megvédi szülőbolygóját. Arcuk fegyelmezett volt, de a szemük élénken csillogott. Egy sem akadt volna köztük, aki visszalép. A földi űrflotta legjobbjai álltak itt. Válogatott, tapasztalt, edzett űrjárók. Sokan közülük megjárták az Elefánt Felhő poklát és épségben visszatértek a kőzáporból. De más volt akkor a sűrűn záporozó, nagysebességű meteoritok ellen küzdeni és más lesz az élő, eleven, ellenséggel szemben. 
Nem féltek mégsem, mert életelemük volt a veszély. Megszokták, hogy mindig rendkívül gyorsan és abszolút hibátlanul kell dönteniük. Egyetlen téves döntés az életükbe kerülhetett. Azt pedig kockáztatták elégszer az elmúlt évek alatt, s régen fordult elő, hogy valaki ottmaradt. Most egy újabb nagy kockázat következik. Most azonban nem csak a saját életük a tét, hanem az egész emberiségé. Éppen úgy, mint az Elefánt Felhő esetében. Csak akkor az “ellenség” nem csinált mást mint vakon röpült előre, a Föld bolygó irányába. Nem lőtt vissza, és nem manőverezett. 
Két ember félt a repülőtéren. Illetve csak az egyik félt, a másik csupán aggódott. Az utóbbi maga az Elnök volt, aki még mindig beszélt a cseppnyi emelvényen, szemben a kétezer bajnokkal, akik néhány perc múlva hosszú útra kelnek valahová, a Plútó övezetén túlra. Aki félt, az James Holloway-Ford volt. Távolabb, az egyik hangár bejáratánál állt, és az Elnök szavait hallgatta. 
– Nem csak szüleitekről, testvéreitekről, barátaitokról van szó. Még földi haragosokat is nektek kell megvédelmeznetek. Mindent. Embert, növényt, állatot és ásványt. Mindent, mindent, ami az otthont jelenti, mert most az otthon forog veszélyben. E pillanattól fogva, hogy küldetésetek a kezdetét veszi, itt a földön elveszíti értelmét a harag, a gyűlölet, a viszály. Csak egy hatalmas reménykedés marad. Hogy harcotok sikerrel jár! Küldetésetek titkos, mert még nem jött el az ideje, hogy az emberiség tudomására hozzuk a fenyegetést. Hiszen meglehet, alaptalanok a félelmeink, s szeretnénk elkerülni a pánikot. Meglehet, nem olyan erős az ellenség, mint aminek állítja magát. De az is lehet, hogy minden képzeletet felülmúlóan az. Nektek magatoknak kell mindent kitapasztalnotok. Olyan hajókon, amelyeket harci körülmények között most próbáltok ki először. Az emberiség áldása kísérjen benneteket fiaim, és aggódó figyelme mindazoknak, akik tudnak a küldetésetekről, de mégsem lehetnek a harc terén veletek. Bocsássatok meg nekünk, és harcoljatok férfihoz méltóan! 
– Pilóták! – emelte föl hangját az Elnök – Jó utat! Szerencsés repülést! Térjetek vissza győztesen! 
Az Elnök lelépett az emelvényről, és arrafelé tartott, ahol a kövér ember állt. Helyére a harctéri parancsnok lépett, és a gépekhez vezényelte a pilótákat. A segédszemélyzet közreműködésével elfoglalta helyét minden pilóta. Feldübörögtek a hajtómotorok, és az Elnök utolsó szavaitól számított öt percen belül megkezdődött a földi űrflotta felszállása. 
Rajonként száguldottak magasba a gépek. Tíz perc alatt a hatalmas beton tér kiürült. Valahol, fent a magasban, a bárányfelhők fölött, még hallatszott a tompa moraj. Aztán az is elenyészett. Csak a könnyű nyári szél susogott, ahogy átsuhant a kietlen betonsivatagon. 
– Vajon hányan térnek vissza közülük? – tűnődött az Elnök. 
– Egy sem – felelte halkan valaki, és Socrates elnök rádöbbent, hogy hangosan gondolkodott. Holloway-Ford állt mellette. A kövér ember arca szenvedést fejezett ki. 
– Ilyet ne mondjon, ember! – szólt rá az Elnök. Holloway-Ford nem válaszolt. Szó nélkül faképnél hagyta az Elnököt, és gyűrött ballonkabátjában elindult, át a betonon. Magányosan lépkedett a végtelen betontengeren át a horizont felé, amelynek egyenletesen vízszintes vonalából halványan emelkedett ki az irányítótorony karcsú épülete.

***

Ed már vagy félórája bíbelődött a motorral a zuhogó esőben. Chester bent ült az autóban, és mint mindig, most is szorgalmasan jegyzetelt a noteszába. Ed káromkodva csapta le a csavarhúzót. Az öreg Ford már vagy ötödször mondta fel a szolgálatot. Amikor Bécsben úgy döntöttek, hogy nem bérelnek autót, hanem vesznek maguknak egy öreg járgányt, amivel becsavaroghatják Európát, az ötlet kiválónak tűnt, hiszen így nem kellett utóbb az autó sorsáról gondoskodniuk. Ötszáz dollárt éppenséggel megérni látszott, s azután majd legföljebb otthagyják a tragacsot valamelyik autóbontóban. Ám az autó másképpen döntött, Budapestre érve a legnagyobb esőben, egyszercsak mozdulatlanná merevedett. Ed megállt egy piros lámpánál, s amíg a zöld jelzésre vártak, az autóban hirtelen kialudt a fény, és leállt a motor. Azóta nem lehet lelket verni belé. Talán ha megtolnák, beindulna a motor, vélte Ed. Chester azonban semmiképpen sem mutatkozott hajlandónak, hogy bőrig ázzon. Edet nem zavarta különösebben az eső. Évekig szolgált a trópusokon a FAO megbízottjaként, és eléggé hozzászokott a nagy esőkhöz. Viszont utálta, ha kényszerű tétlenségre kárhoztatja valami, mint most ez a vacak itt, a magyar főváros egyik peremkerületében. 
Budapesten két napot terveztek eltölteni, aztán tovább Prágába, majd Lengyelországon át Finnországba, hogy utána délnek fordulva ereszkedjenek le a gibraltári szoroshoz, s átkelve Afrikába, egy pillantást vessenek a piramisokra. Aztán repülővel vissza az Államokba, ahol Chestert szerető hitvese, Edet pedig hatalmas házának békés csöndje várja fent a Penobscot folyó torkolatához közel. Ed ötvenöt éves volt, de tízet letagadhatott volna. Chester öt évvel idősebb, s ötöt ő is bízvást eltitkolhatott. Paprikavörös bézbólsapkája itt Európában feltűnést keltett, ám Chestert ez a legkevésbé sem zavarta. Szorgalmasan jegyzetelt a noteszába, hogy majd otthon, az Öregfiúk Klubban, – ahogy Ed nevezte baráti társaságát, ahol Chester minden pénteken délután háromkor megjelent –, mindent pontosan elmesélhessen. 
Ed dühöngve belerúgott az autóba. Chester kezében megrándult a toll. Jó nagy átlót húzott a noteszba. 
– Hé! – kiáltotta Chester. 
Egy sötét anorákos, tizenhét év körüli fiú állt meg az autó mellett. 
– Nem indul? – kérdezte Edtől. 
Ed dühösen morgott valamit a motorról a közös nyelven. A fiú nem tudni, mennyit értett belőle. Kinyújtotta a kezét Ed felé. A férfi önkéntelen mozdulattal adta át a csavarhúzót. A fiú beült Chester mellé az autóba. Vízhatlan kabátjáról csurgott a nedvesség. 
– Hello – üdvözölte Chester. 
A fiú visszavigyorgott, és bebújt a műszerfal alá. Valamit matatott, aztán kiszállt, és a motorházban kezdett ügyködni. Egy idő múlva szólt Ednek, hogy üljön be a volán mögé, és indítsa el a motort. Ed meglepetésére a motor elsőre beindult. 
– Mi volt a baj? – kérdezte a fiútól. 
– Öreg autó, nagy eső. – válaszolta a fiú, elárulva ezzel, hogy a közös nyelvben még meglehetősen járatlan. Talán nem volt rá alkalma, hogy gyakorolja gondolta Ed. 
Közben a fiú lecsapta a motorháztetőt és visszaadta a csavarhúzót. 
– Szerencsés utat! 
– Kösz! – vigyorgott rá vissza Ed, és elindította az autót. Elhúztak a Gellért szálló előtt, amikor Chester megkérdezte: 
– Nem kellett volna megkérdezni, ő merre tart? 
– A fenébe is! – káromkodott Ed, és megcsikordultak a kerekek, ahogy visszafordult az úton. Az előbbi helyen a fiút már sehol sem látták. Jóska akkor már a villamos peronján álldogált, és a Duna fölött utazott. Nem kis csodálkozással észlelte, hogy a kékszínű öreg Ford, amit az imént javított meg, lassan utoléri a villamost, holott már régen messze kéne járnia. Aztán arra gondolt, hogy a két amerikai biztosan megállt valahol útközben. Vagy csak eltévesztették az utat ebben a nagy esőben. Sajnálta, hogy nem látja őket többé. Azt a nagydarab göndörhajú fickót, amelyik olyan volt mint egy nyugdíjas birkózó, meg a másikat, a kis szemüvegest, abban a szenzációs piros sapkában. 
Az újjáépített, huszonkét emeletes Astoria szálló halljában leadta a ruhatárosnak ázott kabátját, és a tükör előtt kirázta a vizet a hajából. Minden péntek délután megjelent itt, ebben a fényes, elegáns teremben. Nem az elegancia vonzotta ide, hanem az alagsori játékterem automatái. Különösen a két új Space Defender, amit egy hónapja állítottak fel. Ez a két gép pontos hasonmása volt annak, amin Hans ezer kilométerrel odébb játszott. Jóska is éppen olyan szenvedélyes rabja lett a szimulált űrháborúnak, mint a vele nagyjából egyidős Hans. Egyenesen a játékteremhez vezető lépcső felé tartott, amikor a hall egyik tágas ülőboxában a két amerikait vette észre. A két ázott turista valami forró és gőzölgő italt ivott egy-egy ezüstszürke pohárból. Amikor fölismerték a közeledőben a fiút, aki korábban segítségükre volt, szélesen elmosolyodtak, és integettek neki, nehogy elkerülje őket. A fiú a kölcsönös bemutatkozás után leült az asztalhoz, és udvariasan kezet fogott az odaérkező pincérrel. 
– Jó estét, uram. Egy forró Colát kérek!
– Rögtön hozom, uram! – felelte a pincér és elsietett. Vontatottan indult a beszélgetés. Chester egyáltalán nem beszélte a közös nyelvet. Ed kifogástalanul társalgott rajta, a magyar fiú azonban csak pár szót tudott. Mint kiderült, nem nagy lelkesedéssel tanulták az iskolában, de most már bánja, hogy akkor olyan sokat mulasztott. Reméli, hogy még lesz módja bepótolni a hiányosságokat. Annál is inkább, mert jövőre néhány barátjával hosszú útra indulnak. Vitorlással szeretnék megkerülni Afrikát. 
– Ez igen – mondta elismerően Ed. – Vitorlással Afrika körül? Nos ez nem kis dolog! 
– Hát persze még nem biztos. Még minden közbejöhet. 
– Úgy kell csinálni, hogy ne jöjjön közbe semmi – tanácsolta az amerikai. 
– Hát, úgy – ismerte el Jóska. Megitta az italát és fölállt. 
– A játékterembe megyek. Ilyenkor ott szoktam játszani. 
A két amerikai közölte, hogy ők is vele tartanak, mert ilyen csúf esőben úgysem lehet mást csinálni. Leballagtak a lépcsőn, és jobbra-balra nézelődve figyelték a masinákat. A fiú udvariasan ment mellettük. Amikor a Space Defender kabinjához értek, megállt. 
– Én ezen szoktam játszani. 
– Ez mit tud? – kérdezte Ed. 
– Mindent – felelte Jóska, és Chester gondosan beírta noteszába a választ. A fiú beült, és az ajtót nyitva hagyta, hogy két újdonsült barátja is láthassa, hogyan megy a játék. Elindította az automatát, és attól fogva már csak az űrcsatára gondolt. A tizenkilencedik játszmánál gyülekezni kezdtek köréjük az emberek. A huszonkettedik játszmánál egy látványos manőverért Jóska nyíltszíni tapsot kapott. A gép itt rövid szünetet tartott, aztán a képernyőn megjelent a huszonharmadik csata nyitó ábrája. S a következő pillanatban minden bevezetés nélkül elszabadult a pokol, így tartott ez a szörnyű, és mind viharosabb sebességű öldöklés egészen addig, amíg a gép nem villant, nem nyögött egyet, és az elsötétült képernyőre ki nem írta a varázsos mondatot: 
ÖN MEGMENTETTE AZ UNIVERZUMOT!
Megszólalt a gépzene, és a képernyőn megjelent a Föld díszes ábrája, amely alá a fiú az engedelmes automatával három betűt íratott: 
ECJ
Kiszállt a gépből és a képernyőre mutatott: 
– Ed, Chester, Jóska! 
Rájuk nevetett és fölszaladt a lépcsőn. 
A két amerikai megilletődve állt ott. A fiú látványos győzelme imponált nekik, de mivel nem foglalkoztatta őket különösebben a játék, nem értékelhették kellően Jóska teljesítményét. A gesztus azonban, ahogy a kamaszfiú a saját neve kezdőbetűje elé odaírta újdonsült ismerősei nevének kezdőbetűit is, meghatotta őket. Zavartan engedtek utat egy fiatalembernek, aki Jóska után helyet foglalt a gépben. A hetedik menetben elveszítette a csatát. Még sokáig játszott a defenderen, de csak egyszer jutott a hetedik menetig. Mások is játszottak, sőt Ed és Chester is szerencsét próbált egyszer. Chester mindjárt az első ütközetben elvérzett, Ed viszont egészen a nyolcadik menetig jutott. Másodszorra aztán a harmadik menetben kiesett, és több kísérletet már nem is tett. Mindkettőjüknek föltűnt, hogy barátjukon kívül senkinek sem sikerült a végső győzelmet elérnie. S ahányszor üres állást mutatott a játék, megjelent a képernyőn a Föld ábrája, és alatta a három betű. Eddig csak hármuk neve került a győztesek táblájára. 
– Megyek és veszek egy forró fürdőt, mert már ráz a hideg. – jegyezte meg végül Ed. 
– Azt hiszem, jót tenne inkább egy szauna – vélte Chester. 
– Gondolod? 
– Sőt, és is veled tartok – ajánlkozott Chester. – A szauna ilyen időben a legjobb dolog. Kár, hogy nem kérdeztük meg annak a fiúnak a nevét és a címét. Küldhettünk volna neki később egy üdvözlőlapot. Ügyes kis fickó, igaz? 
– Ügyes – hagyta helyben Ed. 
– Fránya egy masina – mondta később, a forró kamrában Chester. A defender automatára gondolt. 
– Fránya – hagyta helyben Ed. Újságot olvasott. A verejték az orráról az újságpapírra csöpögött. – Azt írja az újság, hogy valami világbajnokságot rendeznek ezekkel a gépekkel, és aki a legjobb lesz, az egy igazi űrrepülőgépet kap jutalmul. Pont ezekkel a Space Defenderekkel lehet versenyezni. 
– Akkor ennek a fiúnak esélye van. Talán nem is tud a versenyről. Kéne valahogy szólni neki. Hogy is hívják? – kérdezte Chester. 
– Jóska. 
– Az milyen név? 
– Joseph. De a családi nevét nem tudom. Meg a címét se. 
– Hát, ez az – hagyta helyben Chester. Föltápászkodott a padról. 
– Na, én megyek, és belecsobbanok a hideg vízbe. 
– A Boston Hurricanes úgy tűnik, megnyeri a bajnokságot – jegyezte meg Ed. 
– Jó hír – mondta Chester, és behúzta maga után az ajtót. 

*

Hans nagy megtiszteltetésben részesült. Magnus úr, a játékterem tulajdonosa a győzelem után meghívta az irodájába egy kis beszélgetésre. 
– Arról van szó, hogy szervezek egy csapatot a Nagy Világ-Regattára. Gondolom, már hallottál róla? – Hans egyetértően bólogatott. 
– Már régóta figyellek és látom, hogy van érzéked a játékhoz, folytatta Magnus. 
Hans kíváncsi volt, mire lyukad ki a főnök. 
– Röviden. Ha akarod, beveszlek téged is a csapatomba. Kapitánynak. Mit szólsz hozzá? 
– Úgy érti, hogy ezentúl bármikor gyakorolhatok? 
– Úgy értem, hogy rendes fizetést kapsz ha vállalod, hogy minden nap a megbeszélt időben eljössz az edzésre, és segítesz nekem abban, hogy az ügyesebb srácokból összehozzunk egy ütőképes csapatot. 
– Minden nap nem megy – rázta meg a fejét Hans. – Minden nap nem tudnék bejönni. 
– És milyen gyakran tudnál? 
– Hetente kétszer. Esetleg háromszor. 
Magnus úr elgondolkozott. Óriási szenzáció volna ha az ő csapatából kerülne ki a győztes. Vagy legalábbis valaki a csapatból bejutna a világ-döntőbe. Ám ahhoz naponta legalább két órát kéne edzeni. Még Hansnak is. 
– Mivel foglalkozol otthon? 
– A nagybátyám üzletében dolgozom. 
– Mint mi? 
– Mint kiszolgáló. 
– Kétszer annyit fizetek, ha eljössz hozzám teremfelügyelőnek. Csak az lesz a dolgod, hogy sétálgass és ügyelj az automatákra. És tanácsot adj, ha valaki nem tud valamit. Esténként pedig megtarthatnánk az edzéseket. Vagy reggelente. 
Hans eltűnődött. 
– Meg kell beszélnem a nagybátyámmal. Attól tartok, ő nem fog nagyon lelkesedni. 
– Jól van, beszélj vele. És értesíts minél előbb, hogyan döntöttél. Holnapra itt lesznek az új SUPERHIT-gépek. 
Hans fölkapta a f éjét. 
– Azok, amikkel majd a döntőt vívják odafönt? 
– Pontosan azok. 
– És mennyire komoly az a Starlight űrrepülőgép? – kérdezte a fiú. 
– Teljesen komoly – felelte Magnus. – Az a helyzet, hogy már a próbarepüléseket végzi vele egy pilóta. Ott fogják kiállítani a reptéren, ahonnan a Nagy Világ-Regatta résztvevői fölszállnak a döntőre. És amikor visszajöttök – mondta, erősen megnyomva az utolsó szót – a győztes csak beleül, és már röpülhet is haza vele. Persze előbb még megtanítják a gép biztonságos kezelésére, de az szerintem nektek nem lesz nehéz. 
Hans f elállt. 
– Beszélek a nagybátyámmal. 
Magnus biztos volt benne, hogy másnap reggel beállít a fiú. Még két vagy három ilyen srácot kéne kerítenie, és akkor egészen biztosan az ő fiai vinnék el a pálmát. Vagyis, a Starlight űrrepülőgépet. Három vagy négy srác úgy meg tudná egymást hajtani, hogy messze fölülmúlnák a mezőnyt. 
Akinek a csapatából valaki megnyeri a versenyt, az egy időre kiállíthatja a Starlight-ot a játékterme elé. A többit már könnyű elképzelni. 

*

Ottó bácsi feje céklavörös lett a dühtől. 
– Micsodának? – ordította. 
– Teremfelügyelőnek – válaszolta elszántan Hans. 
– Teremfelügyelőnek? Miért nem mindjárt szobakisasszonynak? 
– Ottó! – szólt rá Gréte néni. A bácsi dühösen legyintett. 
– Te csak hallgass! – föl-alá járkált a szobában. – Én kereskedőt akartam faragni belőle, és nem éhenkórászt. Tisztességes kereskedőt, és mellesleg jó trombitást, amilyen a szegény öcsém volt. De ez nem akar kereskedő lenni. Neki derogál az apja trombitája. Unja a vevőket. A zenét is unja. Minket is un. 
– Mit nem unsz te egyáltalán? – fordult a fiúhoz. Hans lehajtotta a fejét. 
– A kalandot. 
Ottó bácsi teleszívta magát levegővel. Hans és Gréte néni már attól féltek, hogy szétdurran, de a bácsi váratlanul minden különösebb teketória nélkül kieresztette a levegőt. 
– Hát menj! – mondta lecsendesülve. – Eridj, ha a véred hajt. Én sajnos, nem vagyok az apád, nem állhatok az utadba. 
Hátat fordított, és odalépett az ablak elé. Hans csöndesen fölment a lépcsőn, és pakolni kezdte utazóbőröndjébe a holmijait. 
– Tudtam, hogy ez lesz a vége – mondta odalent Ottó bácsi. Még mindig az ablak előtt állt. Most megfordult végre. A szeme könnyes volt. – Ismerem kicsi kora óta. Te mindig védted, de én már régóta tudom, hogy ez a gyerek nem kereskedőnek született. A nagyapja vére folyik benne. Apánk beutazta a világot, és mi úgy nőttünk föl, hogy alig ismertük. Tudtam, hogy a fiú elhagy bennünket. Mert ez is nyughatatlan. 
Leült a felesége mellé a pamlagra. Bánatosan szusszantott. 
– Kapcsold be, mama, a televíziót! Mostantól fogva gyerek nélkül maradunk. 
A házaspár egymást átkarolva ült a pamlagon a televízióval szemben. Amikor Hans a lépcsőfeljáró tetejéről megpillantotta őket, nem mert lejönni. Megsajnálta az öregeket, és csendesen visszalopakodott a szobájába. Úgy határozott, hogy csak reggel utazik el. Reggel nem olyan fájdalmas a búcsúzás. 

*

Végigment a kis teaház alatti hídon és a tóhoz érkezett. A tó partján cseresznyefák álltak, a vizén vízililiomok levelei lebegtek. Iskolásgyerekek jöttek szembe. Mindegyik egy táblácskát tartott a kezében. A táblákon gyerekes, de mégis szépen formált írással ugyanaz a kifejezés volt olvasható. 
Harunokadze. 
Tavaszi szél. Talán egy szépíróversenyre sietnek. Elhaladtak a lány mellett, egyikük egy pillanatra visszanézett. Távolabb, a felső úton, külföldi turisták fényképezték a cseresznyevirágzást. Naeko megállt a hídon és mélyen beszívta a tiszta levegőt. 
– Naeko soha nem találja meg az ő Csiekóját – gondolta. Szülei régen meghaltak egy autóbusz-balesetben. Intézetben nevelkedett, és most egy áruházban dolgozott adminisztrátori munkakörben. Egyedült élt. A szüleinek nem voltak közeli rokonai, akiket fölkereshetett volna. Fönt északon, Wakkanai mellett élt egy rokona, Hirata Takao, apai nagyapjának testvére, de egyszer sem válaszolt Naeko levelére. S amikor egy alkalommal személyesen fölkereste, az akkor nyolcvankét éves Takao bácsi meglehetősen ridegen fogadta őt! Még aznap visszautazott Szapporóba autóbuszszál, s onnan a következő légijárattal haza, Kiotóba. 
Továbbment a hídon, és beért a kámforfák sűrűjébe. Húsz éves múlott, alig idősebb, mint a regénybeli Naeko, és olyan törékenyen szép, mint Csieko lehetett egykor. A hagyományos öltözetet viselte, bár többnyire éppen olyan modem ruhában járt, mint a hozzá hasonló korú lányok. A mai nap azonban eltért a többitől, hiszen ma volt anyjának a születésnapja. Naeko akaratlanul is azonosult a nevével, és nem teljesen alaptalanul érezte úgy, hogy a regénybeli Naekoval sokban hasonlatos a sorsa. Vonzódott a hagyományos viselethez, és a régi szertartásokhoz. Tavaszi mintás kimonóját saját maga tervezte. Ugyanakkor jól beszélt angolul, franciául és természetesen tökéletesen a közös nyelven. 
Naeko sokat utazott, mint az olyan emberek általában, akiket nem köt a család. Bár feltűnően szép lány volt, a lényéből áradó mély szomorúság végül mindig visszariasztotta a komoly szándékú udvarlókat. Könnyű kalandra pedig képtelen volt. Úgy élte meg huszadik születésnapját, hogy nem ismerte még az igazi szerelem kínját és gyönyöreit. Karcsú teste férfitól érintetlen volt. Eddigi utazásai többnyire néhány naposak, vagy hetesek voltak. Most azonban nagyobb utazásra készült. Munkahelyi főnökének már jelezte, hogy legalább fél évig távol szeretne maradni, mert világkörüli útra készül. 
Először Európába szándékozott utazni, és most prospektusokat gyűjtött, és útiterveket készített. Nagyon szerette volna azonban megismerni Észak- és Dél-Amerikát is. 
Végül, a fiatal lányok könnyelműségével, a sorsára bízta magát. Majd menet közben kialakul az útiterv. 
Este otthon levél várta. Régi barátnője írt, hogy a nyáron Kaliforniába utazik, és tréfásan megkérdezte Naekotól, van-e kedve vele tartani. Naeko megborzongott a félelmetes egybeeséstől, és örömében sírva borult az ágyra. A levél írójának Csieko volt a keresztneve, és amikor még együtt jártak itt az iskolába, többen emlegették őket úgy, mint a kiotói ikreket. Csieko azóta más városba költözött. 
Naeko másnap válaszolt a levélre. Természetesen örül az utazás ötletének, és feltétlenül Csiekoval tart Kaliforniába, bár ezidáig egy európai körutazást tervezett, de még semmi sincs eldöntve. Azazhogy, máris döntött. Örömmel elfogadja a meghívást. Valami különös, csodálatos bizonyosságot vár a nyári utazástól. Csieko levelében azt írta, hogy még mindig elevenen élnek benne azok a napok, amiket az iskolában együtt töltöttek. A séták a tó partján, és a játék, hogy ők a kiotói ikrek. Igen, neki Csiekonak a legszebb élményeket adták ezek a séták, és a séták alatti beszélgetések, habár ma már tudja, hogy mindez a letűnt ifjúság játéka volt. Mégis jó lenne azt a hosszúnak ígérkező kaliforniai utazást éppen Naekoval együtt tölteni. Meglehet, jövő nyáron, ő, Csieko már nem is lesz szabad. Nincs kizárva, hogy férjhez megy, s egy asszonynak a férje mellett a helye. Úgyhogy ez az utolsó lehetősége, s ezért már június elején útnak szeretne indulni. 
Alig egy hónap választotta el Naekot élete első nagy utazásától, ha Csiekoval tart. Egészen pontosan huszonnyolc nap. Csak elég legyen a pénze, amit erre a célra megtakarított. Legföljebb eladja az egyik gyönyörű, régi ruháját. De nem, azt semmiképpen sem, gondolta meg magát. A régi ruhákat sohasem szabad eladni. 

***

Chip dühös volt. Úgy érezte, kutya baja sincs már, s mégis úgy bánnak vele, mint egy súlyos beteggel. Továbbra is a legszigorúbb orvosi felügyelet mellett kellett élnie a klinikán, akár egy rabnak. Naponta többször gondos orvosi vizsgálatnak vetették alá. Bár a vizsgálatok nem hoztak semmiféle különös eredményt, és Chip remekül érezte magát, az előírás értelmében ezek a tortúrák még jó darabig eltarthattak. A pipipek véleménye szerint Chip korántsem gyógyult meg. Tartani kellett attól, hogy egy erőteljesebb lelki megrázkódtatás hatására ismét kómába esik. Nem tudható, mondták a pipipek, milyen mértékben hatott rá a KEEC delejes sugárzása. Meg egyébként is, kár a sietségért. Hamar munka sose jó. 
Chip viszont úgy érezte, már el is felejtette az egészet. Úgy élt benne az a nap, mint egy kellemetlen emlék. Tudta, hogy nagy tétről van szó, és azt is, hogy a többiek érdekében is mindent meg kell tennie, amit mondanak. De fiatal volt, és egészségesnek érezte magát. Pokolian kínlódott a magánytól. Kint a megfigyelőben a magányt sohasem érezte nyomasztónak vagy kellemetlennek. Hiszen annyi minden történt ott járőrözés közben. Ellenőriznie kellett a műszereket, pontos napi programja volt, s állandó összeköttetésben állt a többiekkel és a központtal. Nem, az egészen más volt, mint ez a tétlenség ebben a bezárt szobában. 
A biztonság kedvéért, Chipet teljesen elkülönítve kezelték. Senki mással nem érintkezhetett, csak a hozzá beosztott orvosokkal, és olykor a Biztonsági Szolgálat valamelyik emberével. Ám ezek a rutinjellegű látogatások nem értek túl sokat. Holloway-Ford szigorú utasítására a Szolgálat alkalmazottai semmit sem mondhattak arról, ami odakint történt azóta, hogy őt ide behozták. Nehogy fölizgassák valamivel. 
Ettől ugyan nem lett nyugodtabb, de semmit sem tehetett. Kovács professzor, a klinika vezetője, minden délután bejött hozzá, és hosszan elbeszélgettek. Chip szerette ezeket a békés beszélgetéseket, mert a magyar professzort feltűnően érdekelte az űrhajózás. Különösen az a fajta egyszemélyes űrhajózás, ami Chip szakmája volt. Így hát minden alkalommal pompásan elbeszélgettek, és Chip kedélyállapota fokról-fokra javult. Csak az bántotta, hogy eltűntek a pipipek. A professzor egy véletlen elszólásából értesült, hogy eltávoztak a Földről. Ez egy kissé aggasztotta Chipet, de mert szinte semmit sem tudott az ormányos manókról, ahogy ő nevezte el a pipipeket, hát nem is tudta átérezni távozásuk jelentőségét. 
Egyébként is volt oka mással, nevezetesen önmagával törődni. A napokban ünnepelte, itt a klinikán, a huszonhatodik születésnapját. Szép kis születésnap. Igaz, váratlanul beállított hozzá a főnök, és még egy kerek tortát is hozott. Huszonöt szál gyertyával. 
– Ezt eltévesztettem – szégyenkezett a kövér ember. – Úgy látszik hiányoztam az iskolából, amikor a huszonhatost tanították. 
Azért a huszonöt szál gyertyát meggyújtották, és mellé huszonhatodiknak Holloway-Ford az öngyújtója lángját kattintotta föl. Ezt Kovács professzor rosszallólag nézte, de semmit sem szólt. Szépen elénekelték az ilyenkor szokásos nótát, és Chip egyszerre elfújta mind a huszonhat lángocskát. Az öngyújtóét is. 
Őszintén szólva, a pilóta sohasem feltételezte volna a kövér emberről, hogy ennyi figyelmességre képes beosztottai iránt. Még meg is hatódott, amikor a mindenható nagyfőnök az ágya szélére tette az ajándékot. Egy pompás, vadonatúj Rugi-Bugi készletet. A játékot természetesen mindenki kipróbálta, és a kövér ember alaposan összeverte vele a hüvelykujja körmét. Sziszegve ült le a pilóta ágyára. 
– Ezt én sohasem fogom megtanulni. A fiam órákig tud játszani vele. A lányom minden nap egy új figurációt talál ki vele. Én meg ha egyszer kézbeveszem, hát egészen biztos, hogy össze-vissza verem vele a kezemet. De azért te csak gyakorolj! Neked szükséged lehet még a jó reflexekre. 
– Ezt úgy értsem, hogy... – csapott le Chip, de a kövér ember gyorsabb volt. 
– Sehogy se értsd! 
Fölállt, az ajtóhoz settenkedett, óvatosan kilesett rajta, aztán visszajött az ágyhoz, leült, és a belső zsebéből egy lapos üveget húzott elő. Letekerte a kupakját, és Chip felé nyújtotta. A pilóta beleszagolt. Whisky volt benne, holott Chipet a legszigorúbban eltiltották az alkoholtól. 
– Úgy igyál, hogy Chivas Regal van benne. Az ám! 
Békességgel elszopogatták kettesben a lapos üveg tartalmát. Chip inkább csak ízlelgette, Holloway-Ford inkább kortyolgatott. Közben szaladtak az órák, és lassan beesteledett. A kövér ember szedelőzködött. 
– Már nem sokáig kell itt lenned, fiú – mondta a pilótának. – Hamarosan kiszabadulsz, és akkor egy olyan pompás hajót adok neked, amilyet még álmodban sem láttál. Ezt pedig – azzal az üres üveget visszasüllyesztette a zsebébe – felejtsd el, mintha nem is lett volna! Jó étvágyat a tortához, és mégegyszer, isten éltessen a születésnapodon! 
Nehézkesen feltápászkodott, és eltűnt a fehér ajtó mögött. Chip egyedül maradt a csöndes, lassacskán besötétedő szobában a tortával, az ágyán heverő Rugi-Bugival, és vegyes érzelmeivel. Amikor az esti ápolónő belépett, fintorogva szagolt a levegőbe. 
– Fúj, micsoda oroszlánszag van itt! 
Sietve kitárta az ablakot, amelyen sűrű rács gondoskodott arról, hogy lélek az ablakon se be, se ki. 
– A maga főnöke megérdemelné, hogy egy ekkora injekciót nyomjanak a fenekébe – mutatta dühösen a nővér hogy mekkora injekcióra gondol. – Leitatja a betegeit! Így mutat példát a beosztottainak. Hát ez mi? 
– Rugi-Bugi – felelte vigyorogva Chip. 
– Micsoda? 
– Rugi-Bugi. 
– A professzor úr tud róla? 
– Itt volt, amikor kaptam. 
– Az más – enyhült meg a nővér, és továbbra is a Rugi-Bugit fürkészte. 
– És mire jó? 
– Erősíti a testi-lelki koncentrációt. 
– Vagy úgy – mondta óvatosan a nővér, és a Rugi-Bugit visszatette az ágyra. – De az italozást akkor is jelentem a professzor úrnak! 
– Nem szép dolog árulkodni, nővér! – védte a főnökét Chip 
– És pálinkát behozni talán szép dolog? 
– Csak egy kortyocskát hozott. Abból is ő itta meg a nagyobb részt – mentegetődzött Chip. De rosszul. 
– Derék! – vett fel új pozíciót a nővér. – Tilos italt hoz a betegnek, azután még el is issza előle az egészet! 
Chip elnevette magát. 
– Inkább azt nézze, milyen gyönyörű tortát kaptam! Csak az a baj, hogy utálom az édességet. Mondja, nővér – egyenesedett fel Chip az ágyban, mert pompás ötlete támadt. – Az unokái vajon szívesen fogadnák ezt tőlem? 
A nővér közelebb jött az ágy melletti szekrénykéhez, és alaposan szemügyre vette a tortát. 
– Tényleg szép torta. De miért nem eszik belőle? 
– Mert nem szeretem. Örülnék, ha elvinné az unokáinak. Úgyis sokat mesélt róluk. Mondja meg nekik, hogy az a bácsi, akinek kutya baja sincs, és mégis itt rostokol a klinikán, üdvözli őket, és jó étvágyat kíván nekik a tortához. 
– Hát, ha tényleg nem sajnálja, elvihetem a gyerekeknek. Óriási sikere lesz! Ha majd meggyógyul, elhozom őket, hogy megköszönhessék. 
– Ó, fölösleges – szabadkozott Chip. – De mondja csak, nővér! – Igyekezett egészen könnyed, csevegő hangnemben beszélni. – Cserébe nem tenne meg nekem egy szívességet? 
Az idős hölgy arca egy pillanat alatt megkeményedett. 
– Mit? – kérdezte hűvösen. Chip összeszedte a bátorságát. 
– Nem hozna nekem egy újságot? Bármilyen újságot. Jó volna tudni, hogy mi történik odakint a nagyvilágban. Azt se bánnám, ha egy izé, egy sportlap lenne. 
– Újságot tilos behozni – közölte szigorú hangon a nővér. – – Inkább hozok magának egy könyvet. – Egy mesekönyvet. 
Kiment, kezében a tortával. Chip dühöngve vetette magát hanyatt az ágyon. 
Estére rosszul lett. Fölszökött a láza, félrebeszélt, nyugtalanul hánykolódott az ágyban. Az orvosok azonnal értesítették Holloway-Fordot, aki késedelem nélkül berobogott a klinikára. Chip állapota éjfélkor válságosra fordult. Lassult a pulzusa, és a szívverése akadozni kezdett. Egy sereg műszert kapcsoltak rá. A korszerű technika legjobb berendezéseit vetették be a pilóta érdekében, de úgy látszott, semmi és senki sem mentheti meg. Mintha egy ismeretlen erő minden áron el akarta volna pusztítani Chipendale egyébként egészséges szervezetét. Hajnali négy órakor az ügyeletes orvos konstatálta a klinikai halált. 
Négy óra három perckor alig érzékelhetően ismét verni kezdett Chip szíve. Folyamatosan erősödött a dobogás, és a pilóta pontosan négy óra huszonkét perckor felnyitotta a szemét. Fiatal szervezete túljutott a krízisen, a gonosz erő nem tudta elpusztítani. A helyiségben lévők, ha tehették volna, s ha nem holtfáradtak mindnyájan, hurráztak volna örömükben, így csak meleg mosolyra futotta, amit a pilóta halványan viszonozott. Reggelig tartottak ügyeletet mellette. Chip fokról-fokra visszanyerte az erejét. Kilenc órakor vissza lehetett vinni a szobájába, a reggelijét már maga fogyasztotta el, ülve az ágyában. Farkaséhes lett, és halálos fáradtságot érzett. Reggeli után pihentető, mély álomba merült. 
A kövér ember akkor hagyta el a klinikát, amikor a távjelző műszer már jóideje jelezte, hogy ez az alvás a lehető legegészségesebb a pilóta számára. Egyenesen a repülőtéri irányítótoronyhoz vitette magát. A jelentések szerint a kétezer fős flotta közeledett ahhoz a körzethez a Plútó övezetében, ahol az ellenség előőrsei lehettek. Időközben minden megfigyelő-naszádot és szolgálatos űrhajót visszarendeltek a Földre, és kiürítették az állandó állomásokat is. 
A naprendszerben csak az automata szondák és állomások, a harci flotta és az ellenség tartózkodott. Ha volt valóban. A pipipeknek viszont nyomuk veszett. 

*

– Ellenséges objektumot észlelek! – jelentette a tizenhetes divízió parancsnoka. – Távolság négyezer, négyezerkétszáz, négyezerhatszáz... a szentségit, ez szökik előlünk! De milyen sebességgel... Ez őrület! A távolság hétezerkilencszáz... nyolcezerhatszáz... Négy fokkal oldalt tér... Követem teljes sebességgel... Mi volt ez? Itt van az orrunk előtt! Látom a hajójukat! Jóságos úristen! Mekkora hajó... 
A parancsnoki hajó elhallgatott, és többet nem is szólalt meg. A földi irányítótoronyban legalább húszan szorongtak az oda beosztott hat kezelőn kívül. A torony folyamatos kapcsolatban állt a flotta minden parancsnokával, és ezen túl is közvetlen számítógépes kapcsolatban volt minden hajóval. A húsz parancsnoki hajóról állandó videó-összeköttetés révén képet is nyerhettek a tőlük irdatlan távolságban folyó csatáról, a fénytovábbító rendszer jóvoltából szinte másodpercnyi fáziskésés nélkül. Arról a csatáról, amely még el sem kezdődött, s az egyik parancsnoki hajó máris elpusztult. A tizenhatos kamerája közvetítette a robbanást. 
A pipip-hajók egyik sajátossága volt, hogy védő-erőteret tudtak gerjeszteni maguk köré. Ezer méter sugarú gömb védett minden hajót a külső fizikai behatárolásoktól. És ez a gömb most úgy pukkadt el az ellenség láthatatlan beavatkozása nyomán mint a szappanbuborék. 
– Teljes erőre a védőteret! – utasított a torony. Ez azt jelentette, hogy a harci gépek védettsége közel háromszorosára nő, de az ilyen óriási mennyiségű energiaernyőt a gépek csak harmadannyi ideig tudják fönntartani. Ez körülbelül három napot jelent. Három napot, ha a háromszoros védettség elegendőnek bizonyul. 
– Közelednek felém – jelentkezett a hármas divízió parancsnoka. – Fiúk, szóródjatok szét félkörívben... egyszerre támadunk!...Ismételd meg mégegyszer!... Mit mondasz? Igen, már én is látom. Olyan, mint a hóesés. Valami űrközi szemetet szórnak a szemünk közé. Figyeljetek, rájuk megyünk! A szélső egységek fedezzenek! Ott, a hóesésen túl látni a hajójukat! Rajta, fiúk! 
A hármas kamerája valami egészen hihetetlent közvetített. Mintha sűrű hóesés kerekedett volna a hideg űrben. Nagy puha pelyhek szállingóztak a száguldó hadihajók felé, és elpukkantak, ahogy a hajók védőburkához értek. A sűrűsödő havazásban ötven szikrázó gömb jelezte az ötven hajó védőburkát. 
– Szűkül az erőtér! – ordította a mikrofonba a hármas parancsnok. – Ezek az istenverte hópelyhek összepréselik az erőteret. Valami módon fokozzák a térerősséget a burkon belül... egyre nő a hőmérséklet a hajóban... már semmit sem látunk magunk előtt... ez a rohadt kozmikus szemét! Már semmit sem látunk, csak az átkozott hópelyheket! Óvakodjatok a... – A parancsnok hangja recsegésbe fulladt. 
A hatos képernyőjén villanások látszottak. Nyolc divízió nyolcszor ötven hajója rohant az iszonyú pusztulás felé. Ha a védőburkok annyira összeszűkülnek, hogy elérik valamelyik ágaskodó antennát... 
– Vissza! Azonnal visszafordulni! – követelte a torony, de a válasz csak sokára, és alig érthetően érkezett. 
– Nem lehet... az irányítás... megpróbálunk tüzelni... nagy, homályos foltok... talán a végére... vigyázzatok!... vigyázzatok!... 
Négyszáz fényes villanás a tejfehér hóesésben. A földi flotta közel fele elpusztult. És még meg se mutatta magát az ellenség. Mintha csak egy szúnyogcsapat akarna feltartóztatni egy bivalycsordát. 
A legtávolabbi szektorból induló hat divízió egyik parancsnoka, aki jóformán oldalról láthatta az ütközetet, jelentette, hogy harci űrhajók raja közeledik feléjük. 
– Legalább ezren lehetnek, vagy még többen is. A sebességüket még nem tudom megállapítani... De igen... kilencezer... nem, tízezer,... tizenegyezer,... Egyenesen felénk tartanak! Tüzelésre felkészülni! Figyelem, itt a hatos divízió parancsnoka beszél! A tizenkilences és a húszas fedezi a többieket Három hullámban támadunk! 
– Oké, rendben! – válaszolta a tizenkilences és a húszas. 
– Első egység, előre! Mutassuk meg nekik! 
Már az automata űrállomásokról közvetített képeken is látható volt a hihetetlenül sok apró fényes pont, amely egyre közeledett a Naprendszer belseje felé. Mintha egy végtelenül hosszú hangyaoszlop menetelne a Föld bolygó irányába. És ez ellen a milliónyi hangya ellen pár maroknyi földi hangya állt ki. Milliók meneteltek hatszáz ellen. 
A védők közül kivált egy raj, és fokozódó sebességgel száguldott a közelgő ellenség irányába. 
“Mint egy huszárroham”, gondolta magában Holloway-Ford. “Egy szakasz bátor huszár nekiront a százezres ellenségnek”. Felvillanó fények jelezték, hogy a pipiphajók tüzet nyitottak, s a közeledő fénytenger egyik-másik porszeme kigyulladt. Lent a földi irányítóközpontban, és fent a harci gépekben kitört az ováció. 
– Hurrá! – ordította odafönt hatszáz, és lent még huszonhat. 
– Hajrá fiúk,! Kapjátok el őket, az anyjuk keservit. Egyre sűrűbben villantak fel a pipiphajók lövegei, és majdnem olyan sűrűn gyulladtak ki az ellenséges hajók. Ám a józanságát el nem veszítő Holloway-Ford fölfigyelt arra, hogy az ellenség nem viszonozza a tüzet. Csak jön, jön föltartóztathatatlanul, és mit sem törődik azzal, hogy ritkulnak végeláthatatlan sorai. 
“Uramisten! Ezek nem űrhajók, hanem kövek. Köveket küldenek ellenünk. Milliárdnyi meteort. Valahol fölrobbantottak egy bolygót, és a darabjait valami módon a Föld felé irányították. Micsoda gigantikus, kozmikus méretű gonoszság tör ellenünk? Ellövöldözzük minden muníciónkat a kövekre, s még sehol az igazi ellenség. Még mindig nincs sehol. Előbb-utóbb az óriási sebességgel rohanó kövek közül valamelyik eltalálja majd a velük szemberohanó pipiphajókat. Mint ahogy az Elefánt Felhőnél volt. Előbb-utóbb biztosan.” 
– Vigyázzatok! – kiáltotta a mikrofonba, kikapva azt a kezelő markából. – Ezek csak meteoritok! Nem ellenség, hanem meteoritok! Ha ilyen sebességgel rohantok föléjük, mindnyájan elpusztultok, mert a védőernyő…
Mit akart mondani? Elakadt. Hiszen a védőernyő bőven elég harmadfokozatban is a meteoritok ellen. De akkor meg fölösleges a fényes pontocskákra vadászni. Eszébe jutott, hogy a meteoritok kezdetben szabályos alakzatban közeledtek, s csak később szóródtak szét. Tehát, mégis mesterséges szerkezetek? Zavartan nézett körül. Senki nem törődött vele. Minden szempár a képernyőkre szegeződött 
A csata fordulópontjához közeledett. A pipiphajók összecsaptak a fényes pontokkal. És bekövetkezett amire a kövér ember számított. Bár nem egészen úgy. Amikor egy pontocska összeütközött egy pipiphajó védőernyőjével, hozzátapadt az ernyőhöz, azután egy fényes sugarat lövellt az ernyő belsejébe. A sugár telibe találta a pipiphajót, amely darabjaira robbant szét. 
– Lőjjétek a fényes foltokat! Ne engedjétek őket közel magatokhoz, mert felrobbantok! – üvöltötte a húszas egység parancsnoka. 
Odafönt kavargott a csata. 
A pipiphajók köröztek, cikáztak a fényes pontok között, és lőttek minden irányba. Már mindegyik divízió részt vett az ütközetben. Utoljára a tizenkilences és a húszas, a tartalékegységek szálltak harcba. Bármilyen elszántan küzdöttek azonban a földiek, előbb-utóbb mindegyik védőgömbre rátapadt egy pontocska, és akkor bekövetkezett a robbanás... Volt olyan pipiphajó, amelyik egyszerre három irányból kapott tűszúrást. 
– Nem kaptok el, az anyátok rohadt istenit! Vigyázz, rádtapadt! Várj, odapörkölök! Ez az! Figyeljetek egymásra szűkítsétek a gömböt, amennyire lehet! Úgy kisebb az esélye, hogy rátok tapadnak! Megvagy még, Iván? 
Ez O'Brian volt. A kövér ember jól ismerte az ír parancsnokot. Hatalmas vörös óriás volt, körszakállal, mint egy régi tengerész. Pár éve verekedésbe bonyolódott, és negyvenévesen nyugállományba helyezték. Az elsők között jelentkezett a rendkívüli feladatra, és meg kell adni, most a legjobban verekedett divíziójával. Olyan ügyesen változtatták manőverjeiket, és olyan vadul tüzeltek, hogy a pontocskák nem tudtak az egymás közelébe húzódott egység egyikének sem a védőburkára tapadni. 
Iván Sztroganov a szöges ellentéte volt az írnek. Alacsony termetű, lassú mozgású, mély hangú férfi, akinek ritkán lehetett a szavát hallani. Mindig jókedvű és sohasem dühös. De abban a verekedésben ő is részt vett, O'Brian oldalán. Mivel a későbbi vizsgálat során kiderült, hogy Sztroganov csak akkor avatkozott be, amikor barátjának már a testi épsége forgott veszélyben, megúszta egy felfüggesztett fegyelmi büntetéssel. 
Iván azonban kötelességének érezte, hogy szolidaritásból ő is elbocsátását kérje a repülők kötelékéből, ha O'Briant nyugdíjazzák. S mivel az ír dolgában a felsőbbség hajthatatlannak mutatkozott, az orosz is búcsút mondott a repülésnek. Együtt jelentkeztek a toborzásra, és természetesen egymás mellé kérték a beosztásukat. O'Brian lett a parancsnok. Sztroganov a helyettese. 
– Aprítsátok őket, fiaim! – ordította O'Brian a mikrofonba. Holloway-Ford elmosolyodott, mert rájött, hogy ott fönt az írnek is eszébe jutott a hasonlat a huszárrohamról. 
Valahol a világűr mélyén villant valami, és a következő pillanatban a divízió egyik hajója felrobbant. 
– Messziről lőnek! – üvöltötte az ír a mikrofonba. – Szétszóródni, mert így túl könnyű célpontot mutatunk! Az ég kegyelmezzen mindnyájunknak! 
A pontok közül most egy tucat egymás felé húzódott és összeolvadva, hirtelen fokozódó sebességgel suhantak O'Brian hajója felé. Az orosz hajója azonban elébük vágott, és egy sűrű sorozattal szétrobbantotta a fényes felhőt. 
– Azanyátok! – rikkantotta az ír. – Iván, örök hálára köteleztél! 
– Vigyázz, jönnek a többiek! – szólalt meg nyugodt, mély hangján az orosz. 
Az összeolvadt pontcsomó vakító fényt árasztva robbant szét. A robbanás fénye mögött újabb és újabb hasonló nagyságú fényolvadékokat láttak közeledni. 
– Új trükköt alkalmaznak, de ez nekünk kedvező – mondta valaki a toronyban. 
Holloway-Ford azonban már tudta, hogy veszítettek. Az ellenség túl könnyedén tudja változtatni harci módszereit és alakzatait. S még mindig csak hordalékot küld önmaga helyett. A fényes foltok, amelyek könnyű zsákmánynak tűntek, magukra vonják a földiek figyelmét, s kisebb ügyet vetnek a maradék pontokra. Valóban. Az egyik gömbhéjról fölvillant a kummulativ sugár, és egy újabb pipiphajó robbant szét. 
– Nem bírunk velük! Visszavonulás! – ordította az ír parancsnok. – Mindenki forduljon vissza! Iván és én fedezünk benneteket! Megvagy még Iván? 
– Megvagyok – válaszolta az orosz. 
A pipiphajók élesen oldalra kanyarodtak, és növekvő sebességgel húztak el a gyilkos pontok közeléből. Két pipiphajó maradt, és a tér minden irányába szórva öldöklő sugarait, tovább cikázott a fényesőben. Először O'Brian hajójára tapadt egy fényes folt, de azt Sztroganov egy pompás lövéssel ártalmatlanította. Azután az ő védőernyőjére tapadt egyszerre két fényes foltocska, és O'Brian tehetetlen volt. Az orosz hajójának fölrobbanása megvadította az írt. 
Ordítva vetette bele magát a fényes pontok legsűrűjébe, amíg el nem tűnt a követő kamerák tekintete elől. Fölrobbant vagy sem, nem derült ki. De a látottak alapján mindenki tudta, hogy életben nem maradhatott. 
A megmaradt menekülő pipiphajókat fedezet híján, könnyedén érték utol a hihetetlen sebességgel száguldó fényes foltok, és robbanások sorozata tett pontot az ütközet végére. A földi űrflotta megsemmisült. Szabad lett az út a Föld felé. 
Talán, ha tucatnyi pipiphajó menekült teljes sebességgel az anyabolygó irányába. Kérdéses volt, hogy hazaérnek-e épségben. S ha meg is érkeznek, eleven bolygót találnak-e még. 
Az ellenség pedig még mindig láthatatlan! 
Dermedt csend ült a toronyra. Az emberek megértették, hogy veszítettek, hogy olyan ellenség jön, amelyikkel szemben reménytelenül kicsik, gyengék, tehetetlenek. Megértették, de a következményeket fölfogni még nem tudták. Nem lehetett ép ésszel fölfogni azt, hogy vége. Hogy nincs tovább. Hogy meghal a Föld. 
Az irányítóteremben megcsörrent a telefon. Udvarias ellenség a látogatása előtt bejelentkezik, gondolta Holloway-Ford. Ő állt a legközelebb, fölemelte a kagylót. A reptéri ügyeletes jelentette, hogy távirat érkezett a hetes számú állandó állomásról. Azon csak automaták működnek, – gondolta a biztonsági főnök, ezek meg nincsenek távirat feladására beprogramozva. Tehát csakugyan az ellenség táviratozott onnan. Az ügyeletes egyúttal jelezte, hogy ismeretlen repülő objektum közeledik a Föld felé, s kérte az utasítást, mit tegyen. A kövér ember válasz nélkül tette le a kagylót. 
– Uraim, az ellenség üzenetet juttatott el hozzánk – közölte a többiekkel, a kövér ember. – Egyébként már úton van felénk. Azt hiszem, most az a leghelyesebb, ha mindnyájan átmegyünk a reptéri bázisra. 
Két csoportban jöttek le a lifttel, és némán, nyomott hangulatban szálltak föl a reptéri buszra. A pilóta, mintha ördög kergetné, úgy száguldott át a kihalt betonon. De senki sem törődött vele. Mindnyájukat a vereség foglalkoztatta és az aggodalom. 

A KEEC urai meglátogatják a Földet és egy Hawker-Wellesly kirepül. 

Őszentsége, Borao Nagyúr parancsa a Föld nevű bolygó népéhez! 
Kutyák és undorító férgek! Mi, Szent Borao, a Legfelsőbb Hadúri Tanács Vezénylő Tábornoka, az Összevont Tábornoki Kar Központi Vezényletének tagja, Összhadászati Helyettes elküldjük hozzátok a nemes Kivizsgáló Urakat, amint azt már jeleztük, hogy megérdemelt halálotok előtt megtekintsék azt a mocskot és dágványt, amit egy valaha tiszta bolygóra öklendeztetek. Szolgáljon látogatásuk örök tanulságul az Űr népeinek, és szabadítsák meg az Univerzumot ocsmány jelenlétetektől! 
Szenny fiai! Fogadjátok Uraitokat a legmélyebb alázattal és hódolattal! Ne szűnjön meg könyörgésetek a kegyelmes, a megváltó halálért.! 
Írtuk mi, a Tágulás hatszázadik ciklusában. 
Szent Borao, a Legfelsőbb
stb... stb... 

Nem mondható, hogy a Fogadóbizottság repesett az örömtől. Rövid idő alatt ez már a második idegen civilizáció, amelyik halaszthatatlan kötelességének tekinti, hogy ellátogasson a Földre. A pipipek barátságos vendégként érkeztek, de elhozták a fenyegetés hírét. Aztán a baj neszére elszeleltek. És most itt a rettenetes ellenség. Személyesen. 
Évezredek csendje után megélénkült az űrközi forgalom, és a földiek – mitagadás – egy csöppet sem örültek ennek. Holloway-Fordnak, aki ott állt a fogadóbizottság tagjai között, az ó-egyiptomi fáraók jutottak akaratlanul az eszébe. Az a kényszerű képzete támadt, hogy a világűr feneketlen sötétjében egy óriási piramis formájú űrhajó lebeg, s annak közepén, magas támlás székben hosszú arcú, vékony alkatú, kegyetlen tekintetű kopasz férfi ül, a Nagyúr. Hideg szemeivel egy hatalmas opálüvegre mered, amelyen egyre nő az űrhajói által közvetített bolygó képe. Az ott a Föld. A kegyetlen férfi merőn nézi az opálüveget. A bolygó növekedésével együtt nőtt a gyűlölete. Már csak egyet óhajt és vár. A gigantikus robbanást, amikor az az átkozott bolygó darabjaira hull. Ám a Nagyúr türelmes. Előbb ki akarja élvezni az ott élő férgek undorító félelmét, bűzös, tekergő, gyötrődésüket, ahogy a KEEC majd rájuk tapos.
Holloway-Ford megrázkódott. Egy kissé tán túlságosan is beleélte magát a féregszerepbe. Lám, a félelem menynyire megváltoztatja az embert. Ráeszmélt, hogy fél. A már szabad szemmel is látható, lassan ereszkedő fényes gömböt nézte, és érezte, hogy már-már irreális mértékben önti el a rettegés. Alig tudott erőt venni magán, hogy ne boruljon a földre a közeledő gömb előtt. Összeszedte minden erejét, és körülnézett. A mellette állók elszürkült arccal meredtek a közelgő űrhajóra. 
Ez nem normális félelem. Ezt ők csinálják, döbbent rá a kövér ember. Valaki feljajdult mellette. 
– Jézusom! Istenem! Jézusom! Istenem! – ismételgette megállás nélkül a Földkormány egyik képviselője. Úgy reszketett, mint a nyárfalevél. 
Holloway-Ford agya lassan tisztult, mintha idáig részeg lett volna. Látta a mellette állók eszelős tekintetét, a remegő lábakat, és a reszkető kezeket. Látta a tekintetekben a megvert kutya gyávaságát és alázatosságát, és nem ismert rá azokra a férfiakra, akikkel még pár perccel ezelőtt beszélt. 
“Így nem mehetünk eléjük”, villant az eszébe. “Megfojtanak minket, mint egy macskakölyköt”. Nem volt kétsége azonban afelől, hogy az ő arca sem mutat vigasztalóbb képet, bár részben már visszaszerezte önuralmát. 
“Csakugyan férgek volnánk?” – kérdezte magától a kövér ember, és keserűen megrázta a fejét. Megérintette a mellette álló küldött karját, de az mintha észre sem vette volna. 
Sorra lépett oda a tizenkét ember elé. A szemükbe nézett, a karjukat, vállukat rázta, de mintha csak bábukkal próbált volna beszédbe elegyedni. A többiek megkövült arccal, szemükben alázatossággal meredtek a hatalmasan föléjük tornyosuló, s még mindig ereszkedő gömbre, amely szinte az eget látszott elborítani. Amikor még közelebb ért, az emberek felszűköltek, mint a megfélemlített farkasok. 
“Ennyit ér hát az ember!” – gondolta keserűen Holloway-Ford, és maga is hátrálni kezdett a közelgő óriásgömb elől. Amikor a távolság közöttük már olyan kicsire csökkent, hogy azt hihette, a kíméletlen űrhajó mindjárt rájuk tapos, a kövér emberben a lobogó félelem váratlanul ádáz dühbe csapott át. Talán ilyen az az állapot, amikor a sarokba szorított monguz nekiugrik a kobrának, és átharapja a tarkóját. Úgy röppent ki a kövér emberből a félsz, mintha sosem lett volna. Ha nincs a több évtizedes rutin, kirántja zsebéből fegyverét, s egymaga ront az óriási gömbnek, mint új Gilgames. Holloway-Ford azonban kiváló taktikus volt, és pompás megfigyelő. Józanságát visszanyerve első megállapítása az volt, hogy a közeledő istenek mégsem mindenhatók. Lám, ő ki tudta szabadítani magát a hatásuk alól. 
A fogadóbizottság többi tagja azonban rendületlenül bámult a föléjük tornyosuló óriásgömbre, és megszállottként hajlongott. Aztán egy láthatatlan jelre a bizottság tagjai elindultak a gömb felé, noha az még nem állapodott meg teljesen. Holloway-Ford felfigyelt arra, hogy a repülőtér különböző épületeiből a szolgálatosok szintén elindultak bizonytalan, kába járással a gömb irányába. 
“Tömeghipnózis” – állapította meg a kövér ember. “Óriási erejű és intenzitású tömeghipnózis. Kérdés, meddig terjed, és rám miért nincs hatással. Ha más is kivonta magát, s ha nem ér túl a hatáskörzet a reptér határain, akkor még nincs minden elveszve.” 
Sarkon fordult, és eltűnt az épület ajtajában. Itt már nincs rá szükség. Az ég irgalmazzon a gömbhöz igyekvő embereknek! A lifthez rohant, mert eszébe jutott, hogy észrevehették, és benyomta a legfelső szint gombját. Remélte, hogy a torony tetején lévő vezérlőfülkéből a monitorokon és az ablakon át többet láthat, mint lentről. 
A helyiség ajtaja nyitva, a terem üres volt. Holloway-Ford odarohant a nyitott ablakhoz, és kihajolt rajta. A három ügyeletes holtteste egymás mellett hevert odalent a szürke betonon. 
A kövér ember behajtotta az ablakot, és leült a képernyők elé. Mindegyiket kikapcsolták. Szerencsére értett annyit hozzá, hogy észrevegye, a központi áramtalanítót kell felkapcsolni. A színes képernyők megéledtek, s a kövér ember megláthatta a kamerák szemével az idegen űrhajót. Fölkiáltott meglepetésében. Az ablakból is látható ezüstgömb a képernyők tanúsága szerint nem volt sem ezüst, sem gömb alakú, sem olyan hatalmas. 
Furcsa, fekvő ellipszis alakú hajót látott. Mintha egy hatalmas, hosszában félbevágott tök érkezett volna a Földre. A hajó burkolata égésnyomokkal volt tele, és számos részén durva kézzel pótolták a festést, néhol az eredetitől alaposan eltérő színezéssel. Az ismeretlen ábrák az űrhajó oldalán némileg a japán írásjelekre emlékeztettek. Holloway-Ford fiatal korában kedvtelésből japánul is tanult, és most a hajó oldalára vésett jelekben a hiragana ábécére emlékeztető ábrákat ismert fel. De ezek erősen megnyúltak, és mindegyikük körülbelül tíz fokos szögben eltért a függőlegestől. Ezek a betűk egyszerre sugároztak valami ősi tökéletességet és elviselhetetlen durvaságot. A gigantikus tök felső peremén ablakok sorai mögött emberek nyüzsögtek. Pontosan olyan emberek, mint akik itt élnek a földön! Legalábbis amennyire a képernyőről meg tudta állapítani. 
Előrehajolt, és a kézi vezérlővel utasítást adott az egyik kamerának, hogy nagyítsa ki a képet. A váratlanul gyors sebességgel mozgó zoomtól egy pillanatra fölkeveredett a gyomra, és az volt az érzése, mindjárt bezuhan az ellenséges űrhajó vészjósló gyorsasággal közeledő ablakán. Aztán megállt a közelítés, és Holloway-Ford úgy láthatott be a kiszemelt ablakon, mintha csak egy családi villába kukucskált volna az udvarról. 
Tágas csarnokot látott, amelyben seregnyi egyforma öltözetű férfi, feltehetően az űrhajóra beosztott katonák nyüzsögtek. Ruházatuk nem volt különösebben elegáns, és ahogy meg tudta állapítani, ápolt sem. A nyüzsgők egy csoportja félrerohant, mert az egyik hátsó ajtón fényes öltözetű alak lépett be. A katonák a teremben egyszerre merevedtek valami idegen, szokatlan pózba, amely az imádkozó sáskákra emlékeztette a kövér embert. Talán a kivizsgáló urak egyike lehet, vélte a kövér ember. Ez annál is inkább valószínűnek látszott, mert a fényes ruhájú mögött hasonlóan látványosan öltözött, de mégsem ilyen méltóságteljes férfiak egy csoportja közeledett. Nyilvánvalóan a kíséret. A fényes öltözetű férfi egy ismeretlen, lapos szerkezetbe ült. Körötte foglalt helyet a kíséret. A szerkezetre ezután alig látható bura borult. Az ablak sebesen félrehúzódott, és a szerkezet kisuhant az ablaknyíláson, egyenesen a kamera felé. 
Holloway-Ford ösztönösen lerántotta a fejét, azután összeszedte magát, és kilesett az ablakon. Odakint ott állt a gömb épen és sértetlenül. Nem látszott rajta se ablak, se fölírás, és nem látszott sehol a repülő szerkezet sem. “Úgy játszanak velünk, mint macska az egérrel” – állapította meg magában, de mégis reménykedéssel töltötte el, hogy a földi technika elegendőnek bizonyult a szemfényvesztés leleplezésére. 
A képernyők közben az előbbi repülőszerkezethez hasonló, de annál jóval nagyobb jármű indulását mutatták, amely az emberi szem számára ugyancsak láthatatlannak bizonyult. Ez utóbbi katonákkal volt tele. Még három követte, s ezek is eltűntek, a többi után. A megszállók első terepszemléje rossz érzéssel töltötte el. Eszébe jutottak otthagyott társai, és sietve lefelé irányozta az egyik kamerát. Az űrhajó egyik tágas bejárata előtt, a reptér betonján, meglátta a földi emberek maroknyi, alázatosan ácsorgó csoportját. Az űrhajó ajtajából ferde lejáró vezetett a betonra, és ezen a lejárón most egy szakasz katona rajzolt ki. Körülfogták a földieket és beterelték a hajóba. Az egyik reptéri alkalmazott megbotlott, és véletlenül elesett. A hozzá közel álló katona fegyvere villant, a földön fekvő teste felizzott, majd hamuként omlott a feljáróra. 
A többi fogoly, mint a vágóhídra hajtott barom, engedelmesen tolongott befelé, és eltűnt az ajtó mélyén. Mindez némán és hihetetlenül gyorsan zajlott le. Holloway-Ford megborzongott. Ő is ott lenne, ha nem szedi össze magát. A rosszullét környékezte a gondolattól, mert sejtette, hogy az első elfogott csoportra iszonyú sors vár. 
Valami megcsikordult a háta mögött, és amikor sebtében megfordult, a döbbenettől és a rémülettől dermedten bámult arra a lényre, amely húsz emeletnyi magasságban bámult rá, befelé, a csukott ablakon keresztül. Nem tudta hány másodpercig tarthatott a döbbenet, amikor végre erőt vett magán, előkapta pisztolyát, és belelőtt a különös, dülledtszemű, kígyónyakú alakba, ami alighanem a hajó egyik kutatószerkezete lehetett, mert a lövés nyomán a feje szétrobbant, és alkatrészek hullottak belőle szerteszét. 
Tehát fölfedezték. Ez azt jelenti, hogy azonnal el kell hagynia biztonságos és hasznos menedékét. Óvatosan lehajolt, hogy a hajóból ne láthassák, s az ajtóhoz sietett, majd egy ugrással kívül termett rajta. A kamerákat hagyta hadd működjenek tovább, és vegyenek föl minden mozgást. A számítástechnikusok úgy programozták be a videó-köröket, hogy automatikusan reagáltak minden szokatlan mozgásra, és önbeállító vezérlésükkel követték azt. A gépi értelmen nem fog a hipnózis. Mindent rögzít, s majd aztán kielemezhetik. Ezért nem kapcsolta ki a berendezést. 
A sors különös fintora, gondolta, hogy a Földkormány mostani Elnökének jutott osztályrészül az a nevezetes pillanat – amit az első Elnök készített elő, hogy bejelenthette az általános és teljes leszerelést. 
A bejelentés után következő öt évben eltűnt minden támadó és védekező fegyver a Földről. Ez az óriási horderejű lépés egyik napról a másikra a váratlan bőség és jólét korát hozta el az embereknek. “Viszont, ha most minden országnak megvolnának legalább a légvédelmi fegyverei, ezek az idegen Urak nem sokat röpködhetnének” állapította meg magában fanyarul a kövér ember. De aztán eszébe jutott, hogy ezek a repülő szerkezetek védettek az ilyesféle támadással szemben, hiszen militáns civilizáció termékei. Meglehet, hogy az ilyen támadást kegyetlenül megtorolnák. 
A kövér ember a pincébe tartott. Lifttel nem mert menni, mert félt, hogy az idegenek előbb-utóbb rátalálnak az épület energiaellátó egységére és kikapcsolják. Most nem volna tanácsos bent ragadni a liftben. Váratlanul kialudt a fény a folyosón. Tehát jól számított. Még félúton sem járt lefelé, de már izzadt az erőlködéstől, a lába remegett, és a rosszullét környékezte. Korábban rengeteg energiát pocsékolt arra, hogy megszabaduljon fölösleges kilóitól, de aztán megdühödött, és kijelentette, nem hajlandó tönkretenni az életét az állandó kínszenvedéssel, amit a diéta okozott. Megoperálni pedig nem hagyta magát. A hatvan kiló súlyfölösleg, amit cipelni volt kénytelen, most végzetesnek látszott. 
“Ha ezt megúszom, úgy lefogyok, mint a parancsolat. Addig nem hagyom abba, amíg olyan karcsú nem leszek, mint Mata Hari volt egy hosszú éjszaka után”, fogadkozott magában, lefelé botorkálva a félhomályos lépcsőházban. 
Váratlanul hangokat hallott. Emberi hangokat. Egy csoport közeledett fölfelé. Tehát meglátták, amikor odafönt volt, és most érte jönnek. Megállt, és a zsebéből előhúzta a fegyverét. Akármi lesz, olcsón nem adja magát. Hallotta a hangokat, de értelmetlen zajként csupán, mert a lépcsőház, a belőle ágazó folyosók, a különféle tartók és traverzek megtörték azokat. Érzékelte azonban, hogy akik jönnek, ingerültek és dühösek. Behúzódott az egyik oldalfolyosóra, és kibiztosította fegyverét. Megcélozta a lépcsőfeljárót. 
Chip bukkant fel és utána egy másik pilóta. Holloway-Ford kis híján rájuk lőtt. Megkönnyebbülve eresztette le a fegyvert. 
– Hé! – szólt oda a pilótának. Most majdnem ő járt pórul. Chip megpördült, és egy lövést eresztett el sebtében a hang irányába. Holloway-Ford fölött szétfröccsent a vakolat. Sietve visszaugrott fedezékébe. 
– Állj meg Chip! – kiáltotta. 
– Ki az? – kérdezte a pilóta. 
– Holloway-Ford! – felelte a kövér ember. 
– Az lehetetlen – hallatszott Chip döbbent hangja. 
– Na ne hülyéskedj, Chip – szólt a kövér ember, és indult volna kifelé, de egy újabb lövés visszaugrasztotta a helyére. 
– Hé, elment az eszetek? 
– James Holloway-Ford az idegenek űrhajóján tartózkodik a fogadóbizottság tagjaival – hallotta a másik pilóta hangját. Megismerte. Ez Pedró volt. 
– Ide figyelj, Pedró! – kiáltotta a kövér ember. – Ha már a barátodnak elment az esze, és a főnökére lövöldözik, legalább benned volna annyi tisztesség, hogy rám ismerj. Elvégre én húztalak ki abból az égő autóroncsból! 
Ez hatott. Pedró szenvedélye az autóversenyzés volt, és egy alkalommal olyan szerencsétlenül ütközött, hogy kigyulladt az autója. Holloway-Ford az elsők között ért oda, és kirángatta az ütközés sokkjától kábult fiút a roncsból, mielőtt az egész lángba borult volna. 
– Tényleg maga az, főnök? – csodálkozott Pedró. 
– Nem, a nagymamám! – felelte ingerülten a kövér ember. – Most már kijöhetek? 
– Jöjjön, de lassan! 
Holloway-Ford testes alakja megjelent a folyosó félhomályában. Ahogy közelebb ért, a pilóták megbizonyosodhattak felőle, hogy valóban ő az. Chip bánatosan eresztette le pisztolyt tartó karját. 
– Én egy óriási balfácán vagyok. 
– Csekélység! – felelte a kövér ember. – Örülök, hogy még mindig nem tanultál meg rendesen célozni. Úgy érzem magam, mintha mégegyszer születtem volna. Látod milyen hasznos dolog, ha az ember tökéletlenül csinál valamit? Egyébként csak úgy futólag kérdezem. Neked nem a kórházban kéne lenned? 
– Megszöktem – ismerte be Chip.
– Jól tetted – hagyta rá nagylelkűen a kövér ember. – A kórház hülyéknek való. Egyébként hová indultatok? 
Pedró a korlát fölé hajolt és lekiáltott. 
– Feljöhettek! 
A lépcsőkanyarban még négy legény jelent meg. Egy hatalmas, és láthatóan igen súlyos szerkezetet cipeltek. Holloway-Ford nem lett volna a Biztonsági Szolgálat főnöke, ha azonnal, első látásra meg nem állapítja, hogy egy a pipiphajókra sebtében kifejlesztett lézerágyút cipelnek. A lézerágyúra mutatott. 
– Ezt a lángossütőt hova cipelitek? – Pedró elvigyorodott. 
– A toronyba főnök. Kipukkasztjuk vele azt a böhöm nagy gömböcöt. 
– Nagyszerű! Akkor most fogjátok meg, és nyomás vele a pincébe! De olyan gyorsan, mintha kergetnének. És felejtsétek el a gömböcöt! 
Látva a többiek döbbent ábrázatát, sietve hozzátette. 
– Magyarázat nincs. A parancsot végrehajtani! Nyomás! 
És hogy a feszültséget oldja, még hozzátette. 
– A pincében majd mindent elmagyarázok. 
Mint egy vert sereg indultak lefelé. Holloway-Ford sajnálta a fiukat, de magyarázatra nem volt idő. Bármelyik pillanatban rajtuk üthettek, és most már nem csak a saját életéért felelt. Egyetlen menedékhelynek a pince mutatkozott zegzugos járataival, ahol a kövér ember szerencsére jól tájékozódott, hiszen ez is a dolga volt. Majd ott idő és lehetőség lesz arra, hogy valami épkézláb tervet kovácsoljanak. 
Útban lefelé senkivel sem találkoztak. A lézerágyút egy félreeső takarítókamrába rejtették, majd sietve elindultak az egyik labirintus-folyosón. Holloway-Ford azt az utat választotta, amelyik éppen az idegenek hajója alá vezetett. Pár perces gyaloglás után megállt, és fölfelé mutatott. 
– Ha nem csalódom, a hajójuk alatt állunk. De pontosan kellene tudnunk. Két önkéntes jelentkezőt kérek. 
Mind a hat fiú előrelépett. 
– Derék! Ezt is vártam. Akkor Thomas, aki a legerősebb, emelje fel Chipendale-t, mint a legkönnyebbet, és óvatosan nyissátok föl azt a szellőző-nyílást. Meg kell találnunk a pontos helyet az űrhajójuk alatt! 
Óriási ballonkabátja zsebéből három öklömnyi vasgombócot halászott elő. 
– Távirányítású mágneses aknák a hőskorból. Hihetetlenül nagy rombolóerővel. A repülőtéri hadimúzeumból emelte el egy lelketlen látogató, kifejezetten a mai ünnepi alkalomra. Megpróbálunk némi meglepetést okozni szeretett vendégeinknek. Ha majd elutaztak. De csak akkor! – tette hozzá nyomatékkal. 
Chip Thomas nyakába ült. A termetes fekete fiú olyan könnyedén állt fel vele, mintha egy gyereket tartott volna. 
– Thomas fiam, nem voltál te valamikor súlyemelő? – kérdezte a kövér ember. A fekete bőrű legény elvigyorodott. 
– Eltalálta, főnök! 
Chip óvatosan megemelte a szellőzőnyílás fedelét, kilesett, majd visszaeresztette. 
– Tegyél le, Thomas! Húsz méterrel arrébb vagyunk. Thomas az egyszerűség kedvéért elsétált húsz métert, nyakában a társával. Chip a kórházban alaposan lefogyott, a két méternél is magasabb fekete bőrű pilótának meg sem kottyant a súlya. A délutáni edzéseken öt Chipendale-el is elsétált volna a nyakában. Egy újabb búvónyílás alatt megállt. 
– Ez jó lesz? 
Chip kilesett. 
– Telibe találtuk! 
– Milyen messze van a hajó? – kérdezte a kövér ember.
– Éppen fölöttünk. 
– Ezüst színű? 
– Hát persze – nézett le Chip. – Az egész rohadt golyó. 
Holloway-Ford egy tenyérnyi kézikamerát húzott elő feneketlen kabátzsebéből. Ezt még fent a kilátótoronyban zsákmányolta. 
– Nézd csak meg ezzel a kamerával is! 
Chip átvette a szerkezetet és meglepetten kiáltott fel. 
– Jóságos ég! 
Villámgyorsan visszaeresztette a fedőt, és leugrott Thomas nyakából. 
– Ez mi volt? – kérdezte sápadtan a kövér embertől. 
– Folyamatos szuggesztió. Fényes ezüstgömbnek akarják láttatni magukat. Gondolom így nagyobb a hatás. És nem látjuk a részleteket. Mit láttál? 
– Éppen velünk szemben egy nyitott ajtó van. De főnök, ez egy koszos, rozsdás vacak! 
– Csak a külső burkolata. És az semmit sem jelent. Gondolj a Plútón túli csatára. Ott is ők voltak. Szóval, egy nyitott ajtó alatt vagyunk? 
Pedró lépett előre. 
– Főnök, ismer engem. Nálam jobban senki sem tud lopakodni. Arról nem is szólva, hogy én voltam az iskolán a legjobb tornász. Harmadévesen pedig segédoktató lettem közelharcból, így volt fiúk? 
A többiek helyeslően bólogattak. 
– Mit akarsz csinálni? 
– Fölmennék körülnézni. Megpróbálnám azokat a gránátokat valami egészen jó helyre eldugni. Belül. 
Holloway-Ford elgondolkodott. Az ötlet nem csak képtelen, de életveszélyes is volt. Pedrónak alig volt több esélye a túlélésre, mint egy ebihalnak a Himaláján. Ugyanakkor be kellett vallania magának, hogy valami hasonlóra gondolt ő is. Hiába volt azonban a Biztonsági Szolgálat első embere, igazából még nem élte át a háború legszörnyűbb dilemmáját, amikor egy akció sikeréért egy emberének az életét kell kockáztatnia. Mindez néhány másodperc alatt futott át a fején, s már éppen elvetette volna a kétségbeesett akciót, amikor megvillant előtte egy egészen új lehetőség. Ha az ellenség blöfföl, ők miért ne tehetnék ugyanazt? A kövér ember a fekete bőrű pilótára nézett. 
– Gyorsan tudsz futni, Thomas fiam? 
– Mint a nyúl! 
– És te, Szása? 
Az orosz fiú méltó párja volt Thomasnak. A haja egyenes és tejfölös szőke, a bőre hófehér. Termete izmos, bár Thomasnál egy fejjel alacsonyabb. Eddig még nem teljesített megfigyelőszolgálatot, de minden esélye megvolt rá, hogy őt is lajstromba vegyék. Hisz még alig múlt húsz éves. 
– Úgy mint Tom, én is elkocogok. 
A fekete fiú elvigyorodott, és hátbavágta Szását. 
– Ti ketten visszarohantok lóhalálában a lézerágyúért, és elvágtattok vele a zöld folyosón egészen addig, amíg egy narancssárga lépcsőfeljáróhoz nem értek. Ha zárva volna az üvegajtó, betöritek. Világos? 
A két fiú egyszerre bólintott. 
– Legalább három kilométert kell futnotok a folyosón, mert az a reptér túloldalára, a tűzoltóbázishoz vezet. 
Lehet, hogy találtok út közben valami kocsit, de valószínűbbnek látom, hogy kézben kell vinnetek azt az ágyút. Több embert nem adhatok mellétek. Ott a bázison felállítjátok az ágyút. Ismeritek a működését? 
Szása bólintott. 
– Én már gyakorlatoztam vele. 
Thomas nem válaszolt. A kövér embernek eszébe jutott, hogy a fekete fiú is azok között volt, akik a hamarjában kifejlesztett fegyverzetet a Merkúr közelében nagysebességű célszondákon kipróbálták. Thomas azonban úgy gondolta, nem kell fölöslegesen beszélnie. És mert szerette a nála tíz évvel fiatalabb szőke orosz fiút, nem akarta megszégyeníteni. Emlékezett saját kadét korára, és arra, hogy ő is mennyire szeretett volna minél előbb önálló feladatot kapni. 
– Beirányozzátok az ágyúval a hajót, távirányítású üzemmódra állítjátok, és a vezérlőegységgel ide visszarohantok. Megértettétek? Nem lőttök, csak beállítjátok. Nem lőhettek semmiképpen sem. Még ha azt látnátok, hogy a hajó emelkedik, akkor sem. Még ha engem látnátok, amint az előtt a baromi gömb előtt ugrálok, a kezemben kőbaltával akkor sem. Világos? 
A két fiú elvigyorodott. Topogtak a türelmetlenségtől. 
– És mit csináljunk a szuggesztió ellen? – kérdezte Thomas. 
Ez fontos kérdés volt. Holloway-Ford eltöprengett. 
– Valóban. Arról sosem szabad elfeledkeznünk. Nos, útközben szerezzetek magatoknak egy kézikamerát. Bárhonnan szerezhettek, de az irányítótoronyba be ne tegyétek a lábatokat. A legjobb lesz, ha a tűzoltó bázison néztek szét. Várjatok csak! 
A két fiú már éppen nekilendült volna, de most megtorpantak. 
– Egészen biztos, hogy találtok kamerát. Az önjáró egységeket ellátták vele. Igen, van ott elég. Mit is akartam még mondani... Induljatok már, mire vártok? 
Szása és Thomas egymásra néztek, aztán elrohantak. 
– Ti ketten – fordult az eddig türelmetlenül ácsorgó két felderítő pilótához –, önálló feladatot kaptok. Nagyon fogjátok élvezni. Ez a vörös folyosó a kékbe torkollik, ami a hangárba vezet. Nem ültök be semmiféle kis vagy nagy gépbe, hanem a nagy bejárati ajtótól balra, tehát amikor szemben álltok a nagy ajtóval akkor balra, értitek?, láttok egy fehér ajtót. Azt betöritek, mert egészen biztosan zárva lesz. Egyébként az van rá kiírva, hogy VIGYÁZAT NAGYFESZÜLTSÉG! De ti ne féljetek, mert abban a helyiségben a hangárgondnok modelljei vannak. 
– Modellezni fogunk? – kérdezte szélesen vigyorogva Jean-Michel, a marokkói felderítő pilóta, akinek tetszett a dolog. 
– Remélem, értesz hozzá! 
– Azt nem, de szívesen kipróbálom! És te, Peter? A magas svéd fiú bólintott. 
– Én mindenhez értek. Ismerem azokat a modelleket. Van ott vagy ötven. 
A kövér ember elégedetten csettintett. Peter Gustafson az egyik legmegbízhatóbb pilótája. Két évet töltött el megfigyelőként, s már harmadik éve felderítő repüléseket végez. Rendkívül szívós, találékony, és soha semmilyen helyzetben sem veszti el a lélekjelenlétét. Jean-Michelről csak azt tudta, hogy ritkán szomorú, de bízott a fürge mozgású, kreolbőrű fiúban. 
– Az lesz a dolgotok – magyarázta a két pilótának –, hogy amikor meglátjátok a lézerágyú tűzet, az addigra előkészített modelleket, amilyen gyorsan csak lehet, kiröptetitek a repülőtérre, lehetőleg a gömb irányába. Ha lehet mindet, és ha lehet minél többet egyszerre. Van kérdés? 
– Elterelő hadművelet? – kérdezte Jean-Michel. 
– Az. Mi pedig közben megpróbáljuk véghez vinni a kisded akciónkat. Feltéve, hogy a hajó ajtaja nyitva marad. Amit nagyon remélek. Túl sok katonájuk rajzott ki. Arról nem is szólva, hogy a főnökök is kirepültek. Valószínűbbnek tartom, hogy némi ideges kapkodás után védőerőteret bocsátanak ki. Más kérdés? 
– Nincs – közölte tömören Péter. 
– Akkor futás! 
A két legény elviharzott, az előző kettővel ellenkező irányba. 
– Mi pedig várakozunk – mondta a kövér ember, és a zsebéből cigarettát húzott elő. Chip és Pedró döbbenten nézte. 
– Mit bámultok? – förmedt rájuk Holloway-Ford. Kényelmesen rágyújtott, és élvezettel fújta ki a füstöt. Pedró köhögni kezdett. A kövér ember ráripakodott. 
– Csönd legyen! – és még nagyobb füstfelhőt fújt a spanyol fiú orra alá. – Tanuljátok meg, a szabályok arra valók, hogy mi alkalmazzuk őket, s ne ők uralkodjanak felettünk. 
A két ifjú pilóta megilletődve hallgatta mesterét. Holloway-Ford éppen az ötödik cigarettával végzett, és taposta a csikket a folyosó műanyagpadlójába, amikor lihegve befutott Szása és Thomas. Thomas átnyújtotta a kövér embernek a távirányító berendezést. 
– A repülőtér tele van idegen katonákkal. Ott nyüzsögnek mindenütt. Az irányítótornyot lerombolták, és felgyújtották az egyik szervizépületet is – újságolták a fiúk. 
– Jól van. Fújjátok ki magatokat. Nemsokára kezdődik a muzsika, és akkor ezek az idegen fickók másképpen táncolnak majd. 
Chip és Pedró egy hatalmas vaskorlátot cipelve jelentek meg. A szellőzőnyílás alá állították, keresztbe ráfektették az egyik szervizhelyiség ajtaját, és az egy méter magas emelvényről most már bárki elérhette a nyílás szintjét. Még ki is leshettek rajta. Elsőnek természetesen a kövér ember kapaszkodott fel. A négy pilóta tisztelettudóan, nagyokat nyögve tolta-támasztotta, ahol csak lehetett. A korlát szerencsére ennél jóval nagyobb terhelést is kibírt volna. Másodiknak Pedró, harmadiknak Chip volt a soros. Szása és Thomas egyenlőre lent maradt. Ők már láttak eleget, s lent is kellett a biztosítás. Kellemetlen lett volna, ha itt a föld alatt lepik meg őket. 
– Hát akkor, kezdődjék az előadás! – intett HollowayFord Chipnek, aki óvatosan fölemelte a csatornafedelet. A kövér ember megnyomott egy gombot az irányítóberendezésen, és a repülőtér túloldalán, a vörös színű épületből fény villant fel. Vele egyidőben a fejük felett sistergő, csattanó hangot hallottak. A lézerfény újra felvillant. Egy kevéssel balra találta el a gömböt, mint az előbb. Holloway-Ford igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy valakik odaát célbavették a hajót. Új és új villanások sisteregtek át a légtéren, amikor berregve egy ezerkilencszázhuszas, duplafedelű Hawker-Wellesly billegett ki a repülőtér fölé. 
– A fene essék a humorukba – morgott a kövér ember. 
– Tiszta szerencse, hogy léghajót nem találtak. 
– A történelmi modell mutatós kanyarokat és hurkokat írt le a levegőben, aztán egy dupla csavart orsó után egyenest nekirontott a nagy gömbnek. Ezzel egyidőben újra felvillant a lézerfény. A távoli hangár felől pedig hat egyforma, törpe Darázs típusú vadászgép húzott elő, mintha egyenest egy huszadik századi díszszemléről érkeznének. Ez már hatásos manőver volt, és Holloway-Ford elismerően gondolt a hórihorgas Peterre. A repülőraj a lézerágyú meg-megismétlődő sorozataitól támogatva száguldott a gömb felé, amely előtt a duplafedelű váratlanul meggondolta magát, sebesen elfordult, és nagy ívű kört írva, a közeledő vadászgépek mögé került. A két pilóta a hangárban szemlátomást értette a pszichológiai hadviselés módját. 
Az idegenek eddig közömbös űrhajója megelevenedett, és lövéseket küldött a röpködő modellek felé, amelyeket újabbak és újabbak követtek. Körülrajzották a gömböt, támadtak és visszafordultak, olyan elszánt berregéssel, mintha mindjárt meg akarnák enni a behemótot. 
Az pedig dühösen védekezett. Parádés tűzijátékot rendezett fedélzeti fegyvereivel, amelyek képesek voltak megolvasztani egy kisebbfajta holdat, de ebben a szúnyoginvázióban lassúnak, ügyetlennek bizonyultak, így is csak úgy fröcsögött a reptéri beton a becsapódó, tompított energiájú lövésektől. Hullottak az eltalált modellek, de újabbak és újabbak röppentek elő. Olafson és Renaud nem sajnálták a veszteségeket. A hangárparancsnok, aki kétségkívül pusztuló modelljei sorsát követte volna, messzire járt. 
– Most! – kiáltotta a kövér ember, és a lézerágyú minden eddiginél vadabb impulzus-sorozatot küldött a gömb felé. Pedro Benitez kiugrott, és mögötte kihajolt a csatornanyílásból Chipendale is kezében tartott fegyverével, hogy fedezze társát. A reptéren futkosó katonák nem vették észre a manővert. Minden figyelmüket a fejük fölött száguldó apró szörnyetegek kötötték le. Az űr sokat próbált zsoldosai afféle modern vámpíroknak tekintették őket, és szabályszerűen pánikba estek félelmükben. A hét földi ember jó nagy zűrzavart kavart. A tűzoltó bázist váratlanul találat érte, és a kétszintes épület hatalmas robbanással emelkedett a levegőbe. A robbanást követően óriási tömegű fehér hab kezdett bugyogni a romok közül. Lenyűgöző és hátborzongatóan félelmetes látvány volt, ahogy az irdatlan habtenger a könnyű szélben lassan gomolyogva közeledett a gömb felé. Az idegenek sorozatlövésekkel árasztották el a szegény tűzoltóhabot. A kövér ember elégedetten bólogatott. 
– Lőjjétek csak! – dünnyögte. – Ilyen csudát még úgysem láttatok! 
Az idegenek lőttek is elszántan. A gomolygó és még mindig dagadó habtengerre, valamint a veszettül röpködő, bár már fogyó repülőmodellekre. 
Valaki feltépte a csatornafedelet. Benitez volt. Sietve beugrott a nyíláson, mit sem törődve a mélységgel. A résen álló Szása Szolovjev épp hogy el tudta kapni, mielőtt a korlátra zuhan, és a lábát töri. 
– Óvatosan, fiú! – mondta halkan az orosz. 
– Észrevettek! – kiáltotta a spanyol. – Csukjátok be a csatornafedőt! 
Már késő volt. A katonák felbukkantak az űrhajó ajtajában, és észrevették a kifelé leselkedőket. Fegyverükhöz kaptak, de Chip gyorsabb volt. A lézerpisztoly sugara átütötte a könnyű páncélzatot. A három idegen katona fölbukott. Jeremy Thomas Chipendale életében először embert ölt. És egyszerre hármat. 
Nem volt idő azonban ezen töprengeni. Holloway-Ford és Chip leugrott a korlátról. 
– Futás! – kiáltotta még ugrás közben a kövér ember, és elvágódott. Éles fájdalom hasított a bal lábszárába, és a kövér ember megértette, hogy elveszítette a játszmát. A sípcsont megroppant az ugrás szörnyű terhelésétől, és eltörött. 
– Rohanjatok az istenért! – kiáltotta a földön fekve. 
– Parancsolom, hogy megállás nélkül rohanjatok! 
A pilóták, akik már nekilódultak, az esés zajára visszarohantak, és fölkapták a kövér embert. Négyen cipelték, és bár a bivalyerős Thomas Jefferson, meg az ugyancsak szívós Szása Szolovjev bírták a terhelést, a kövér ember még nekik is nehéznek bizonyult. Inkább csak vánszorogtak, mint mentek, amikor meghallották fejük felett a rémisztő dübörgést. Döbbenten torpantak meg. 
A zaj erősödött, és érezték, hogy talpuk alatt remeg a föld az iszonyú erőfeszítéstől. Aztán mintha enyhülni kezdett volna a dübörgés. 
– Fölemelkedik! – ordította Holloway-Ford. – Menekülnek az átkozottak! Tegyetek le gyorsan! – kiáltotta, és idegesen kapkodva kutatott kabátja zsebeiben. – Hová tettem? Hová a csodába tettem? 
– Itt van főnök! – nyújtotta felé Benitez a gránátok indítószerkezetét. – Kiejtette a zsebéből, amikor fölmászott a korlátra. Én meg fölvettem, és magammal vittem a hajóra. Számítva arra, hogy esetleg fogságba esem. 
Holloway-Ford kikapta Benitez kezéből az indítót, fölemelte a fejét, fülelt, s mivel már alig hallatszott a mély dübörgés, benyomta a gombot. 
– Talán még nem késő – mondta ki hangosan mindnyájuk gondolatát. Eszébe villant, hogy ha valóban fölrobbannak a gránátok, s a hajó történetesen függőlegesen emelkedik, akkor nekik minden bizonnyal végük lesz a kolosszus becsapódásakor. 
Pokoli erejű csattanást hallottak, és úgy megremegett a föld, hogy a pilóták a kövér emberre zuhantak. A folyosón kialudt a fény, és a közelükben valahol leomlott egy fal. Erős vízcsobogás jelezte, hogy valahol eltörött egy vízvezetékcső is. De mindez egy csöppet sem zavarta őket. 
– Hurrá! Sikerült! – ordította az öt ember a sötétben, és olyan boldogan nevettek, mintha csak egy úttörőtábori csínyt hajtottak volna végre. 

*

Jean-Michel Renaud és Peter Olafson a hangárajtóból jól látták az ezüstgömb metamorfózisát. Akkor következett be, amikor az idegenek hajója jó száz méter magasra emelkedett, és úszni kezdett kelet felé. Váratlanul tűz csapott ki a hajóból, ezzel egyidőben elpukkanni látszott az ezüstgömb, s egy horpadt, rozsdás teknő vágódott iszonyatos csattanással, nem messzire a felszállás helyétől, a betonra. Por, füst és leszakadt fémdarabok szálltak a rettegett csillaghajó körül. Aztán vészjóslóan elnémult minden. 
A két pilóta ott állt a hangár közepén, kezükben a távirányítóval, és a hangárajtón át bámulták a füstölgő roncsokat, amikor a kitárt ajtóban két idegen, állig felfegyverzett katona bukkant fel. A pilóták akkor döbbentek rá, hogy fegyvereiket a modellezőkamrában hagyták. A tágas hangárépület közepéről sehová sem menekülhettek. Kihúzták magukat, és távirányítóikat még mindig a kezükben tartva szembefordultak a betolakodókkal. 
Az idegenek előszegezett fegyverrel közeledtek a két földi felé. Lépést lépés követett, és ahogy fogyott közöttük a távolság, úgy fokozódott a két földiben a menekülési ösztön keltette feszültség. Önkéntelenül választották mindketten ugyanazt a megoldást, ami bármilyen reménytelennek látszott, de az egyetlen lehetőségük maradt. Váratlanul berregve beúszott a hangár légterébe egy árva repülőmodell, majd kisvártatva megjelent egy másik is. A két modell némi döngicsélés után határozottan a betolakodó katonák felé röpült, akik észrevéve a támadókat, hasravetették magukat a betonon. A két gépecske fölöttük körözött, s a halálra rémült idegenek meg sem mozdultak. Feküdtek a földön mereven, mozdulatlanul, mintha kiszállt volna belőlük a lélek. 
A gépeknek azonban fogyóban folt az üzemanyaga. A robbanómotorok köhögése erről árulkodott. Előbb Olafson kényszerült gépét diszkrét távolságban az idegenektől földre tenni, majd Renaud. Az ő manővere kevésbé sikerült, és a cseppnyi Cessna baloldali szárnya letörött, de ezt szerencsére senki sem vette észre. 
Csend volt a hangárban, földöntúli csend. Olafson oldalba bökte társát. 
– Megadják magukat! – súgta rekedten. 
Az idegen katonák föltápászkodtak, de fegyverüket a betonon hagyták. Kicsatolták az övüket, és a vállukról leemeltek egy ismeretlen szerkezetet. Maguk elé, a földre dobták, mellé a sisakjukat, és egy lépést hátrálva magasba emelték a kezüket, éppen úgy, mint ahogy ezt a földi emberek tették azokban az időkben, amikor még a háború nagy divat volt a földön. 
– Megadják magukat – ismételte Renaud. Az ő hangja sem csengett ércesebben társáénál. Elindultak az idegenek felé, akik szemükben mérhetetlen rémülettel hátráltak előlük. A pilóták sietve fölkapkodták az ismeretlen fegyvereket, aztán intettek az idegeneknek, hogy merre induljanak, s a négy férfi ügetni kezdett a hangár pincelejárata felé. 

***

Dr. Karí-Joseph Magnus ölni tudott volna. Ült az íróasztala mögött, és gyilkos pillantásokat vetett az akváriumban gyanútlanul úszkáló aranyhalakra. Micsoda disznóság! Pontosan egy héttel ezelőtt jelezte a szállító vállalat, hogy ma reggel kilenc órára leszállítja a megrendelt öt SUPERHIT berendezést. Már tizenegy óra van, és a kamionok sehol. Ráadásul olyan inzultus érte telefonon, ami a végsőkig fölzaklatta a dühöngő embert. 
Magnusnak az elmúlt negyvenöt évben mindössze százhatvanhárom centimétert engedélyezett a szűkmarkú természet. Cserében viszont megvonta tőle ifjúkorában sem dús hajszálait. Ám amilyen kicsi és törékeny volt a játékterem tulajdonosa, olyan merész és határozott vállalkozó. Ezért dühöngött most, a telefonbeszélgetés után. Nem szokta meg, hogy valaki, aki üzleti kapcsolatban állt vele, ne tartsa be az ígéretét. Magnus a pontosság híve volt. Ha egyszer ma reggel kilenc órára ígérték a berendezéseket, akkor azok legyenek itt kilencre. Legföljebb kilenc óra tízre. Ennyi még elviselhető. A késést, a várakozást gyűlölte, képtelen volt elviselni. Már-már autóbalesetre gyanakodott, amikor felhívta a szállító céget, ahol minden köntörfalazás nélkül tudatta vele egy szenvtelenül hűvös női hang, hogy a kért szállítmányt egyáltalán nem indították útnak. 
– Mi!? 
Magnus kis híján felordított a meglepetéstől. Azonnal tárcsázta a gyárat. A főmérnök hűvösen közölte vele, hogy időközben konstrukciós módosítások szükségessége merült fel, s ezért, valamint más objektív akadályoztatások miatt lehetetlenné vált a megjelölt határidőre történő szállítás. 
– Objektív akadályoztatások? – hüledezett Magnus – Hát az meg mi az isten csudája? És miféle konstrukciós módosításokról beszél, amikor egy hete a saját szemmel láttam, hogy a berendezések kifogástalanul működnek? Hiszen éppen ön bizonygatta, hogy akár azonnal lehetne a berendezéseket szállítani! 
– Sajnálom – felelte a főmérnök. – A berendezéseken változtatnunk kell. Így nem szállíthatók. A türelmét kérem. 
Azt kérhette. A kis ember úgy csapta le a kagylót, hogy a régi stílusú készülék nyele elrepedt. Nem törődött vele. Ma estére tervezte az öt SUPERHIT készülék üzembeállítását egy szerény, bensőséges ünnepség keretében. Jónéhány meghívót küldött szét. Már készen voltak a plakátok, és főleg a zászlók, amelyek ott lengenek majd a játékterem bejárata előtt. Rajtuk a világverseny címere, és a lelkesítő felirat: A NAGY VILÁG-REGATTA. 
Csapatával az este akarta megismertetni a gépeket. S másnap délelőtt megkezdődtek volna az edzések. 
Mit mondjon a fiúknak? Milyen csapat lesz belőlük, ha már a kezdet kezdetén ilyen akadályok tornyosulnak eléjük? 
Váratlanul egy észveszejtő gondolat ötlött az eszébe. Talán a konkurencia? Lázas igyekezettel lapozni kezdett a noteszában. Néhány játékterem tulajdonos a konferencián megadta a nevét és a telefonszámát Magnusnak. Most majd minden kiderül! 
Mielőtt a telefonért nyúlhatott volna, a készülék megcsörrent. Még törött nyéllel is szolgálta gazdáját, ám ezt Magnus mostani lelkiállapotában nem tudta értékelni. 
– Ki az? – vakkantotta a telefonba. 
A dániai kolléga jelentkezett, az a nagybajúszú, nagyhangú, testes fickó, aki úgyszólván könnyekig elérzékenyült a Világ-Regatta gondolatától. Ezért nagyon megtetszett Magnusnak. A kolléga addig öntözte sörrel és konyakkal elérzékenyülését, amíg alaposan be nem rúgott, s jóízűen hortyogni nem kezdett a bárban, pöttöm termetű új barátja vállára dőlve. Ez már nem tetszett annyira Magnusnak. A dán első kérdéséből kitűnt, hogy nem ármány, hanem a gyártó érthetetlen és fölháborító nemtörődömsége okozta a késedelmet. 
– Tehát Dániában is bűzlik valami – morogta Magnus a telefonba. 
Kollégája káromkodott egy cifrát, és letette a kagylót. Magnus még három játékterem-tulajdonost hívott fel, s mindenhol ugyanazt a kétségbeesett választ kapta. 
– De hát mi történt a világgal? – tűnődött magában a kisember. – Kitört a háború? 
Nem is sejtette, mennyire közel járt az igazsághoz. 

***

A fekete legények, az ellenség elfogott katonái, ugyanabban a szobában ültek a földiekkel szemben, ahol a pipipekkel tárgyalt korábban Holoway-Ford. Velük szemben a Biztonsági Szolgálat főnöke. Valaki találóan megjegyezte; ez itt a Társalgó Földönkívüli Lények Számára. A kövér ember nem volt egymaga. Dr. Noah Atkinson, szudáni pszichológus, és a Biztonsági Szolgálat leghidegebb pillantású osztályvezetője, Sándor János ült mellette. A magyar arról volt nevezetes, hogy még senki sem látta nevetni. A szudáni meg arról, hogy mindig nevetett. Sándor nem volt különösebben népszerű ember, azonban hihetetlen memóriája, és fantasztikus megsejtései miatt, a szolgálat egyik legjobb, legmegbízhatóbb tisztségviselőjének tartották. Egyesek benne látták Holoway-Ford leendő utódját, és ez ellen a kövér embernek nem is volt kifogása. Ha valaki, hát ő tudta igazán, hogy ebben a munkában az embernek néha mennyire el kell felejtenie, hogy érzései vannak, s hogy mennyire ura kell lennie önmagának. Hogy ne hagyja magát például olcsó pszichológiai trükkökkel megtéveszteni. Mint az idegenek hajójánál történt. Atkinson a másik végletet képviselte. A hatalmas, koromfekete bőrű ember maga volt a megtestesült vidámság és jóakarat. Gyerekkorában lelkésznek készült, és nagyszerűen kosárlabdázott. Martin Luther Kinget és Csoki Bili Ballt, a Harlem Ali Stars centerét tekintette példaképének. Ám a Földkormány által szorgalmazott kétcsatornás oktatási szisztéma bevezetése eltérítette ifjúkori álmaitól. Egy rangos skóciai egyetemen szerzett diplomát űrpszichológiából. Doktori címét A csillagtér magánya és annak sajátságos hatásai a modern ember lelkiállapotára című. óriási érdeklődést kavart tanulmányával szerezte meg. Akkor még nem, de pár évvel később javasolták a Nobel díjra is. Ezt ugyan nem nyerte el, de Atkinson ettől függetlenül kétségkívül a korszak egyik legjelentősebb űrpszichológusának számított. Most a kövér ember balján magasodott ki az alacsony fotelból. Hosszú lábai alig fértek be az asztal alá. Őt azért választották a mai beszélgetésre, mert szükség volt tudására, barátságos kedélyére, amivel kiegyensúlyozta Sándor hidegségét, s azért is, mert fekete bőrű. 
Amennyit a földiek tudtak a KEEC-ben uralkodó viszonyokról, fölkészülhettek arra, hogy a két fekete bőrű idegen rettegni fog a fehér bőrű emberektől. Atkinson jelenléte megnyugtathatta őket, a szudáni fesztelen viselkedése példázni hivatott a földi viszonyokat. 
Nem csalódtak. 
Amikor bevezették őket, a két kistermetű idegen reszketve állt meg a kövér emberrel szemben, és csak hosszas nógatásra ültek le, de akkor is úgy, mintha azonnal föl akarnának ugrani. Holloway-Ford úgy rendezte a dolgot, hogy csak ő és Sándor voltak jelen az idegenek érkezésekor, meg két civilruhás, de ruhájuk alatt fegyvert viselő, szintén fehér bőrű testőr. Mikor már mindenki elhelyezkedett, akkor lépett be a helyiségbe Atkinson. Holloway-Ford fölállt, kezet fogott vele, és előzékenyen hellyel kínálta. A fekete bőrű pszichológus Sándor és Holloway-Ford közé ült. Holloway-Ford a megbeszélt forgatókönyv szerint a zsebéből rágógumit húzott elő, és azzal kínálta társát. Atkinson azonban megrázta a fejét, és mosolyogva a maga csomagját húzta elő. Holloway-Ford arcán meglepődéssel keveredett elismerés jelent meg, és szerényen elvett egyet a rágógumiból. Valami hasonló szituációt igyekezett eljátszani Sándor is. 
A közjáték óriási hatást gyakorolt az idegenekre. Laposakat pislogtak Atkinson felé, és behúzták a nyakukat. Csak a szemük fehérje villogott. 
– Tisztára olyanok, mintha most jöttek volna valamelyik egyenlítői rezervátumból – dünnyögte vigyorogva, fejét lehajtva a szudáni. – Biztos, hogy ezek űrhajósok? Na jó, folytassuk a komédiát! 
A két fogoly szemlátomást teljesen zavarban volt. Aligha erre voltak felkészülve, ha fölkészültek bármire is egyáltalán. Holloway-Ford rágógumival kínálta őket. Az idegenek moccanni sem mertek. A kövér ember eléjük tette az asztalra a rágógumi csomagot, és hátradőlt. Most Atkinson húzta elő a maga csomagját, és ő kínálta meg a feketéket, de azok még jobban megmerevedtek. Szemük szinte világított a rémülettől. 
Atkinson nevetett, kihúzott egy újabb rágógumit, golyóvá gyúrta, földobta a levegőbe, és a szájával ügyesen elkapta. A két legény végre elvigyorodott. 
Az újabb kínálásra azonban most sem mozdultak, és a vigyor egyszerre lehervadt az arcukról. 
Atkinson kihúzott egy újabb rágógumit, golyóvá gyúrta, intett a kövér embernek. Az engedelmesen kitátotta a száját, és hagyta, hogy a szudáni beledobja a rágógumigolyót. Ugyanez a játék megismétlődött a magyarral is, aki fanyar mosollyal rágta az ingyen rágógumit. Nem lehetett tudni, mire gondol. 
– Tiszta szerencse, hogy nem görögdinnyékkel bűvészkedik – morogta Holloway-Ford a fogai között Atkinsonnak. A szudáni szélesen elvigyorodott. 
– Kár, hogy nem szólt előbb! 
És eljött a nagy pillanat! Atkinson intett a vele szemben ülő legénynek, hogy tátsa ki a száját. Az a szemét lehunyva, halálra váltan engedelmeskedett. Atkinson a fickó nyitott szájába pottyantotta a golyót. A második, amikor rákerült a sor, akkorára tátotta a száját, mint egy víziló. De senki sem mosolygott. Csak rágták a rágógumit, mint egy ősi vallási szertartás résztvevői. 
Egy idő múlva Atkinson ünnepélyesen fölállt, a szoba közepére vonult, meghajolt, és egy pompás bukfencet mutatott be. Amikor ruganyosan fölállt, kecsesen HollowayFordra mutatott. 
– Szó sem lehet róla! – háborgott a kövér ember. – Ne nézzen bohócnak! 
– Ez is a szertartáshoz tartozik – mondta udvariasan mosolyogva a szudáni, mintha csak egy bókot mondott volna. 
A kövér ember keservesen fújtatva föltápászkodott. Még soha életében nem bukfencezett, és, már előre kesergett, ha arra gondolt, hogy ezt a mutatványát is, mint minden megmozdulását ebben a szobában, egyszerre több kamerával rögzítik az utókor számára. Lemondóan sóhajtott. Hadd legyen min röhögniük! 
A bukfenc nem sikerült valami fényesre, de megjárta. Atkinson még meg is tapsolta a kövér embert. A magyar – ilyet sem láttak még – vigyorogva állt fel. 
– Maga egy zseniális szélhámos! – mondta Atkinsonnak, miközben kivonult a helyiség közepére. A két fekete képtelen volt leplezni vigyorgását a kövér ember iménti szólója után. Sándor illedelmes és feszes gyakorlatot mutatott be, és úgy pattant föl utána, mint a gumilabda. 
Atkinson most az első idegenre mutatott, aki kicsit szabódva ballagott a szoba közepére, aztán olyan gyorsan mutatta be a bukfencet, ahogyan csak tudta, és sietve visszaiszkolt a helyére. Hasonlóan tett a társa is. Szemmel látható volt azonban, hogy a rágógumis lelkigyakorlat, meg a közös torna feloldotta korábbi merevségüket. 
– És most? – kérdezte a kövér ember. – Énekelünk? 
– Beszélgetünk – felelte a szudáni. – Most már nem rettegnek annyira. 
Atkinson intésére az egyik testőr az asztalra helyezte a tolmácsgépet. A berendezés két hangszórója egyúttal mikrofonként is szolgált. A beépített számítógép azonban még csak néhány szófoszlánnyal rendelkezett, amelyeket véletlenül sikerült rögzíteni az idegenek nyelvéből. Ez kevés volt ahhoz, hogy elkészíthessen egy legalábbis vázlatos fordítóprogramot. Ahhoz ennél több anyag kellett. 
Atkinson tehát felállt és magára mutatott. 
– Noah Atkinson. 
Utána Holloway-Ford következett, majd Sándor. A két idegen feszülten figyelt. Amikor Atkinson a vele szemben ülőre mutatott, az fölpattant, és harsány hangon kiáltotta: 
– Laoli Lullo – és leült. 
– Ollo Lalla – üvöltötte a másik. 
Ezen hát túl voltak. Megtörtént a bemutatkozás. A két név azonban még kevés támpontot adott. Atkinson folytatta a gyakorlatot. Egyszerű tárgyakat emelt fel, megnevezte őket, majd az idegenek kezébe adta. Azután felállt és leült, sétált, ugrált, és más hasonlót cselekedett. És közben mondta, hogy mit csinál. 
– Atkinson sétál. Atkinson áll. Atkinson ugrik. 
Az idegenek némi bizonytalankodás után követték példáját, és az Univerzális Tolmácson egy idő után zöld lámpácska gyulladt ki, jelezve, hogy elegendő információ áll rendelkezésre a legegyszerűbb, de már kétoldalú kommunikációhoz. A továbbiakban a gép már menet közben gyűjti az adatokat, gyarapítja a szókincsét, nyelvtani ismereteit. 
Holloway-Ford intett, és a hatalmas termetű űrpszichológus engedelmesen leült. Mára már kellően kitornázta magát. Elérkezett végre a nagy pillanat. A két civilizáció beszélgetni fog egymással. 
– Földi ember nem bánt – tért a lényegre tüstént Holloway-Ford. 
Ulla ba maoli ke pompom hiú – közölte a gép a földiek üzenetét KEEC – nyelven. A két idegen döbbenten nézett a gépre, majd egymásra, azután a velük szemben ülőkre. Egyikük megismételte, kicsit eltérő hangsúllyal az iménti mondatot. “Mintha visszakérdezné”, gondolta Holloway-Ford. Az Univerzális Tolmács igazolta föltevését. 
– Földi ember nem bánt? – érdeklődött a gép az asztalon. 
– Nem bánt, ne féljetek! – nyugtatta meg Holloway-Ford. 
– Ne féljünk? 
– Ne féljetek! 
– Félünk. 
– Miért? 
– Fehér ember megöl. 
– Fehér ember nem bánt. 
– Fehér ember megöl. 
“Vajon melyikünktől félnek ennyire?”, tűnődött magában a kövér ember. A nyomaték kedvéért magára mutatott. 
– Én fehér ember, nem bánt! 
Nem volt egy stilisztikai bravúr, de még nem mert bonyolultabban fogalmazni. Az Univerzális Tolmács homlokán biztatóan hunyorított a zöld fény. Ha beszéd közben piros villan fel, az azt jelenti, hogy a szöveg tökéletes lefordítására még képtelen, s ilyenkor a lefordíthatatlan szavakat sípolás jelezte. Holloway-Ford mondatát könnyedén lefordította. 
– Te nem bánt. Másik fehér ember megöl.
Holloway-Ford Sándorra nézett. Mitagadás, a magyar elég szigorú kifejezéssel nézte a két idegent. Sándor előrehajolt. 
– Én sem bántalak titeket. Ne féljetek tőlünk! 
Az Univerzális Tolmácson halványan hunyorított egyet a piros fény, de a zöld nem aludt el. Tehát már lehetett egy fokkal árnyaltabban fogalmazni. 
– Másik fehér ember megöl minket – jött a makacs válasz. 
Holloway-Ford agyán átfutott egy gondolat. 
– Melyik fehér ember? – kérdezte. 
– Szent fehér ember megöli szegény feketéket – közölte az Univerzális Tolmács. 
– A KEEC-béli fehér emberekre gondoltok? – kérdezte a kövér ember. 
A foglyok rémülten néztek körül. Fölösleges lett volna válaszolniuk. 
– Elűztük a KEEC fehér embert. Legyőztük a hajóját – jelentette ki, a nagyzolásért némi lelkiismeret furdalást érezve, Holloway-Ford. A feketék nem is hagyták annyiban. 
– A KEEC legyőzhetetlen – jelentették ki. 
– Nem igaz! – fakadt ki dühösen a kövér ember, egy pillanatra kiesve szerepéből. 
– De igaz. A KEEC legyőzhetetlen. A KEEC erős. A KEEC boldogság. A KEEC menyország. A KEEC halhatatlan. 
Atkinson előrehajolt, és mélyen a vele szembe ülő szemébe nézett. 
– Akkor ti miért maradtatok itt? – kérdezte tagoltan. Az idegen zavartan pislogott. Társa váratlan szenvedélyességgel fakadt ki. 
– A KEEC gonosz. A KEEC piszkos. A KEEC büdös. A KEEC szegény. 
– Ezért szöktetek meg? – kérdezte a kövér ember. Ez már vallatás volt. 
– Hajó piszkos. Kevés ennivaló. Sok verés. Sok büntetés. Sok betegség. Sok halál – folytatta, amelyik legutóbb beszélt. 
A társa egyre rémültebben húzta be a nyakát. Ez az őszinteség, úgy látszik főbenjáró bűnnek számított KEEC-körökben. 
– KEEC gonosz. Itt szép halál. KEEC csúnya halál – fejezte be szónoklatát Ollo Lalla. 
Ez tiszta beszéd volt, ha nem is vigasztaló. A dezertőrök tehát nem támasztanak túl nagy reményt jövőjüket illetően. Megelégednek az itt elszenvedhető szép halállal. Nem kellett megkérdezniük, hogy kiknek a kezétől várják azt. 
– Hajó felrobbant. KEEC fehér ember elmenekült. Nem jön vissza. KEEC fehér ember fél földi fehér embertől – mondta Sándor meggyőzően. Sikertelenül. 
– Nem fél. Visszajön. KEEC nagyon erős. KEEC hatalmas. KEEC legyőzhetetlen. 
– A fenébe is! – fakadt ki dühösen a kövér ember, és eszébe jutott egy régi vicc, bár most a legkevésbé sem volt kedve a tréfához.
– Ti most kinek drukkoltok? 
Az Univerzális Tolmácson szemérmesen kigyulladt a piros lámpa. Nyilván a káromkodás haladta meg a képességeit. 
– Storno – vakkantotta a kövér ember A piros lámpa kialudt. 
– Földi fekete ember nem fél földi fehér embertől – szólalt meg Atkinson. – Földi fekete, földi fehér, földi sárga, földi piros, testvérek. 
Gyönyörű szónoklat volt. 
– Földi ember bűnös. KEEC megöli embereket. KEEC megöli bűnt. KEEC megöli Földet. Lesz nagy hadizsákmány. Keveredés bűn. Testvérek bűn. KEEC hatalmas. KEEC megbüntet. Fúj! 
– Tanuljatok! Figyeljetek! Akarjatok megérteni! – szólt közbe Sándor. 
– Félünk – jött a válasz és még egy szó utána, bizonytalanul: – Éhes... 
Holloway-Ford fölnézett a láthatatlan kamerák egyikének irányába. 
– Ennivalót kérnek a vendégek! És mi is – tette hozzá gyorsan. 

*

Az Elnök hosszú, fekete kabátjában, szemébe húzott kalappal sétált a fennsíkon. Szomorú volt és levert. Mintha ezer év fáradtsága bénította volna a tagjait. Itt fönn, a Nazca-fennsíkon a menekülő idő súlyosabb értelmet kapott. Ezt a világtól távoli, a végtelen múltat idéző helyet választotta a Földkormány talán utolsó ülése színhelyéül. Stratégiai megfontolásokból. 
Olyan volt a kép mintha egy tudományos expedíció érkezett volna a fennsíkra. Távolabb, hegyes tornyú fehér és színes sátrak álltak szép szabályos rendben, a kormányfők szálláshelyei. A sátraktól nem messze álltak az óriáskonténerek. Az egyikben a konferenciatermet rendezték be, a másik a Stúdió feliratot viselte, és körülötte nyüzsgött most a legtöbb ember. A két hatalmas konténert antigravitorok hozták föl a fennsíkra, minden különösebb gond és erőfeszítés nélkül. A pipiptechnológiával továbbfejlesztett antigravitációs repülőeszközök rendkívüli módon megkönnyítették a légi szállítást. 
Az államfők sátrai üresen álltak, bár berendezték minden fontos és szükséges kényelmi berendezéssel őket. Most még csak az Elnök tartózkodott itt. Az egyik sátorban lakott, ami semmivel sem tért el a többitől. Socrates elnök úgy érezte, neki a kezdet kezdetétől itt kell lennie. Noha jól tudta, hogy az első napokban nem nagyon lesz itt szükség rá. 
Nem is volt. A szerelők és a technikusok tisztelettudóan köszöntötték, de különben nem sok ügyet vetettek rá. Az elnök olyan magányosnak érezte magát a rengeteg ember között, mintha egyedül lett volna ezen a fantasztikus kőteraszon. Vagy talán még jobban. Hiszen ha csak maga él itt, megbarátkozik a helyzetével. 
Szerette az egyedüllétet, bár az utóbbi időkben nem sokszor volt része benne. Amióta meghalt a felesége, az Elnök igyekezett minél kevesebb időt otthon tölteni. Fia és lánya már régen családot alapítottak, és élték a maguk életét. Igyekeztek nem tudomást venni arról, hogy apjuk a föld első embere. Jüan egy bankban dolgozott, Juanita pedig minden idejét öt gyönyörű gyermekének, és férjének, a rokonszenves, de kissé különc festőművésznek szentelte. Önállóságra való törekvésüket néha túlzásba is vitték, vélte Socrates elnök, de nem szólt soha, hogy hiányoznak neki. Hiszen az Elnök nem panaszkodhat, még a tulajdon gyermekeinek sem. Másrészt azt sem akarta, hogy a politika szele megcsapja Jüant, aki pedig hajlamos volt a filozofálgatásra. Amíg felesége Paulina élt, az ő dolga volt együtt tartani a családot, s ugyanakkor különbséget tenni a családban az Elnök és az apa között. Hogyan csinálta, azt igazán soha sem tudta megérteni Socrates. Tény, hogy amíg Paulina velük volt, harmonikus és békés volt az életük. A két gyerek egészséges, ép lelkű felnőtt lett. Mindketten megállnak a maguk lábán. Jól esett neki, hogy sem a fia, sem a lánya nem kért tőle soha semmiféle segítséget. Noha a lelke mélyén szívesen segített volna nekik. Legalább az életkezdésben. Ám Paulina ezt határozottan helytelenítette. 
– Nem akarom, hogy az Elnök csemetéi legyenek – mondta erről, és Augusto Socrates belátta mint mindig, hogy igaza van. 
Megállt a fennsík szélén, és mélyen beszívta a metszően hűvös levegőt. 
“Egyedül a széllel és az időtlen kövekkel, ez csodálatos dolog!” – gondolta, ahogy ott állt a fennsíkon, a tiszta légáramlatban. – “Milyen tiszta, milyen fenségesen tiszta itt minden! Egész biztosan akkor is ilyen lehetett, amikor ezeket a gigantikus jeleket építették valakik, évezredekkel ezelőtt. Vajon ők is beletartották arcukat így a szélbe? Vajon ők is átérezték a hely fenségét? Át kellett érezniük, hiszen jeleket hagytak maguk után, amelyeket ma már senki sem tud megfejteni.” 
Szomorú volt és levert. Eltévedt, fáradt öreg kormorán a kősivatagban. Szerette a kormoránokat, és szerette a tengert. Most mindez távol került. Úgy érezte, önmagától is eltávolodott. Végtelenül messzire, ahonnan már nincs visszatérés. Vagy ha igen, az ismert tájak helyett másokat talál. 
Lehajolt, egy kavicsot emelt föl a földről. 
Játszott a kővel, dobálgatta a tenyerében. A kő hűvös volt. Ugyanaz az éteri hűvösség áradt belőle, mint az egész fennsíkból. 
“Ez egy másik világ”, – gondolta az Elnök. “Az istenek világa. De az istenek elmentek örökre, és most a helyükre a Sátán tért vissza. Talán nem is voltak istenek. Talán csak a Sátán a mindenható, és egy feledékeny pillanatának köszönhetjük, hogy élünk. Az emberiség a Sátán tévedése, aki most hajóhadával visszatér, hogy helyrehozza tévedését, és bennünket elpusztítson? És itt ér véget az ember története? A földbe vésett jelek többé nem szólnak senkihez. A süket semmibe kiáltanak. Az ember mindig Isten után vágyakozott, ám az Isten sohasem mutatta meg magát. Talán, mert ő nem is létezett. Az imák és a fohászok az Űrhöz szóltak. Az Űrbe repültek. A semmihez, a tévedéshez, a pillanatnyi memóriazavarhoz. Neki egy pillanat volt, nekünk évmilliók. Vajon mi lett volna, ha a fohászok már évezredekkel előbb célbaérnek? Mi lett volna, ha már akkor eljutnak ahhoz, akit (vagy akiket?) megillet? Talán már a föld sem volna. Mennyit kesergett, mennyit didergett az ember Istenéért!” 
Egy vers sorai jutottak az eszébe: 

Sohase szerettél, nem volt pillanat, 
ennem is ha adtál, soha magadat, 
örökkön-örökké sírok amiért 
annyit dideregtem érted, magamért! 

“Ha fény van, akkor van árnyék is. Ám ez megfordítva éppen úgy igaz kell hogy legyen! Vagy lehet, hogy a sötétség, az árnyék a mindenható, amelyet csak elvétve tör meg a rebellis fény, az életet adó meleg? Hiszen ez az elv uralkodik az egész Univerzumban! Miért lenne éppen itt másként?” 
Elhajította a követ. A kő sokáig zuhant lefelé, és amikor leért nem hallatszott föl a koppanás. Mintha a nemlétbe zuhant volna. Az Elnök hátrafordult, háttal a szélnek. Messzire elkerült a tábortól. Apró piramisok a sátrak, valamivel nagyobb kocka a két konténer. Hangtalan suhanással három óriási gravitron húzott el a feje fölött. Felnézett utánuk. Igen, ezeket a pipipektől kapták. A kedves kis ormányos manóktól, akik mintha mesebeli lények lennének, úgy tűntek el, ahogy megjelentek. Egyik napról a másikra. Néhány hihetetlen technikai csoda maradt utánuk, mint például a tökéletesített antigravitációs repülés. Hány száz év kellett volna még ahhoz, hogy idáig eljussanak? A pipipeknek sokat köszönhetnek. Például a nagyszerű pipiphajókat. Amelyek azonban bármilyen csodálatosak, kevésnek bizonyultak a KEEC elleni harcban. 
A KEEC. Az ismeretlen és gonosz hatalom. Különös helyzetbe került a Földkormány. Holloway-Ford, a Biztonsági Szolgálat főnöke néhány pilóta segítségével fölrobbantotta a Vizsgálóbiztosok űrhajóját, mielőtt a Földkormány bármiről is hivatalosan értesülhetett volna. Egy furcsa helyzet alakult ki, amikor a legyőzhetetlennek hitt ellenség követei fegyverszünetet kértek a földiektől. A Földkormány nevében csupán egy magas rangú tisztviselő tárgyalt az idegenekkel, és bizonyos garanciák fejében biztosította a Földön rekedt KEEC küldöttek szabad eltávozását, egy rendelkezésükre bocsátott, végtelenül leegyszerűsített földi gyártmányú teherűrhajón. 
Szabályszerű fegyverszünetet kaptak az ittrekedt követekért. A hatalmas KEEC megzavarodott attól, hogy sebezhetetlennek hitt hajóhadának egyik hajója úgy pukkant szét a megvetett bolygó ártalmatlannak látszó repülőterén, mint a léggömb. És az emberek mintha mindebből semmit sem vettek volna észre. A KEEC nem értette, hogy a földiek miért nem félnek. Mivel önmagából indult ki, azt föl sem tételezte, hogy a földiek már elfelejtették az igazi félelmet, s mivel a fenyegetés mindeddig titokban maradt, egyelőre nem is sejtik, hogy okuk lenne ismét rá. A követek kósza repülései erről meggyőző tanulsággal szolgáltak, így joggal hitték a KEEC szakértői, hogy a földiek valami hihetetlen, szörnyű fegyverrel rendelkeznek, amit még nem kívántak bevetni. Mert az is kiderült, hogy a földiek számára oly tragikusan végződött űrcsatát viszont a KEEC nem tartotta fontosnak. Számára annyira jelentéktelen volt. 
Föl sem merült a hadvezetésben, hogy a Föld egyetlen és utolsó űrflottáját semmisítették meg. Hogy a bolygó most olyan védtelen mint egy magányos csónak evezők nélkül az óceánon. 
Socrates elnök személyesen is fogadta rövid beszélgetésre a Kivizsgáló Urakat, akik továbbra sem engedtek gőgjükből, de már nem is fenyegetőztek. Kínosan ügyelt mindkét fél, hogy ne okozzon feszültségeket. A kihallgatás rövid volt. Megegyeztek abban, hogy az ittrekedtek egy kiselejtezett földi teherhajón eltávozhatnak. Cserében a KEEC kivonul a Naprendszerből, és tárgyalásokat kezdenek a kapituláció feltételeiről. Socrates elnök úgy adta beleegyezését, hogy nem mondta ki az igent. A követekre egyébként egy apró mozzanat meglehetősen nagy hatást tett. Az Univerzális Tolmácsról volt szó. Megdöbbentek, amikor a gép kifogástalanul megszólalt az ő nyelvükön. 
A teherhajó másnap elvitte a fehér bőrű, szőrtelen, sápadt férfiakat. Akik magasak voltak, páratlanul arányos, finom és mégis erőt sugárzó testalkatúak, és irigylésre méltóan kortalanok. Az idő urai. A pipipek szerint halhatatlanok. És mindegyikük legalább tízezer éves. Mert csak ennyi év után léphetnek állami szolgálatba. Tízezer év! Ez egyszerűen felfoghatatlan volt. Az Elnök arra gondolt, hogy alighanem halandók ők is, de hihetőnek látszott, hogy sokkal tovább élnek, mint a földiek, akik képtelenek voltak kiszabadulni a száz év rabságából. És kétségkívül felsőbbrendűnek látszottak. Vagy csak úgy viselkedtek. Mint a felnőttek a gyerekekkel. 
Az idegenek elutaztak, és itt hagyták túszként néhány kellemetlenül ostoba fekete és zöld bőrű katonájukat. Őket szigorú karanténba zárták. Nem csak azért, mert esetleg ismeretlen betegségeket terjeszthetnek el, de azért is mert a zöld bőrű emberek sokkot okozhattak volna a földi emberekben. Még mindig érvényben volt ugyanis az utasítás, (bár egyre többen támadták emiatt az Elnököt), hogy a lakosságot továbbra se tájékoztassák. Az Elnök személy szerint megvetette a titkolózást. Arra hivatkozott, hogy minden zsarnoki hatalom a történelem során igyekezett minden fontos információt eltitkolni a nép elől, s helyettük hamis, manipulált információkkal szolgálni. Számos államfő osztotta az Elnök véleményét, ám a Biztonsági Szolgálat főnöke, Holloway-Ford egy új tervet tárt a legutóbbi ülésen a résztvevők elé, amelynek megvalósításához további harminc nap hírzárlatot kért, és kapott. 
A zárlat ellenére már többféle változatban is elterjedtek különféle hírek, és a közvéleménykutató intézetek szerint az első számú beszédtéma lett a Földön, hogy tényleg érkeztek-e látogatók az űrből. Megoldást kellett találni, mert a találgatások olykor meglehetősen vad szélsőségekig jutottak, s ezeket az eltitkolt információk hiányában nem lehetett megcáfolni. Az sem sokat ért, hogy több televíziótársaság kerekasztal-beszélgetéseket közvetített jeles tudósokkal, értő és hivatott, de nagyobbrészt be nem avatott személyekkel, akik arról vitatkoztak, hogy létezhet-e még értelmes civilizáció az Univerzumban, s milyen valószínűsége van annak, hogy mi órájuk vagy ők miránk találjanak. Volt, akik a pipipek létét is kétségbevonta, mondván, erről a Földkormány semmiféle hivatalos közleményt nem adott ki. Ez igaz is volt. Bár az is igaz volt, hogy a pipipek több hivatalos programon szerepeltek, és részt vettek néhány szakmai konferencián is. 
Most mégis voltak tudósok, akik tudománytalan blöffnek minősítették a velük kapcsolatos híreket. Mások, főleg akik találkozhattak eleven pipippel, esküdtek létezésükre, viszont kizárták annak lehetőségét, hogy egy újabb civilizáció is felbukkanjon. Elvben nem zárható ki, hogy valamelyikünk fejére egy tégla essen az elnöki hivatal százötvenedik emeletéről, noha az vasbetonból készült és nem téglából, de az száz százalékosan kizárható, hogy arra az emberre még azon a napon ugyanott egy másik tégla is essen, mondta a vita hevében az egyik hozzászóló. 
Hát persze, torkollta le ellenfele, mert már az első tégla agyoncsapja. Agyoncsapja vagy sem érvelt az előbbi, a matematikai valószínűség nem cáfolja az elméletet, a kettős tégla-balesetet viszont enyhén szólva, igen. Ezen aztán parázs vita kezdődött, amelynek hatására a nézők jótékonyan elálmosodtak. 
Socrates elnök szégyellte magát. Megalázó volt ez a matematikai bűvészkedés. Mintha egy halálraítéltet arról akarnának meggyőzni, milyen csekély a valószínűsége annak, hogy egy puskából kilőtt golyó éppen az ő szívébe fúródjon. 
De nem volt más választás. Ha veszítenek a KEEC-cel szemben, az emberiség úgyis megtud mindent, s mivel menekülni nem lesz módja, minél később tudja meg, annál jobb. Addig még élhet, remélhet, tervezgethet, szerethet és gyűlölhet, mintha minden menne tovább az idők végezetéig, mintha az idő, az ő ideje is végtelen volna. 
Ha pedig győznek... Nos, akkor könnyű lesz a dolguk. Megborzongott. A könnyű kabáton áthatolt a hideg. Elindult vissza, a tábor felé. A mai nap még az övé. Holnap reggel megérkeznek a kormány tagjai, és attól fogva itt senkinek sem lesz ideje önmagára. Olvasni akart. Talán utoljára. Csak egyetlen könyvet hozott magával. Az Ezeregyéjszaka meséit. Elmosolyodott a könyv gondolatára. Ha elpusztulnának mindannyian, és évezredek múlva egy új és békés civilizáció itt rájuk találna, vajon mit gondolnának arról a néhai emberről, aki a világ tetején a Halál Órájában meséskönyvet olvasott? 
Sietősre fogta lépteit. Fázott. És holnap megkezdődnek a tárgyalások. 
A sátrak közül ismerős alak lépett ki, és az Elnök elé sietett. Holloway-Ford volt, aki az utóbbi napokban mindenhol előfordult. Megváltozott erősen. Szemlátomást lefogyott. Az arca kifejezéstelibb, keményebb lett. Szemei megnagyobbodtak, és sötéten lobogtak. Bal kezével botra támaszkodott. A nevezetes reptéri ütközetben megsérült, és még nem jött helyre a lába. Az Elnök és a Biztonsági Szolgálat főnöke megálltak egymással szemben., 
– Uzsonnára kakaó lesz vajaskiflivel – mondta, mintegy üdvözlésül a kövér ember. Az Elnök elmosolyodott. 
– Valóban. Mintha úttörőtáborban lennénk. Azon sem lepődnék meg, ha kisvártatva trombita szólítana gyülekezőhöz. 
Az Elnök zsebredugta a kezét. 
– Tudja az imént lehajítottam a völgybe egy kavicsot. És nem hallottam a becsapódás hangját. Ilyen magasan vagyunk. Vagy nem ért föl a hang, vagy a kő nem ért le. 
Holloway-Ford megérintette az indulni készülő Elnök karját. 
– Beszélni szeretnék önnel uram. 
– Itt és most? 
– Igen. 
– Hallgatom. 
– A KEEC óriási erőket vonultatott föl a Plútón túli tartományokban. Abban a térségben egy hatalmas gömbhéj szerint elrendeződve, irdatlan mennyiségű idegen űrhajó vesz körül bennünket. Ez a had többmillió hajórajból áll! Nem hajókból, hajórajokból! Mondjuk, ötven-száz millió hajót tartalmaz. De lehet, hogy tévedek. Azt nem hiszem, hogy kevesebb lenne, de azt nem zárhatom ki, hogy több. A KEEC megtisztel bennünket a figyelmével. 
– Meg akar ijeszteni? – kérdezte az Elnök. 
– Csak tájékoztatom. – A kövér ember egy pillanatra az antigravitorokat figyelte, amelyek újabb hatalmas szállítmánnyal landoltak némán a fennsíkon. Az Elnök társa arcát fürkészte. Nehéz volt elhinnie, hogy amit hall, az nem merő kitaláció. Holloway-Ford arcából próbált olvasni. Elszántságot és mély aggodalmat látott benne. Eszébe jutott, hogy az ő arca is aligha árulhat el mást, mint leplezetlen aggodalmat. Ámbár meglehet, a félelem szó találóbb lenne. 
– Ez a haderő nem azért vonult föl, hogy ha holnap szépen megegyezünk, hát hazamenjenek. Ezek pusztítani jöttek. A KEEC példásan meg akarja büntetni a Földet. 
– Százmillió hadihajó! – kiáltott föl az Elnök és a magasba nézett. Alkonyodott már, és a sötétülő égen feltűntek az első csillagok. – Talán nem is látunk annyi csillagot! 
– Nem mind hadihajó – mondta a kövér ember. Az Elnök most már feszült érdeklődéssel figyelt rá. Érezte, hogy van még valami, amit meg kell tudnia. – Csak egy töredékük harci egység. A többi a látványosságot biztosítja. A KEEC cirkuszi előadást tervez. Afféle gladiátorviadalt. De úgy is mondhatnám, demonstrációs büntetést. Hogy okuljanak belőle, akiknek okulniuk kell. 
– Autódafé... 
– Autódafé. Megégettetünk, mert bűnösök vagyunk. 
– De hát nem élünk a középkorban! 
– Úgy tűnik, igen. 
– Hát nincsen semmi esélyünk? Ilyen könnyen megvalósulhat egy kozmikus őrület? 
– Kozmikus őrület? Miért? Mert egy bolygón kipusztul az élet? 
A kövér ember cigarettát húzott elő a zsebéből, és rágyújtott. Az Elnök mintha észre sem vette volna. Aztán mégis föleszmélt, hogy a másik a tiltott dohányzás élvezetébe merül. Valaha ő is szenvedélyes dohányos volt, és most, ahogy megcsapta orrát a füst kesernyés illata, hirtelen ő is megkívánta. 
– Kínáljon meg engem is! 
Mélyet szívott, és hosszan fújta maga elé a füstöt. Nem csinálta ezt húsz év óta. 
– Csillagok robbannak fel és szóródnak szét ezer irányba. Szupernóvák lángolnak fel az égen, és nem tudhatjuk, egy-egy szupernóva hány lakott bolygón perzselte föl a virágzó életet. Nem, uram – mondta a kövér ember. – A Világegyetem nem sokat ad az efféle tragédiákra. Észre sem veszi. Ugyan melyikünk öltött gyászruhát egy elhamvadt csillagért? 
– De hát nem pusztulhat el egy civilizáció ennyi idő után! – kiáltott fel az Elnök. – Ne mondja nekem, hogy az értelmes ember Gilgamestől magáig nem ért el többet, mint amennyit egy porszem produkált! 
– Köszönöm az összehasonlítást – mosolyodott el Holloway-Ford. – Nagynevű elődöm bizonyára kevésbé volna elégedett velem. De az igazat megvallva, nem azért rabolom drága idejét, mert kettesben keseregni jó. Ámbár azt meg kell mondanom, most számunkra nincs sok remény. 
– És ezt más is tudja? 
– Csak mi ketten. A színjátékot végig kell játszani. És bár ön lesz a főszereplő, a többiekre is szükség van. A KEEC, úgy tapasztaltam, ad a formaságokra. És ez jó nekünk. Amíg a ceremónia tart, még történhet valami... 
– Játszik velem, Holloway-Ford úr? – nézett rá szigorúan az Elnök. – Egyszer a kétségbeesés szélére kerget, azután meg mintha valami reményt csillantana fel. Tud még valamit? 
– Van remény, uram. Még van egy megoldás. Hadd emlékeztessem a legutóbbi javaslatomra! 
Socrates elnök ingerült mozdulatot tett, elindult, majd pár lépés után megállt. 
– Azt felejtse el! Az nem megoldás! Elfogadhatatlan. Nem, James, az ön reménye ilyen áron nem válhat valóra. Ha már meg kell halnunk, legalább ne alázzuk meg ilyen visszataszító módon magunkat! 
– Újabb ezer hadihajót építettünk! – A kövér ember az Elnök után sietett. – Többre nem is lesz szükségünk, de nincs is több hadrafogható pilótánk. Ez az ezer hajó lényegesen értékesebb, mint az előző ezer volt. A pipipek itthagytak néhány olyan dokumentációt, amit eddig nem sikerült feldolgozni. Mostanra azonban készen állnak az új típusú, téráttevős hajtóművek. Ezek az új hajók az új hajtóművekkel az eddiginél is jobb manőverező képességük mellett még egy dolgot tudnak. Közel öt csillagászati egységnek megfelelő távot képesek néhány töredékmásodperc alatt átugorni. Ez a legnagyobb áthidalható távolság, de persze ugorhat rövidebbet is.
– Ezt úgy értsem, hogy a hajó itt kering a Föld körül, aztán a következő pillanatban már valahol a Vénuszon túl jár? – kérdezte az Elnök. 
– A Jupiteren túl, uram! – kiáltotta Holloway-Ford. – De ne kérdezze, hogy milyen elven működik, mert fogalmam sincs róla. És meggyőződésem, hogy azok a mérnökök, akik végül a pipip-utasítások alapján kifejlesztették, sem sokat értenek belőle. A lényeg az, hogy van ilyen hajónk, és már ki is próbáltuk. Három felderítőt küldtünk ki egy-egy békával, így szereztünk tudomást a KEEC készülődéséről. 
– Békával? – csodálkozott az Elnök. 
– A pilóták nevezték el így. Merthogy ugrál, csak éppen nem brekeg. 
Az Elnök szomorkásan elnevette magát. 
– Irigylem a humorát, James. Magában megvan az a különleges képesség, hogy úgy tudja a legborzasztóbb hírt is közölni, hogy végül földeríti az embert. Ha azonban a híreire gondolok, azt kell mondanom, ez az ezer fantasztikus űrhajó is csak talán százezred része az ellenség hajóállományának. Ekkora túlerőt vitézséggel nem lehet ellensúlyozni. Mert azt kétlem, hogy akár ezek az álomhajók is meghaladnák a KEEC technikai képességeit. Még jól emlékszem sajnos az első ütközetre. 
– Én is, uram – felelte a kövér ember. – Azonban azóta egy dolgot megtudtunk. Hogy azokban az ismeretlen és félelmetes űrhajókban hasonló emberek ülnek, mint mi magunk. Tudja, hogy még genetikailag is azonosak vagyunk? 
– Na és? 
– Az embert meg lehet félemlíteni – mondta sötéten a kövér ember, és az idős Elnökön végigfutott a borzongás. Ezt a Holloway-Fordot, aki most előtte állt, még nem ismerte. 
– Képzelje el, uram, hogy két egyenlő erejű hadsereg áll egymással szemben – magyarázta a kövér ember, – és a két hadsereg közül az egyik retteg, a másik viszont nem. Ez a másik játékos hadgyakorlatnak tekinti a csatát. Vajon melyik győz? 
– Nem tudom – felelte rekedten az Elnök. A kövér ember kérdésétől kiszáradt a torka. Értette már, hogy Holloway-Ford nem a levegőbe beszél. És hogy már minden eldöntetett. Mert valóban nincsen más kiút, csak az, amelyiken a Biztonsági Szolgálat főnöke kívánja vezetni az emberiséget. 
– Az győz, amelyik nem ismeri a félelmet. Amelyiket nem bénítja meg a rettegés. Bármelyikünk végig tud sétálni egy tíz centi széles deszkán, ha azt a földre teszik. De semmi pénzért nem vállalkoznánk arra, hogy ugyanezt a mutatványt ugyanezen a deszkán egy felhőkarcoló peremén végezzük el. Százezerből ha egy merné megtenni. 
– Az ember szédül a mélységtől – jegyezte meg az Elnök. 
– A szédülés félelem. És aki szédül, az lezuhan. A félelem tehát öl. Hát ezért van esélye annak, aki félelem nélkül megy az ütközetbe. A régi háborúkban pálinkát adtak csata előtt a harcosoknak, hogy az alkoholtól megszűnjön a félelmük. És ön is tudja, volt olyan ütközet, ahol katonák tízezrei mint a barmok rohantak az ellenség tüzébe, fedezetlenül. Rohantak a halálba, a vágóhídra a végső győzelem reményében. Elkábított emberek milliói pusztultak el a földi csatatereken oktalan véres győzelmekért. 
– Igen, így is lehet győzni. De én nem ilyen győzelemre gondolok. Nekem nincs tízmillió katonám. Még tízezer sincs. Egy katonám sincsen. Csak pilótáim. Akik remek fiúk. Bátrak és óvatosak. Nagyszerűen értenek a repüléshez, de a harc nem az ő kenyerük. Ez egyszer és mindenkorra kiderült mindnyájunk számára. Ők pilótának születtek, mint az a másik kétezer, és nem mesterlövésznek. Nekem ezért most ezer félelem nélküli mesterlövészre van szükségem. És ha megtalálom őket, legyőzöm velük akár az egész Világmindenséget, mert a Világmindenség rettegni fog az ezer félelem nélküli mesterlövésztől. 
– A hét mesterlövész elindul, hogy megvédelmezze a várost – szólt közbe az Elnök. – És meg is védelmezi a túlerővel szemben. Hát igen, a legendák szépek és az ember szíve tőlük bátrabban dobog. De más a legenda és más a valóság. 
Holloway-Ford megszorította az Elnök karját. 
– A legenda csak annyi, félelem nélkül élni és harcolni. És nem meghalni gyáván. Ennyi az egész. Ennyi uram! Higgye el! 
– Jöjjön! – mondta sokára az Elnök. – Meghívom egy teára! 
A két férfi eltűnt a sátrak között. 

***

A bankban többen voltak, mint amennyire Naeko e kora délelőtti órán számított. Szerencsére talált szabad helyet. 
Leült az egyik boxba és beütötte a gépbe a hívójelét. Beírta a kívánt összeget, és türelmesen várt. Néhány másodperc múlva a képernyőn virító felirat közölte, hogy melyik pénztárban kapja meg a pénzt, s hogy várhatóan öt-tíz percet majd várnia kell, amelyért is szíves türelmét kérik. Kilépett a fülkéből és helyet foglalt az egyik kényelmes bőrfotelban, a legyezőpálma alatt. 
– Üdvözlöm, Mori kisasszony! 
Naeko kíváncsian fordult a hang felé, és maga mellett magas, kellemes külsejű napszemüveges fiatalembert pillantott meg. Zavartan viszonozta a köszönést egy fejbiccentéssel, mert nem tudta honnan kéne ismernie az illetőt. 
– Nem ismer meg? 
– Kérem, bocsásson meg nekem... 
– Oh, persze, a szemüvegem! – A fiatal férfinak kellemes, bár egy csöppet eltúlzott mosolya volt. 
– Nem bírja a szemem a fényt. Az édesapja kendóra tanított. Sokszor láttam önt a házuk kertjében, amikor a mestert hazakísértük edzés után. Persze ön nyilván ügyet sem vetett rám. Megszokta az édesapja tanítványait. 
Ez hihetően hangzott, és Naeko szégyellte, amiért még most sem emlékezett a fiatalemberre. A szíve mégis összeszorult, mert eszébe juttatta az apját, és azt a kis kertes házat, amelyben laktak, amíg éltek a szülei. Naeko későn született. Apja éppen hatvan évvel, az anyja ötvennyolc évvel volt idősebb nála. Öt éve haltak meg, szinte majdnem egyidőben. Haláluk után elköltözött a házból, bár Kiotót nem hagyta el. Most egy új kerületben él. Itt vett magának egy lakást egy ötven emeletes házban. Méghozzá az ötvenedik emeleten. Az elébe táruló panoráma szépségétől remélte enyhíteni fájdalmát, amit szülei halála fölött érzett. 
– Engedje meg, hogy bemutatkozzam! Jokugava Sinicsi vagyok. 
A keze hűvös volt, erőtlen, és ami meglepte Naekot, nyirkos. Ezt nem gondolta volna a jóképű fiatalemberről. 
– Külföldre utazik? 
– Miből gondolja? – lepődött meg Naeko. Jokugava a lány kezében lévő színes prospektusokra mutatott. 
– Csak találgattam, engedelmével.
Naeko elmosolyodott. 
– Igen, külföldre utazom. 
Az egyik pénztár fölött megjelent a saját kódjele. Sietve fölállt. 
– Bocsásson meg uram! 
– Jó utat kívánok, Mori kisasszony! És kellemes nyaralást! 
A pénztáros átadta a leszámolt bankjegyeket, és a kis ablakhoz előrehajolva a lány szemébe nézett. 
– Remélem, nem egyedül érkezett a kisasszony. Manapság nem szokásos ilyen sok készpénzzel az utcán sétálni. Óhajtja, hogy a bank egyik testőrét ön mellé rendeljük? 
– Ó, nem, köszönöm! – felelte sietve Naeko. – Hiszen nem megyek messzire. Igazán köszönöm! 
– Kérem kisasszony! Legyen máskor is szerencsénk! 
Naeko táskájába tette a pénzt, és sietve a kijárat felé indult. Útközben egy pillantást vetett a pálma felé. Nem látta előbbi helyén a napszemüveges fiatalembert. Sajnálta, hogy nem búcsúzott el tőle illendően. Hiszen az apja tanítványa volt. Talán még azt is megkérdezhette volna tőle, hogy milyen emlékeket őriz az apjáról. 
A bank előtt, a járdán körülnézett. Ragyogva sütött a nap, és a már nyárias idő sétára csábított. De sietnie kellett, hiszen a tulajdonos délre várta. Addig volt hajlandó tartani számára azt a csodálatosan kecses kis antigraviplánt, amivel utazni fog. A tulajdonos azonban csak készpénzt fogadott el. Így hát táskájában a degesz pénzzel most hozzá tartott. Bérelhetett volna egy ilyen gépet, de egyrészt ez sokkal szebb, egyedi kidolgozású antigraviplán volt, másrészt igazat mondva, elmaradt az igénybejelentéssel, és az egy vagy kétszemélyes antigraviplánokat már rég kibérelték a nyárra. Többszemélyessel utazhatott volna, de arra nem vágyott. 
Véletlenül vette észre az egyik újságban a hirdetést, hogy egyedi kidolgozású antigraviplán, kétszemélyes, áron alul, sürgősen eladó. Előző nap telefonált, délután megnézte, sőt ki is próbálhatta a tulajdonos társaságában, most pedig mehet érte. Nagyon sok pénzbe kerül, de arra gondolt, hogy az utazás végén eladja majd, s akkor talán az egész összeg visszatérül. Hiszen tényleg csodálatos darab, és kétségtelenül olcsó. És a graviplán ma még újdonság. Amikor a hirdetést olvasta, s később, amikor a tulajdonossal már a helyszínen tárgyalt, egyre inkább úgy érezte, hogy ezt a graviplánt neki meg kell vennie. Még egyszer nem adódik ilyen lehetőség az életben. Pedig jószerivel minden megtakarított pénzét, ami a házeladás és a mostani lakás különbözetéből adódott, fel kellett áldoznia. Jókora összeget. 
Megkerült egy újságárust, és kis híján belebotlott egy pincsit sétáltató mulatságos külsejű idős férfibe. Amikor visszafordult, hogy hátulról mégegyszer megnézze a kutyát és gazdáját, egy pillanatra úgy rémlett, mintha mögötte valaki hirtelen behúzódott volna az egyik kapualjba. Egy futó pillanatig összeráncolta a szemöldökét, azután elmosolyodott. Rémeket lát. Hiszen bárki beléphetett azon a kapun. Befordult az utcasarkon és mégegyszer visszanézett. Emberek jöttek és mentek mellette. Egyikük sem tűnt úgy, mintha őt követte volna. Elmosolyodott saját félelmén, amit nyilván a nála lévő nagy összegű pénz okozott. Arra gondolt, hogy beül egy taxiba, s akkor igazán nem lesz mitől tartania. 
A taxiállomás ott volt éppen előtte, de csak egy kocsi állt bent. Mielőtt elérte volna, valaki megelőzte őt. Bosszúsan ácsorgott egy-két percig aztán eszébe jutott, hogy egy sarokkal odább van egy másik taxiállomás és tovább indult. Hirtelen nagy erővel tört rá a félelem, és olyan rossz érzést okozott, hogy meg kellett állnia. Valaki hátulról váratlanul beleütközött. 
– A fenébe! – morogta egy mogorva hang. Naeko ki akart térni az udvariatlan ember útjából, de a férfi, aki szinte a nyakába szuszogta leheletét, majdhogynem feldöntötte, majd ingerülten meg is lökte hátulról, és közben a lábára lépett. 
– A táskám kell neki! – villant a lány eszébe, de akkor már érezte, hogy elveszítette az egyensúlyát, és zuhan a járda felé. Egy másik alak bukkant f öl előtte, aki a bankban látott fiatalemberre emlékeztette. Belemarkolt a táska fogantyújába, és óriási erővel az ellenkező irányba rántotta, miközben elhaladt mellette. 
– Ne! – sikoltotta a lány, de a hátulról támadó még mindig ránehezedett. Ha a táskájához ragaszkodik, kicsavart balkezével nem tud megtámaszkodni és összetöri az arcát. Az önvédelem reflexe erősebbnek bizonyult a pénz féltésénél. Naeko elengedte a táskát, és mindkét kezét maga elé tartva járdára zuhant. A mogorva alak átbukdácsolt rajta, és förtelmesen káromkodva elrobogott. A másik a táskával, ki tudja merre járhatott már. 
Mindez néhány másodperc alatt játszódott le, s Naeko most ott feküdt a járdán, mozdulatlanul, mintha meghalt volna. Úgy is érezte, hogy meghalt valóban. Valaki megállt fölötte, lehajolt hozzá, és óvatosan fölsegítette. Idős, szemüveges arc nézett rá résztvevőén. 
– Megütötte magát, kislányom? 
Naeko föltápászkodott. A feje zúgott. Szédült és hányinger környékezte. Még nem tért magához eléggé ahhoz, hogy fölfogja: kirabolták. 
– Nincs semmi baja? 
Udvariasan elhárította az idős férfi karját, és kábán, bizonytalanul elindult a járdán. Maga sem tudta, hova. Egy padot látott a közelben, és lerogyott rá. Kisvártatva ismét megjelent az idős szemüveges arc. Egy pohárban üdítőt nyomott a kezébe, amit nyilván az egyik utcai automatából szerzett. 
– Igya meg, hiszen olyan sápadt! 
– Köszönöm – rebegte Naeko, és kortyolt a hűvös italból. 
A szemüveges arc szaporán bólogatott. 
– Úgy, úgy! Most már hamar magához tér. Előfordul az mindenkivel, hogy elesik a járdán. A legfontosabb az óvatosság. És fogadja meg a tanácsomat! Nem kell sehová sem sietni! Úgy bizony! Pihenjen, kisasszony! Pihenje ki magát! Viszontlátásra! 
– Viszontlátásra! – felelte, és örült, hogy egyedül maradt. Hosszú percekig ült a padon, amíg lassan fölfogta hogy hol van, s mi történt vele. Úgy nézett körül csodálkozva az utcán, mintha száz éve aludt volna. Most már tudta, hogy szörnyű baj van. Elkésik a találkozóról. Aztán rádöbbent, hogy teljesen fölösleges amiatt izgulnia, hogy nem ér oda idejében az antigraviplán tulajdonosához. Azt a graviplánt ő már soha sem veheti meg. 
Elrabolták a pénzét! Fényes délelőtt elrabolták megtakarított vagyonát, és ezzel hosszú időre elveszett a tervezett külföldi utazás lehetősége. Itt kell maradnia Kiotóban. Legfeljebb vidékre bújhat el a fájdalmával, keserűségével, de hát az mennyire más, mint amire vágyott! Fölállt, hogy taxit keressen magának, ami hazavigye, mert fáradt volt, halálosan fáradt, de rá kellett jönnie, hogy a táskában volt mindene, még lakásának a kulcsa is. 
Megriadt. Hiszen akkor a lakásába is betörhetnek. Nem voltak ugyan különösebb értékei, de azért szaladni kezdett az utcán hazafelé. A félelem, hogy a rablók most már behatolhatnak legszemélyesebb életterébe is, lerázta róla a levertség béklyóját. Nem lakott messzire, de mégis kifulladt, mire a ház elé ért. A lift hamar fölrepítette az ötvenedik emeletre. Csak amikor kiszállt, és megállt az ajtaja előtt, amikor fáradtan nekidőlt saját ajtajának, amelyen át most nem tudott bejutni, tört rá az ellenállhatatlan erejű sírás. A zokogó Naeko, hátát az ajtónak támasztva, lassan lecsúszott a földre. Itt talált rá később a szomszéd lakásban élő asszony, aki fölemelte, és bevitte magukhoz az elerőtlenedett lányt. A férj és a feleség megilletődve hallgatták a szörnyű históriát, s a férj sietve kihívta a rendőrséget. 
A rendőrök gondosan följegyeztek mindent, és a lány hosszas könyörgésére eltekintettek attól, hogy velük menjen a bankba. Nem ígértek semmit, viszont a lelkére kötötték, hogy másnap menjen be a rendőrségre, hátha sikerül azonosítani a napszemüveges, és magát Jokugavának nevező fiatalembert. Azzal elmentek. Hamarosan megérkezett viszont a lakatos, akinek a rendőrök szóltak, s aki némi ügyeskedés után kinyitotta a lezárt ajtót. Naeko végre hazamehetett. 
Tartalék kulcsát elővéve gondosan bezárkózott, és a biztonsági láncot, amit soha nem szokott használni, beakasztotta az ajtóba, így már az ellopott kulccsal sem jöhettek a rablók be. A lakatos megígérte, hogy egy órán belül visszatér, és kicseréli a zárat. Naeko sietve a fürdőszobába ment, mert minél előbb le akarta mosni könnyes arcát. Csak most vette észre, hogy a két tenyeréről és a jobb térdéről csúnyán lehorzsolódott a bőr. Ennyi maradt az utazásból, gondolta keserűen. 
Mosdás után, már az otthoni kimonóban a telefon elé ült. Most föl kellene hívnia Csiekot, és megmondani, hogy nem mehetnek közös világkörüli utazásra, mert elrabolták egy bank előtt fényes nappal a pénzét. Hogy szinte semmije sem maradt, s hogy semmiképpen sem akar Csieko terhére lenni, így hát itthon marad. Ötvenedik emeleti lakásában, és annak teraszán, a növényei között. De képtelen volt fölemelni a telefont. Ült némán és mozdulatlanul a telefonkészülék előtt. 
Csöngetés riasztotta fel. A mester jött vissza az új zárral. Valami egészen különleges szerkezetet hozott, ami Naeko ujjának könnyed érintésére nyitotta az ajtót. Kulcs nem kellett hozzá, és a házi számítógépre csatlakoztatva akár a munkahelyéről is utasítást adhatott neki. 
– Az ilyen kulcsos zárak, ami önnek volt, ma már ritkaságszámba mennek, és az igazat megvallva, meglehetősen veszélyesek is! – magyarázta a mester. Hamar végzett és tapintatosan távozott. Pénzt nem fogadott el, és úgy hajlongott a lány előtt, mintha ő tartozna köszönettel. Lám, gondolta Naeko, mennyi minden fér egy napba. Az egyik ember megrabolja, a másik pedig megajándékozza őt. 
Az új zár biztonságában, kissé már megnyugodva járkálni kezdett a lakásban. Maradt még némi pénze, és ha eladja valamelyik régi emléktárgyát, amit a szüleitől örökölt, talán még az utazásról sem kellene lemondani. 
Erre azonban képtelen lett volna, és úgy érezte, a sors ellen hiábavaló lenne küzdeni. A sors úgy akarja, hogy ő ne utazzon el. Így hát itthon marad. Majd holnap felhívja Csiekot, és lemondja az utazást. A szabadságát sem veszi ki a munkahelyén. Talán majd télen. Igen. És akkor elutazik egy déli falucskába. A csapás, ami érte, súlyos, de korántsem elviselhetetlen. Itt az ideje, hogy számot vessen az életével. Eddig csak az álmainak és a könyveinek élt. Azt sem tudta, milyen a világ. Ez a világkörüli utazás is csak azért volt fontos számára, mert a lelke mélyén azt remélte, hogy útközben kiderül, ő és Csieko éppen úgy testvérek, mint azok a könyvbéli ikrek. Ó, nem! Belátja, így nem szabad élni. Ez a rablótámadás figyelmeztetés volt! Ideje leszállnia a földre, és jól körülnézni, hogy hol van. Rádöbbent arra, hogy azt sem tudja, milyen kerületben él. Mióta ideköltözött, még egyszer sem tett sétát a környéken. Sietve felöltözött. Mozira, étteremre, vidám szórakozásra vágyott. És Csiekot felhívhatja holnap is. 

*

Magnus a halait etette éppen. A guppi már megint lebabázott, és a gazda azon tűnődött magában, miközben a vitaminokkal dúsított eredeti szárított bolhaporból szórt csipetnyit az akvárium vizébe, hogy talán célszerű lenne egy piranhát is alkalmazni a szapora guppik mellé. Jutna is, meg maradna is. Az ablak előtt hatalmas fehér kamion húzott el. Csöngettek. 
– Meghoztuk az automatákat – mondta a szállítmányt kísérő technikus, és fürkészve körülnézett. – El fognak férni? 
– Előbb is jöhettek volna! 
A technikus rápillantott Magnusra, és nem válaszolt. Körbejárt az épületben, s mindent gondosan megnézett. 
– Egy-két automatát alighanem kénytelen lesz a pincébe vitetni. Különben túl nagy lesz ott fenn a zsúfoltság. 
– Öt Superhit kabin bőven elfér – jegyezte meg csípősen Magnus. – Egyébként pedig bízza rám az elrendezést! 
– Tíz berendezést hoztunk, uram – mondta a technikus. 
– Mennyit? 
– Tízet. 
– Szórakozik velem? 
– Nem szórakozok. – Kilépett és intett a kint állóknak. 
– Jöhettek! 
Két munkaruhás férfi lépett be. Kitárták a játékterem ajtaját, ékekkel ügyesen kitámasztották, és az elektromos targonca óriási ládát emelve maga felé, elindult befelé az előcsarnokba 
– Hé, itt valami tévedés van! – állt a technikus elé Magnus. – Én csak öt berendezést kértem. Azt viszont egy héttel ezelőtt kellett volna leszállítaniuk. És most már nem vagyok biztos abban, hogy ennyi idő után még egyáltalán szükségem van rájuk. 
– Biztos lehet – nyugtatta meg a technikus, és intett embereinek, hogy mehetnek. – A plusz öt kabinért nem kell fizetnie. Azok az UNCO ajándékai. Az UNCO ugyanis védnökséget vállalt az önök nagyszerű világversenye fölött. Mintha halvány gúny lett volna a hangjában. 
– Az UNCO? – hüledezett Magnus. Éppen előtte haladt el a harmadik láda. Szép, fényes műanyagfólia borította. Jól láthatóan virított rajta az UNCO felirat. 
– Láthatja – mondta a technikus, aki Magnus szemében egyre kevésbé látszott technikusnak, s egyre inkább valami másnak, ami egy cseppet sem volt ínyére a játékterem tulajdonosának. Nem szerette a civilruhás rendőröket. 
– Ez itt az én játéktermem! – emelte föl a hangát. – Itt én parancsolok. És csak azt engedem be ide, akit és amit én akarok! Ért engem? 
A technikus Magnusra emelte hideg tekintetét. 
– Ne idegeskedjen, uram! Minden a legnagyobb rendben van, és az automaták pompásak! Majd mindjárt meglátja! 
Elvigyorodott. Így még kevésbé volt szimpatikus. 
A tíz berendezés két óra múlva már kicsomagolva állt a helyén. Csak két régi flipperautomatát kellett eltávolítani a legfelső szintről, s természetesen az első, régebbi kiadású Superhit kabint, amit az UNCO az ajándékozott öt fejében elvitetett. Magnus megállapította, hogy végső soron nem járt rosszul a cserével. Ámbár nem szokott hozzá az ilyen nagyvonalú gesztusokhoz. Akármilyen nagy cég is az UNCO. Az is zavarta, hogy túl öntudatosan, túl szakszerűen dolgoztak itt a munkások. Mintha nem beosztottai, hanem cinkosai lennének a technikusnak. Ezek aligha lehettek egyszerű szállítóemberek. A gépeket egyébként percek alatt beállították, és elindították rajtuk az első, ellenőrző programot. 
Magnus megcsodálhatta új automatáit, és elismeréssel kellett megállapítania, hogy a gyárban nem akármilyen munkát végeztek. Soha nem látott űrhajó belső terét mintázták a szimulátorok, olyan szakszerű élethűséggel, mintha csak egy kiképzőbázis számára készültek volna. Minden kabinban két ülés volt. A jobb oldali a lövész számára, egy sereg irányítóberendezéssel, a bal pedig a pilótának. Ez utóbbi inkább csak jelzésszerű kiképzéssel készült, és a technikus szerint arra szolgált, hogy ha a játékos nem egyedül érkezett, akkor a társa mellette ülve belül élvezhesse a játékot. 
Piszokul élethű – morogta Magnus. Bármilyen remekül festettek az új berendezések, valahogy kedvetlen lett tőlük. Túl szépek voltak, túl nagystílűek. Úgy érezte, ezek a gépek már túlnőttek rajta. Itt valami nagyobb szabású játék kezdődött, amelyben ő legföljebb csak szerény epizodista lehet. Nem véletlen, hogy az UNCO védnökséget vállalt. A háttérben már megint egy nemzetközi méretű akció folyik. Valakik nagy üzletet szimatoltak meg a Világ-Regattában, és most megpróbálják a kishalakat ügyesen kiszorítani. Neki pedig az egészhez jópofát kell vágnia, ha nem akarja, hogy végképp kimaradjon belőle. Bár volt egy olyan halvány sejtése, hogy valószínűleg, ha akarna, sem tudna kimaradni. Egyszerűen azért, mert részt kell vennie. 
Estefelé befutottak a fiúk és a csapat óriási csatározást rendezett a kabinokban. Eleinte alig bírtak a gépekkel. Késő éjszakára megfordult a helyzet, és Hans végül diadalmas képpel bújt elő a maga kabinjából. 
– Nyertem! – jelentette be drámai egyszerűséggel. Mindenki odatódult a kabinhoz, amelynek belsejéből kellemes zene áradt, és a képernyőn egy gyönyörű arany embléma virított. Középen a Föld élethű mása forgott méltóságteljesen, körülötte mindenféle arany tirádák, s lángvörös betűkkel a felirat: 
ÖN MEGMENTETTE AZ UNIVERZUMOT!
Hajnali fél három volt. Magnus lefújta az edzést, taxikat rendelt, és a cég számlájára hazaküldte a fiúkat. Nem akarta, hogy másnap húsz dühös szülő rendezzen itt botrányt az első napért. Amikor egyedül maradt a játékteremben, leoltotta a villanyokat, és visszavonult az irodájába. A halait nézte. 
– Mi lesz velünk, gyerekek? 
Guppimama és Guppipapa a maguk részéről elégedetten úszkáltak porontyaik között. Szórt még egy kevés bolhaport a vízbe, és leoltotta irodájába a villanyt. A kíváncsiság mégegyszer fölhajtotta a legfelső szintre. Az új berendezések halványan fluoreszkáltak a sötétben. A kabinok belső szerelvényeinek egy részét fénykibocsátó anyagból csinálták. A különleges műszerfalak a sötétben titokzatos, félelmetes fényt árasztottak. 
Magnus megborzongott. “Túl valóságos, túl nagyvonalú”, gondolta magában. Halálosan fáradt volt. Úgy érezte, száz évig tudna aludni. Behúzta maga után az önműködően záródó ajtót, a kocsija felé indult. Holnap délután megtartják az első nyilvános edzést. 
“Vagyishogy ma délután”, jutott eszébe az autóban. 

*

Ezt a vidám hangulatot árasztó zene-bárt sohasem vette még észre. Igaz, eddig csak nappal járt erre, és nem nagyon nézte a kirakatokat. Naeko magányosan ült az egyik boxban, és gondolatok nélkül szopogatta alkoholmentes itókáját. A táncoló párokat nézte. Életében először fordult vele elő, hogy éjjeli szórakozóhelyre ment be késő éjszaka, s mindjárt kísérő nélkül. A vendégek és a mixer megnézték, de szerencsére senki sem szólította meg. Talán visszariasztotta őket a lányból áradó idegenség. Talán megérezték, hogy nem egy magányos éjjeli pillangó szállt be kicsit melegedni, mielőtt továbbröppenne az éjszakában, talán csak nem volt érdekes számukra. 
A bár sarkában különös formájú, hatalmas szerkezetet látott, amely körül mindig rengetegen nyüzsögtek. Olyan volt, mint egy kabin. Időnként kiszállt belőle valaki, s akkor gyorsan más ugrott a helyére. Fegyversivítás, dübörgés és egyéb különös, elektronikus hangok hallatszottak ki belőle. Űrautomata, állapította meg Naeko. Nem érdekelte különösképpen. Múltak az órák, és a vidám fiatalok lassan elszéledtek. Egyszeresük azt vette észre, hogy ott áll egymaga a gép előtt, és már senki sincs körülötte. 
Beült a kényelmes pilótaszékbe. Figyelmesen elolvasta a magyarázó szöveget, bedobta a gépbe a szükséges pénzt és indított. Ezen a mai éjszakán úgy érezte, mindent szabad csinálnia, amihez kedve kerekedik. 
Célzott és tüzelt. Soha nem játszott ilyet. Kicsi gyerekkora óta irtózott az erőszak minden formájától. Most viszont óriási élvezettel lőtte ki a képernyőn közeledő ellenséges objektumokat. Élvezte a kalandot, a száguldást, az eszeveszett harcot. Az arca kipirult, nyelvét kidugta nagy igyekezetében. Nem látott és hallott mást, csak ami a képernyőn zajlott. Lőtt és tüzelt. Szíve hűvös lett, agya mint egy komputer működött, villanyírógéphez szokott ujjai könnyedén irányították a lézerberendezést. Végre időtlen idők múlva a képernyő elsötétült, majd arányló díszek között a Föld forgó képe jelent meg. A díszes embléma körül a közös nyelven, és japánul is, megjelent a felirat: 
ÖN MEGMENTETTE AZ UNIVERZUMOT!
Diadalmas zene szólalt meg, és Naeko boldogan elmosolyodott. A gép kérésére beütötte nevét a győztesek eddig még üresen álló rovatába. Kiszállt a gépből, fizetett, és végre azt a kellemes fáradtságot érezte, amire egész nap vágyott. Nem akart már mást, csak minél előbb hazaérkezni és lefeküdni, aludni. 
A mixer csodálkozva bámult utána: 
– Micsoda lány! – gondolta elismerően. – És így egyedül mászkál! Micsoda lány! – Egy kicsit sajnálkozva gondolt arra, hogy már jócskán elmúlt ötven éves. Mert ha harminc évvel fiatalabb, most bizony átugrott volna a pulton, hogy a lány után siessen. Hiszen nem csak ügyes, de meg kell hagyni, fölöttébb szemrevaló is. A mixernek azonban már unokái voltak, így hát tovább törölgette a poharakat. A sarokban az eddig egyszem whiskyje mellett unatkozó férfi kényelmesen felállt, pénz dobott a pultra, és kisétált a lány után az éjszakába. Harmincöt-harminchat éves lehetett, és a mixer arra tippelt, hogy amerikai. Vagy ausztrál. És irigyen gondolt arra, hogy ez az ausztrál-amerikai most biztosan a lány után ered. Nem kedvelte a külföldieket, bár itt a mulatónegyedben, jobbára belőlük éltek. 

A föld vezetői találkoznak az Űr uraival, s sikerül nekik ismét meglepetést szerezniök 

Amikor a merev arcú, magas, kopasz férfiak bevonultak a terembe, az ott lévők megdöbbentek, és önkéntelenül hátrahúzódtak. Pedig itt a Nacza-fennsíkon, a Földkormány tanácskozótermében biztonságban érezhették magukat. Az érkezők azonban olyan hihetetlenül hasonlítottak a KEEC uraira, hogy a jelenlévők egy pillanatra megdermedtek. Egy göndörhajú, szemüveges tanácsadó előresietett, és fennhangon bejelentette. 
– A művész urak pszichológiai megfontolásból lesznek jelen a tárgyaláson. 
A kormány mellé rendelt szaktanácsadói szolgálat tudományos munkatársai kielemezve a KEEC-ről szerzett információkat, arra a sajátságos következtetésre jutottak, hogy a felsőbbrendű fehér faj a KEEC-ben következetesen szőrtelen és hosszú arcú. Még mutáció révén sem fordul elő szőrös egyed. Ennek nyilván óriási jelentősége van. Ugyanezt a véleményt erősítették meg a kihallgatott katonák vallomásai is, így a szaktanácsadói szolgálat tagjai azt javasolták, hogy a földi vezérkar tagjai mögé be kellene ültetni néhány kopaszra borotvált és teljesen szőrtelenített, hosszú arcú férfit. 
Mivel azidőtájt sem külső megjelenésük szerint választották a kormányférfiakat az állampolgárok, a szaktanácsadók azt javasolták, hogy színészek közül válogassák ki azokat, akik a szerepre alkalmasak lehetnek. Huszonkét földi színészt találtak, akik közül éppen egy tucattal sikerült megegyezni, s a nevezetes napon ünnepélyesen bevonultak a terembe, az ott lévő politikusok, magas beosztású specialisták jókora meglepetésére. A szaktanácsadói szolgálat fölöttébb körültekintően járt el. A kiválasztott tizenkettőnek nemcsak az arcát és tarkóját szőrtelenítették, de testük minden négyzetcentiméterét is. Az alapos szaktanácsadók úgy vélték, hogy a KEEC urai esetleg azt kérik, hogy a jelenlévő rangos földi személyiségek mutassák meg magukat teljesen testi mivoltukban. Ez ugyan meglehetősen képtelennek látszott, de a szaktanácsadói szolgálat lelkiismeretes tagjai ilyen apróság miatt sem szerettek volna felsülni. 
A színészeknek horribilis gázsit kínáltak a rendkívüli szerepért, de csak a fennsíkra érkezve tájékoztatták őket arról, hogy pontosan miről is van szó. Egy neves holland színész idegösszeomlást kapott, svéd kollégája pedig kijelentette, hogy inkább a halál. Rövid vita után a szaktanácsadók megértették a színészekkel, hogy nincs túl sok választásuk. Ha vállalják a szerepet, legalább saját szemükkel és fülükkel győződhetnek meg arról, hogy milyen az ellenség, és milyen sors vár rájuk. A két ingadozó színész, miután végül mégis csak vállalkozott a szerepre, néhány erősítő és nyugtató injekciót kapott. Tulajdonképpen csak annyi dolguk volt, hogy méltóságteljesen járkáljanak az államfők között, és olykor egyetértőén vagy éppen rosszallóan reagáljanak. De beszélniük nem lehetett. Egy szót sem szólhattak. 
– Uraim, ez néma szerep! – hangoztatta az egyik szaktanácsadó. 
– Néma, de hálátlan – konstatálta a svéd színész. 
– Viszont jól megfizetjük. 
– Hát azt hiszik, a pénz minden? 
– Igen – ismerte be őszintén a szaktanácsadó. A svéd elvigyorodott. 
– Majd meglátja, hogyan gazdálkodnak a gyermekeim, amikor engem a föld alá tesznek. Ó, uram Isten, reszketek a jövendőjüktől! 
– Óhajt valamit, uram? – kérdezte a szaktanácsadó. 
– Balzacot idéztem. 
– Ön szereti Balzacot? 
– Nem. 
– Hát mit szeret? 
– A hideg sört, és a forró virslit tormával. 
– Része lesz benne. 
A svéd teátrálisan meghajolt. 
– Az önöké vagyok, uram! 
A tanácsadók egyike tájékoztatta az államfőket és az Elnököt a művészek érkezéséről, és különleges feladatukról. A kormány tagjai közül csak néhányan értesültek korábban erről a manőverről. A többi mit tehetett, tudomásul vette a különös munkatársakat, akiket a tanácsadó a feszültségek feloldása végett, egyenként bemutatott az államfőknek. A politikusok és a színészek beszédbe elegyedtek. A tanácsadók örömmel látták, hogy formálódnak a szerepek. Színészek és politikusok ráéreztek a maguk szerepére. A percek múlva kezdődő színjátékban mindkét csapat egyformán volt profi és amatőr. Egyikük sem tudhatta, hogy tulajdonképpen miféle megbeszélésre kell számítani. Az egyik színész javasolta, hogy ha már nem szólalhatnak meg, amit ő – ezt jól kihangsúlyozta – a maga részéről helytelenít, de tudomásul vesz, legalább azt engedjék meg, hogy válságos helyzetben súghassanak az éppen tárgyaló félnek. Elvégre a színészek rutinja a rögtönzésekkor meglehet, hasznára válik a politikusoknak. Ezt a javaslatot egyhangúlag elfogadták, s a felsőbbrendű szerepükben egyre otthonosabban mozgó színészek megnyugodtak, így már volt értelme a jelenlétüknek. Roppant elegáns és jól domborítható szerep a fensőbbséget alakítani, amelynek tagjai legföljebb csak odáig ereszkednek le, hogy néhány segítő mondatot ejtenek a sorsukért hadakozó, alkudozó és izzadó diplomatáknak. Az egyszerűbb embereknek. 
– Gondolja, hogy a KEEC urai olyan hülyék, hogy ezt a csalást beveszik? – vonta félre a szemüveges szaktanácsadót az orosz államfő. Az idős diplomata már betöltötte a hetvenet, de hatalmas alakja még most is erőt és végtelen nyugalmat árasztott. Borisz Marianov ifjúkorában kiváló súlyemelő volt, s még most is naponta edzett. 
– Nem gondolom, uram – felelte tisztelettel az ifjú tanácsadó, aki válláig ért az orosznak, és körülbelül negyed olyan súlyú lehetett. – Csak remélem, hogy befolyásolja őket. És ha van valami esély a megegyezésre, ennek a befolyásolásnak is jelentősége lehet. Mi ezt a meglepetést készítettük nekik. Azt viszont nem tudhatjuk, hogy ők mivel kívánnak minket meglepni. 
Az orosz államfő a tanácsadó vállára tette a kezét. 
– Hogy hívják önt, fiatalember? 
– Miguel Rodriguez vagyok, uram. 
– Hány éves? 
– Huszonnyolc éves vagyok, uram. 
– Én pedig hetvenegy. 
– Önön nem látszik a kor, uram. Az orosz felsóhajtott. 
– De bizony hogy látszik. Az évek során vassúlyok tonnáinak ezreit emeltem a magasba, hogy minél erősebb legyek. Azután már csak azért, hogy ne veszítsem el az erőmet. De ön még fiatalember. Ugye, spanyol? 
– Spanyol vagyok. 
– Nagyra becsülöm az ön hazáját. Cervantes nélkül nagyon szegények lennénk. 
– Köszönöm, uram. 
– Ha eredménnyel zárul ez a mai tárgyalás, ha lesz holnap, és lesz még holnapután, szívesen látom önt Moszkvában. 
– Köszönöm a meghívást – hajolt meg a fiatal szaktanácsadó, és megköszörülte a torkát. – Akkor is fenntartja uram, ha nem lesz holnapután? 
Marianov elkomorodott. 
– Senki sem halhat meg úgy, hogy ne lássa csak egyszer is Rubljov képeit. 
Elfordult, és a hatalmas képernyőhöz lépett. Rodriguez a termetes Marianovot nézte. Nem látott még emberben ilyen mély szomorúságot. 
“Nem csak az életünket féltjük – gondolta magában. – Az egész történelmünket, a kultúránkat, ami talán többet is ér, mint az életünk. Mi jövünk, és elmegyünk. De ami itt marad utánunk, olyan értékké nemesül, amely halhatatlan és romolhatatlan, amíg csak ember él ezen a bolygón. Csak hát az a kérdés, élhet-e még ezen a bolygón ember?” 
Az Egyesült Államok elnöke belekarolt Marianovba, és az Elnökhöz vezette. A három férfi egy játékszert nézegetett. Rodriguez tudta, mi az. Már neki is volt belőle. Föl kellett készülniük időben a legrosszabbra. Szupertitkos és tökéletesen zárt gyárakban már javában készültek az “Álom – hajók”. Az öngyilkos játékok. Ha az ember egyedül, vagy barátaival, családjával összekapcsolódva a fejére illesztette az elektródákat, a különleges impulzusok segítségével újraélhette az életét. Az alkalmazott stimulátorok garantálták, hogy az újraélt élet szebb, gazdagabb, színesebb legyen, mint az eredeti volt. És a film végén leszáll az örök, a feloldhatatlan sötétség. 
“A legszebb élet, a legszebb halál”. Ez volt az álomgép mottója. Rodriguez megborzongott. Ötven éve még ellensége volt egymásnak a két hatalmas ország. S most, hogy végre békében és barátságban élnek, a halálra kell szövetkezniük. Elkéstek, reménytelenül elkéstek. Éppen hogy megízlelhették a béke, a jólét megunhatatlanul gyönyörűséges ízeit, halálos ítéletet kézbesített számukra a posta. “Elkéstek valóban? – tűnődött magában Rodriguez. – Hiszen ezt a megszenvedett és megtalált paradicsomot talán soha nem lehetne megunni. Akkor hát bármilyen későn volna, mindig korán érkezne a végelszámolás. Lehet, hogy csak ennyi járt, így hát csak ennyi jutott? Hogy éppen csak megízlelhették? Hogy megtudhatták milyen az, félelem, feszültség nélkül élni? Nem ismerni a lemondás keserűségét?” 
Nem, rázta meg a fejét a fiatal szaktanácsadó, a történelem nem lehet ilyen kegyetlen. Az évezredek óta vágyott és megszenvedett békének nem lehet osztályrésze a teljes pusztulás. Még kell, hogy legyen esélyük. Hiszen még el sem kezdődött a tárgyalás. Hétmilliárd ember élete a tét. Hétmilliárd fegyvertelen emberé. Mert a földön húsz évvel ezelőtt oszlott föl az utolsó reguláris hadsereg. Csak néhány díszőrség maradt, mivel a turisták szeretik a látványos parádékat. A királyi gárda Londonban, a vatikáni alabárdosok. Moszkvában egy felújított hagyomány szerint Nagy Péter vitézeinek egyenruhájában silbakoltak az őrök. Madridban szaracénok és hosszú kardpengéjű lovagok, Párizsban a Napkirály testőrei és gárdistái, Budapesten a legendás fekete sereg a hollós címerrel. 
Minden év május huszonegyedikén, Tavaszforduló napján, az országok díszőrségei közös felvonuláson és ügyességi viadalokon vettek részt a Nílus partján. Az Örök Idő Terén, a piramisok előtt. Ebben az évben volt a tizenkilencedik mustra. Vajon lesz-e huszadik? – kérdezte magában. 
Körülnézett. A társaság láthatóan összerázódott. A színészek becsülettel hozták a szerepüket. Egyikük sem ült le. Barátságos, de tartózkodó arckifejezéssel sétálgattak, beszélgettek az államfőkkel, akik szemlátomást már megszokták ezt a különös társaságot. 
A hangszórókból gong hangja hallatszott. Az egyezség szerint a tizedik gongszóval vette kezdetét a tárgyalás. Akkor mindkét fél egyszerre bekapcsolja a képernyőket és a kamerákat. S egyik pillanatról a másikra meglátják, mit tartogat számukra a másik. Néma csendben hallgatták a gong szavát. 
Hat. Hét. Nyolc. Kilenc. Tíz... 
A képernyőn egy gigantikus űrhajó közeledett. Lassan betöltötte a képmezőt és tompa morajlással úszott a megfigyelő kamera fölött. Ahogy közeledett, és láthatóvá váltak a részletei, úgy növekedett a földiek megdöbbenése. A gigantikus űrhajó legalább akkora lehetett, mint egy kisebb hold. Lassan láthatóvá váltak az óriási részletek, és észrevették, hogy az óriás teste körül, mint parányi bogarak, kisebb űrhajók röpködnek. Még tovább közelített a kép. Egy az űrhajóból kiemelkedő torony vált láthatóvá. Bár ez esetben helyesebb lett volna űrhajó helyett a síkság kifejezést használni. A torony legalább hatszáz méteres lehetett, pedig amikor először meglátták, nem volt több, mint egy apró tüske a hasonlók tengerében. Az óriási torony már nem fért a képernyőbe. Most már meg tudták különböztetni rajta a szinteket, a kapukat, amelyeken át különleges formájú űrszerkezetek siklottak ki és be. Tovább közelített a kép, és az egyik kapu felé tartott a kamera. A kapu, amikor közelebb értek, jó ötvenszer hatvan méteres nyílássá tágult. Tehát a torony méreteit illetően nagyságrendekkel tévedtek. Több kilométer magasnak kellett lennie. A kapun belül, hatalmas csarnokban, amely hangárra emlékeztetett, harci űrhajók álltak. Közöttük szkafanderes űrhajósok, katonák tömege nyüzsgött. Tovább suhant a kamera a hangár mélye felé, és egy tágas, végtelen hosszúnak tűnő folyosóra ért. Száguldott előre azon a végtelen hosszú folyosón, amelynek legeslegvégén föltűnt, majd növekedni kezdett egy újabb kapu. Egészen közel érve, a gigantikus aranykapu föltárult, és az ámuló földiek egy fényűző teremben végre megláthatták az ellenséget. Magas emelvényen ültek, amely talán üvegből lehetett, s a ráeső fény szögétől függően hol vakítóan csillogott, hol szinte láthatatlanná vált, s úgy tűnt ilyenkor, mintha a KEEC képviselői szabadon lebegnének a térben. Mivel magasban ültek, s mert a kamera alulról tekintett föl rájuk, ezt a nézőpontot kényszerítette a földiekre. A KEEC-urak viszont föntről lefelé nézhettek. Figyelmesen, fölényes gúnnyal. És amíg a ravaszul bekevert filmbejátszás tartott, nyugodtan szemrevételezhették az ellenséget, aki nem látva a másikat, nyilván nem is leplezte arcvonásait. 
– Ez a csillaghajó éppen csak akkora a mi birodalmunkhoz képest, mint nálatok egy porszem – szólalt meg az idegenek közül a legtekintélyesebb, aki az üvegemelvény legszebb trónusán ült. A többiek körötte álltak vagy ültek valamiféle szabály szerint. A trónuson ülő lehetett Borao Nagyúr. Eszébe sem jutott, hogy bemutatkozzon. Fölöslegesnek tartotta. Minek mutatkozzon be az oroszlán a hangyának? – Ezzel a nyomorúságos hajóval közelítünk felétek, mert a porszemet nem illeti, hogy a nagyság tisztelje meg. Mi mondanivalótok van a számunkra, Föld kutyái? 
Az első menetet úgy látszott, a KEEC nyerte. A filmbejátszásos trükkel óriási előnyt szereztek. Ők már előre tudták, mikor kell megszólalniuk, s mit mondjanak. Az első mondatokkal meglepték a földieket. 
Rodriguez meg volt győződve magában, hogy nem olyan nagy az ellenség hajója, amilyennek látják. Az efféle filmtrükköket a Földön már az elemi iskolások is ismerték a tudományos-fantasztikus kalandfilmekből. Másfelől viszont arra kellett gondolnia, hogy ha ez nem blöff, hanem nagyon is jól megfontolt, s igaz erőfitogtatás, akkor nekik valóban nem sok esélyük maradt. 
Hasonló érzelmeket élt át a vezérlőfülkében szorongó Holloway-Ford is, aki stratégiai okokból nem volt jelen a Stúdióban. Bármikor jöhetett az értesítés, hogy mennie kell, s nem akarta, hogy akkor lássák azok, amikor itt valami az ő beavatkozásukra történik. Az ablaktalan konténer-teremben csak a tárgyaláson résztvevők tartózkodhattak, s nekik olyan kimért nyugalmat kellett tanúsítaniuk, mintha örök rabszolgájuk volna a vészesen száguldó idő. A terem körül azonban egy sereg technikus, szerelő, szaktanácsadó figyelte és elemezte folyamatosan az eseményeket, a legapróbb rezdülésekig. Még arra is külön szakértő bizottságot alkalmaztak, hogy a KEEC-képviselők szemmozgását is gondosan figyeljék és regisztrálják. Tapasztalataikat pedig az úgynevezett súgó – rádiókon keresztül mondhatták el a bent levőknek. Akiknek ruhája elrejtette a parányi vevőt, és azt a cseppnyi készüléket, amelyet bal fülükbe rejtettek. És a hártyavékony gégemikrofont, amelyet ügyes sminkesek tettek láthatatlanná, hogy segítségével a bent lévők kapcsolatot tarthassanak a segítőkkel. 
Az ügyeletes benyomott egy gombot, és halkan beszólt a mikrofonba. 
– Mi is filmbejátszással kezdtük. A piramisoktól indultunk a fennsíkig, de a tábort nem mutattuk. A mi adásunk két másodperccel előbb ért véget, mint az övék, így nem sok előnyt szereztek. A szövegük kétségkívül előre megtervezett volt. Jó lenne, ha néhány színész unottan átsétálna a termen. Talán igyanak egy pohár üdítőt. De ne mind. 
Az ügyeletes szavai feloldották a bentiek belső feszültségét. Tehát mégsem olyan ravasz az ellenség. Ravaszság terén ők sem maradnak el. Két másodperc sovány előny. Három kopasz színész, ajkukon halvány, gúnyos mosollyal átsétáltak a Stúdión. A többiek jól látták, hogy a KEEC-urak szeme megvillant. 
– Most! – szólt az elnöki súgó-rádióba az ügyeletes. 
– Az emberiség nevében üdvözlöm önöket, idegenek! – szólalt meg kimért méltósággal Socrates elnök. Első mondatait gondosan megszerkesztették, de a továbbiakban saját bölcsességére kellett hagyatkoznia. Párbeszédet előre tervezni képtelenség. Úgy szólt a megállapodás, hogy amíg lehetséges, csak az Elnök beszéljen. Ha az ellenség valakit személy szerint kérdez, akkor lehetőleg az is előbb az Elnöknek válaszoljon, s csak ő továbbítsa a választ. Ez a pszichológus tanácsadók javaslata volt. De persze mindent senki sem láthatott előre. 
– Ártó szándékkal jöttek ellenünk, akik a békét és a megértést hirdetjük – folytatta az Elnök. – A Föld azonban ismeri a háborút, és nem fél tőle, mert évmilliók küzdelmeivel sikerült úrrá lennie fölötte. Bolygónkon béke van és nyugalom. S elég erősnek érezzük magunkat ahhoz, hogy békénket és nyugalmunkat továbbra is megvédelmezzük. Mit óhajt tőlünk a Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja? 
Határozott beszéd volt, de nem fenyegető. Nem volt szabad provokálni az ellenséget, de meg kellett őrizni méltóságukat, ha valami eredményt kívántak elérni. 
Talán a beszéd hatott, talán a kopasz urak jelenléte, nem tudhatták a földiek, de a KEEC-béli Nagyúr néhány hosszú másodpercig hallgatott. Kérdésére kis híján hanyattestek a földiek. Nem számítottak ekkora sikerre. 
– Hozzánk hasonlókat látok közöttetek. Kik ők? 
Rodriguez a legszívesebben elvigyorodott volna. Álmában sem remélte, hogy a KEEC ilyen gyorsan rácsap a halacskára. Csak nehogy akkora halat fogjanak a csalival, ami a horgászt is berántja a mélybe. 
– A Földi kormány legfelsőbb ellenőrei – válaszolta kelletlenül az Elnök. Nem szeretett hazudni, de most már nem volt visszaút. A blöfföt végig kellett játszani. 
– Szólni kívánok velük – mondta a Nagyúr. 
Az egyik színész könnyedén előrehajolt és valamit súgott az Elnök fülébe. 
– Az ellenőr urak még nem kívánnak szólni Önökkel – tolmácsolta az elnök. Ez hatásos volt. A Nagyúr is meglepődött, de igyekezett palástolni zavarát. 
– Az ellenőr urak talán nem tudják, kivel állnak szemben? 
Az Elnök fülében megszólalt a rádió: 
“Ne válaszoljon, uram! Egy szót se szóljon! Most nem szabad!” 
És az Elnök engedelmesen hallgatott. Ő is érezte már, hogy a KEEC zavarba került. Elveszítették a ritmust. És ez a hosszú hallgatás veszedelmesen megingatta fölényüket. A csendet kényszeredetten a Nagyúr törte meg. 
– A Föld bolygót senki sem mentheti meg. 
Intett, és az egyik hosszúarcú kilépett a Nagyúrt övezők köréből. 

***

A lift már megint nem működött. Kovács József lihegve ért föl az ötödik emeletre. A zsebében kotorászott, s amikor ráeszmélt, hogy a másik nadrágjában hagyta a lakáskulcsot, türelmetlenül dőlt neki a csengőnek. A biztonság kedvéért kopogott, és be is kiabált az ajtón. 
– Anya! Anya! Nyisd ki! – Kovácsné nyitott ajtót. 
– Mi az már megint? Muszáj ilyen őrült módra zajonganod? Halálra rémiszted az embert – förmedt a fiára. 
– Óriási híreim vannak! – lelkendezte a fiú, és a szobájába rohant. – Anyu! – kiáltotta később. – Anyu! Hallod? Hol van a világoskék dzsekim? 
– Elvittem a tisztítóba! – kiáltotta az anyja a konyhából. – Nem bírtam már nézni, hogy milyen koszos! 
A fiú lehuppant az ágyra. 
– Az istenit! 
Tehetetlen dühében lerántotta lábáról az egyik tornacipőt, és a falhoz vágta. 
– Mi van? Miért dühöngsz? – hallotta kintről az anyja hangját. 
Jóska megjelent a konyhaajtóban. 
– Anya, tudod mit csináltál? 
Az asszony ijedten fordult a fia felé. 
– Jóságos ég! Mit csináltam? Mi volt abban a kabátban? Te idefigyelj! Ha pénz, én menten megőrülök! 
– Dehogyis pénz, anya. A klubtagsági igazolványom! 
– Miféle klubtagsági? 
– Jaj, hát a játékautomata klubé! 
– Ja, az? – nyugodott meg az asszony. – Már azt hittem, valami fontos dolog volt benne. 
– Te nem vagy tisztában azzal, hogy mit csináltál, anya! – kiáltotta kétségbeesve a fiú. 
Az asszony letette a kést, amivel éppen a hagymát aprította. Kézfejével megtörölte könnyező szemeit. 
– Édes fiam, ezt a hangot kikérem magamnak! És vedd tudomásul, hogy este elmondom apádnak. 
Jóska kiszédelgett a konyhából. Visszatért a szobájába, lerogyott az ágyra, és a feje fölé nyúlva bekapcsolta zeneblokkját. Arrább pöccintette az erősítő szabályozóját, és a kemény blues üvöltve töltötte be a szobát. 
– Jóska! – kiabált a konyhából az anyja. A lakás falai rezegtek az iszonyú hangerőtől. A fiú nem mozdult. Anyja kisvártatva megjelent, és dühösen lehalkította a készüléket. 
– Ezért is megmondalak apádnak! – mondta, és bevágta maga után a szoba ajtaját. 
A fiú fájdalmas képpel bámulta a szemközti falat, amelyre a Föld másfélszer másfél méteres színes hologramját ragasztotta föl. Ha bekapcsolta a képhez tartozó világítóberendezést, a bolygó méltóságteljesen forogni látszott. Mellette egy valamivel kisebb, de lényegesen korszerűbb és nagyobb térhatást nyújtó hologram különleges formájú űrjárművet ábrázolt. A fantasztikus vonalvezetésű jármű egy első osztályú harci űrhajó volt, a Fekete Csillag üzenete című filmből. Ezzel a géppel vezette a szabadok kicsiny csapatát a rettenhetetlen Francis Pirk a végső győzelemre, a félelmetes titkokkal terhes Fekete Csillag elleni csatában. Bomba nagy film volt a Fekete Csillag üzenete! Jóska hatszor látta a moziban, és legalább tizenötször az otthoni videón. De most aztán az anyja egy csípőlövéssel kilőtte a sebezhetetlen űrhajót! A klub holnap kirándulni megy Prágába, hogy barátságos versenyen vegyen részt egy hasonló prágai klub ellen. Jóska az útiköltséget (és főleg a rendkívüli antigraviplánra érvényes jegyet!) a klubtagsági igazolvány tokjába rejtette. Még sohasem ült antigraviplánon. Közelről is csak egyszer látott egyet, amikor nagybácsikája elé mentek ki a reptérre. A hatalmas, robosztus szerkezet hihetetlen könnyedén és kecsesen ereszkedett mindenféle zaj nélkül, a reptér betonjára. Mellette eltörpültek az utasszállító óriásgépek, mintha csak játékszerek lettek volna. Egy életre a lelkébe ivódott a látvány, és most az anyja megfosztotta attól, hogy legszebb álma megvalósuljon. A többiről nem is szólva. Hát hogyan álljon holnap Sanyi bácsi elé? Úgy rúgná ki, hogy a lába sem éri a földet. Az anyja ezt jól elintézte neki. Az tuti, hogy ezért kizárják a klubból. Soha egy játékautomata klub sem fogadja tagjai sorába. Arról már nem is szólva, hogy az ő klubjuk volt a legmenőbb Budapesten, mert Sanyi bácsi a legjobb tréner. És a csapatban Jóska volt a kapitány. Egészen ma estig. 
De most már mindennek vége. Pedig Sanyi bácsi szerint Jóskának, ha jól hajt, és nem hülyéskedik állandóan, komoly esélye van arra, hogy eljusson a Nagy Világ-Regatta európai selejtezőjére. És ha ott a döntőbe verekszi magát, akkor részt vehet a világbajnokságon, amit állítólag kint az Űrben rendeznek meg. Valamelyik állandó űrállomáson. 
Talán éppen a Sisteren. És Floridából, a Moon City állomásról startol a mezőny. És a tét egy igazi Starlight gép, ami majdnem olyan nagyszerű, mint Francis Pirk Armador-ja. És ez most örökre elveszett. A tisztító már régen bezárt. És holnap reggel hatkor lesz a gyülekező. Hát hogyan menjen ki az állomásra klubtagsági, költőpénz és jegy nélkül? Befordult a falnak, és a tizenhét éves kamasznak eleredtek a könnyei. 
Így aludt el az ágyon. Nem vette észre, amikor az anyja később benézett hozzá, és betakarta egy pléddel. Az apja, aki szokás szerint túlórázott, nyolckor érkezett haza a gyárból. A két szülő halkan tanácskozott a konyhában. Kovácsot délután felhívta a gyárban a klubvezető, mert nem bízott a kamasz csapatkapitányban. (A többiekben sem, ezért mindenhová telefonált.) Jól számított. Jóska még egy szót sem szólt a prágai utazásról, így most nem volt nehéz kitalálni, hogy a gyerek a másnapi utazás miatt esett kétségbe. Az asszony neheztelt a fiára, amiért csak az utolsó pillanatban akart szólni, de az apja védelmébe vette a szeles, feledékeny, ám jóravaló fiút. Ez így volt mindig. Miután kellően kivitatkozták magukat a konyhában, és a vacsora is elfogyott, Kovács felhívta otthon a klubvezetőt. Ketten azután hamar kiderítették, hogy alighanem, az igazolványban lehetett a jegy az antigraviplánra, s talán a költőpénz is, nyilván ezért esett annyira kétségbe a fiú. 
Az edző sietve autóba ült, és Kovácsék házához hajtott. Kovács már a ház előtt várta. A két férfi először a tisztító szalonhoz hajtott, majd az üzletvezető lakására. Másfél óra múlva Kovács hazatért a tisztítatlan kabáttal, és belső zsebében az igazolvánnyal. Benne volt minden. A jegy meg a pénz is. 
Az asszony a konyhában ült, ölébe ejtve a kezét. 
– Gyere aludni mama! – szólt be hozzá halkan a férje. – Megvannak a papírok. Mindjárt fél tizenegy, és holnap korán kelünk! 
Felesége csöndesen felállt, és lekapcsolta a konyhában a villanyt. Bántotta, hogy hibát követett el. S maga sem tudta megmagyarázni miért, de nem érzett megkönnyebbülést, hogy Józsika másnap mégis együtt utazhat a többiekkel. Valami mély, megfoghatatlan aggodalom gyötörte. Pedig csak két napra mennek, nyugtatta meg magát. A másik szobában a férje már megágyazott. 

*

A telefon hangja ébresztette fel. Álmosan nyúlt a készülék után. Késő éjszaka ért haza, s mert nem szokott hozzá a kései fekvéshez, most álmosnak, és rettentően fáradtnak érezte magát. 
– Mori kisasszony? 
Naeko összerezzent. A bankban az az ismeretlen fiú ugyanígy szólította meg. Ijedten ült föl az ágyban. Mezítelenül aludt, mint mindig, és most ijedten húzta mellére a takarót. 
– Ki beszél? 
– Nem ismer engem – mondta a férfihang. – Elnézését kell kérnem, hogy ismeretlenül hívom föl kora reggel. Tegnap követtem önt az utcán, amikor kijött a Fehér Liliom bárból. 
Ez volt annak az éjjeli szórakozóhelynek a neve, ahol Naeko előző éjszaka járt. 
– Mit akar tőlem? – kérdezte a lány, és érezte, hogy a szíve a torkában dobog. Rettenetesen félt. – Honnan tudja a számomat? 
Hallani lehetett, hogy a férfi derűsen felnevetett. S ez jól esett a lánynak. Aki ilyen őszintén nevet a másik ijedtségén, az nem akarhat rosszat. De azért még mindig remegve kapaszkodott a takarójába. 
– Egész hazáig kísértem, és a gondnoktól megtudtam a maga nevét, így már elég könnyű volt megtalálnom a számát a telefonkönyvben. Kérem, ne tegye le a kagylót! Fontos közölnivalóm van önnel. Egyébként láttam, ahogy veszettül lövöldözött tegnap azon a játékautomatán. Határozottan ügyes volt. Gyakran csinálja ezt? 
Naeko elpirult, de ez szerencsére nem látszott a telefonban. 
– Csak most először... nem szoktam... nem szoktam éjszaka, egyedül... – ráébredt, hogy ostobán beszél. Dühös lett magára, amiért dadog egy ismeretlen előtt. – Én nem vagyok olyan lány! Rossz számot hívott! – és lecsapta a kagylót. 
Pár másodperc múlva a telefon ismét megcsörrent. 
– Nem veszem fel! – kiáltotta Naeko, de már kapta is fel a kagylót. 
– Gazember! – kiáltotta dühösen. 
– Jaj, le ne tegye, az istenért! – nevetett a férfi a telefonba. – Eszem ágában sincs tisztességtelen ajánlatokat tenni. 
– Hát akkor mit akar? – rivallt rá Naeko. Eszébe sem jutott, hogy ezt aztán könnyű volna félreérteni. A férfi egy pillanatra meghökkent. 
– Tudja mit? Bemutatkozom, és megadom a számomat. Azután leteszem a telefont és maga visszahív engem. Hogy lássa, nem telefonbetyárral beszél. 
– Nem hívom vissza! – közölte harciasan Naeko. 
– Akkor én hívom föl megint, és addig hívom, amíg bele nem egyezik abba, hogy eljöjjön hozzám. 
– Micsoda? – hördült föl Naeko. – Disznó! 
Olyan erővel csapta le a készüléket, hogy az kis híján összetört. Remegett a haragtól, és az idegfeszültségtől. Felugrott, kiszaladt a konyhába, és töltött magának az asztalon álló üvegből egy pohár üdítőt. Sietve lehajtotta, és bekapott hozzá egy idegnyugtató pasztillát. Ismét megcsörrent a telefon. A lány dermedten állt az előszobában, aztán mintha delejes erővel húzná a készülék, elindult felé. Amikor fölemelte, barátnője, Csieko hangját hallotta. Naeko sírással és nevetéssel küszködve zuhant az ágyra. 
– Halló! Naeko! Mi van veled? Naeko! Hallod? Válaszolj! – szólongatta őt Csieko aggodalmas hangja. Naeko összeszedte magát. 
– Semmi bajom sincs! Igazán semmi bajom. Csak egy kicsit ideges voltam. Drága Csieko, fel tudnál hívni tíz perc múlva? 
– Hát persze. – felelte Csieko. – De igazán nincs semmi baj? 
– Semmi! 
– Nem vagy egyedül? 
– Olyan egyedül vagyok, mint az ujjam. Tíz perc múlva, Csieko, és bocsáss meg nekem! 
– Hát jó, tíz perc múlva újra hívlak. 
Naeko kisietett a fürdőszobába. Sietve lezuhanyozott, és könnyű köpenyt vett magára. Könnyedén megigazította a haját, és a konyhában bekapcsolta a vízforralót. Az automata piritóssütő az első pirítóst lőtte ki Naeko tányérjára, amikor ismét megcsörrent a telefon. 
– Megyek már! – kiáltotta a lány, és vidáman szaladt a készülékhez. A dús zöld gyeppel borított teraszra betűző napfény földerítette, és olyan jó kedve támadt, mintha a tegnapi tragédia meg sem történt volna. Ez már az erős nyugtató hatása volt. 
– Ha most leteszi, én isten bizony főbe lövöm magam! – közölte a telefonba a férfi. 
Naeko lemondóan rogyott le az ágyra. 
– Magától sosem fogok megszabadulni? 
– Ki tudja? De most már igazán kérem, hogy hallgasson végig. Az UNCO kiotói képviselője vagyok. És a hivatalomból beszélek. Ábrahám Lincoln a nevem, mint az egykori nagy amerikai elnöké volt. De csak névrokonok vagyunk. És nem is hasonlítunk, mert ő fekete volt és szakállas, magas és sovány, én meg szőke vagyok és csupasz képű, amellett kicsi és kövér. Tehát diktálom a telefonszámomat, írja? 
Naeko sebtében a digitális memóriába jegyezte a számot, bár biztos volt benne, hogy sohasem hívja vissza az idegent. Még csak az kéne! De azért furdalta az oldalát a kíváncsiság, hogy mit akarhat tőle ez a Mr. Lincoln. 
– Mit akar tőlem? – kérdezte eléggé udvariatlanul. 
A férfi ismét nevetett. Naeko magában egy kicsit meg is haragudott. Túl sokat nevetgél kora reggel ez az ismeretlen. Ha így folytatja, estére fülig reped a szája. Megpróbálta elképzelni magának az ismeretlen Lincoln urat. Pocakos, rózsaszín bőrű, sárgásszőke, göndörfürtös hajú kis fickót képzelt maga elé. 
– Szeretném elcsábítani – vallotta be őszintén az idegen. Naeko elnevette magát. 
– Furcsa alak maga! 
– Ugye? – helyeselt a férfi. – Hát még ha személyesen találkozna velem! Biztos vagyok benne, hogy érdekelné, amit ajánlok. Mert az munka lenne, de utazás és szórakozás is egyben. Természetesen az UNCO szervezésében, és teljes támogatásával. A részleteket azonban majd személyesen. Tehát, várom a hívását! Ja, igen – tette még hozzá. – Nem a közvetlen telefonomat adtam meg, hanem a központi számot. Hogy ellenőrizhesse, valóban a hivatalomból beszélek. Viszonthallásra! 
Kattant a készülék. Naeko csodálkozva meredt a telefonra. Álmodozva üldögélt az ágyában. Milyen különös véletleneket produkál a sors. Ha nem rabolják el a pénzét, soha el nem megy a Fehér Liliomba, és akkor soha sem beszél ezzel a különös ismeretlennel. Aki utazást, szórakozást és állást ajánlott föl neki. Vajon miért? Meglehet, hazugság az egész, csak így akar megismerkedni vele. Vagy talán ő is tagja a bűnbandának? 
Fölkelt az ágyról, és a tükör előtt nézegette magát. Naeko feltűnően szép, tökéletes alakú lány volt. Ha nem öltözik olyan tartózkodóan, már eddig is rengeteg férfi fejét elcsavarhatta volna. De ha valamihez volt érzéke, akkor ahhoz aztán nagyon, hogy szerény ruházatával, diszkrét hajviseletével álcázza szépségét. Ehhez párosult tartózkodó magaviselete, így magyarázható az a tény, hogy a húszéves Naekonak néhány romantikus gyermekszerelemtől eltekintve, még nem volt komoly udvarlója. 

*

Csieko nem telefonált, hanem személyesen jött el Naekohoz. Amikor megtudta, mi történt előző nap, megdöbbent. Még jobban megdöbbentette, hogy barátnőjét szemlátomást már egy cseppet sem izgatta a dolog. Az ismeretlen telefonáló többszöri jelentkezését hallva, azonnal értesíteni akarta a rendőrséget. Naeko javaslatára azonban hajlandó volt egy próbát tenni. Ő tárcsázta fel az idegen által megadott telefonszámot. Naeko a másik készüléken át hallgatózott. 
– Külképviselet! – szólalt meg egy hűvösen udvarias női hang a telefonban. Csieko megköszörülte a torkát. 
– Lincoln úrral szeretnék beszélni. 
– Melyik Lincoln úrral? – kérdezte a központos. 
– Hogyhogy melyikkel? – Csieko zavarba jött. Erre nem számított. Hogy több is van az ismeretlenből. 
– Ábrahám Lincoln úrral vagy Joseph Fittipaldi-Lincoln úrral? – firtatta a központos kisasszony. 
– Ábrahám Lincolnnal! – súgta gyorsan Naeko. 
– Ábrahám Lincolnnal. 
– Kapcsolom, kérem! – kattant a telefon. Naeko sietve átvette barátnőjétől a telefont, és átadta Csiekonak a másik készüléket. A csere egyébként fölösleges volt, mert mindkét készüléken át lehetett beszélni, de Naeko zavarában elfeledkezett erről. Őszintén szólva mindenről elfeledkezett. Egyszerre érzett félelmet és kíváncsiságot. Annak azért örült, hogy Csieko mellette van. Társaságban a kaland sohasem olyan félelmetes és nyomasztó. Elpirult, amikor meghallotta a reggeli telefonáló hangját. 
– Ábrahám Lincoln. 
– Jó reggelt, uram... – rebegte Naeko. 
– Ön az? – derült fel a férfi hangja. – Örülök, hogy visszahívott! Látom, egy darabig tépelődött magában. Tudja, hogy mi már úgyszólván régi ismerősök vagyunk? 
Csieko gúnyosan elhúzta a száját. Micsoda átlátszó szöveg! 
– Fürödtem – vallotta be Naeko. Csieko a fejéhez kapott. 
– Nagyszerű – helyeselt a férfi, aki mintha észre sem vette volna, miféle sikamlós talajra keveredtek. – Akkor már csak föl kell öltöznie, és sietve ideutaznia hozzánk. Lent várom majd az előcsarnokban, és ha egyetért, a földszinti étteremben reggelizhetünk. Közben elmondom magának, miről is lenne szó. Nos, tetszik a javaslatom? 
Csieko szenvedélyesen rázta a fejét. 
– Mikorra tudna ideérni? – kérdezte a férfi. 
“Ne menj sehova!” – tagolta lassan és némán Csieko. – “Ne menj sehova!” ismételte meg. Naeko mély lélegzetet vett. 
– Egy óra múlva megfelel? – kérdezte elfulladt hangon. Maga is megriadt saját merészségétől. Csieko pedig felháborodva meredt rá. 
– Egy óra kell az öltözéshez? – csodálkozott a férfi, de azután elnevette magát. Naekonak jólesett hallani a férfi nevetését. – Jaj, bocsásson meg! Elfelejtettem, hogy ön nő! 
Csieko az égre emelte tekintetét! Ó, férfiak! 
– Akkor hát egy óra múlva, azaz pontosan tízkor várom! De ne csapjon ám be! 
– Ígérem, pontos leszek! – ígérte Naeko. 
– Viszlát! 
– Viszlát! 
A két lány néhány másodpercig egymásra meredt. 
– Nem is tudtam, hogy telefonon át szoktál ismerkedni – mondta Csieko. 
Egyszerre tört ki mindkettőjükből a nevetés. 

*

Csiekótól a székház előtt vált el. Addigra már mindent megbeszéltek. Megegyeztek abban, hogy délután találkoznak, és kisétálnak a régi templomkertbe, ahol gyerekkorukban is gyakran megfordultak. Csieko sietett az áruházba, mert egy sereg dolgot kellett vennie, Naeko pedig mély lélegzetet véve, belépett az ajtón. 
A portás pultja előtt magas, szemüveges, kisportolt alakú, szőke férfi várta. A szája fölött keskeny bajuszt viselt, a bajusz alatt pedig kedves mosolyt. Naeko elé indult. 
– Örülök, hogy eljött, Naeko kisasszony! 
– Ön... Ön Lincoln úr? 
– Teljes személyemben, ha megengedi. Igazán boldog vagyok, hogy eljött. Tudja, hogy ma különlegesen szép? Nézze, ezek a búbánatos vizipálmák is hogy kivirultak a jöttére! Azt mondják magukban, Naeko kisasszony mégis eljött, akkor hát nem éltünk hiába! 
A lánynak jól esett, hogy a keresztnevén szólítják, és üdítő volt hallgatni a férfi fecsegését. A kezét nyújtotta, amit a férfi nem túl erősen, de nem is túl gyöngén megszorított. A nagyon erős, de mégis gyöngéd férfiak kézfogása ilyen. 
– Azt hiszem, a pálmák eddig sem unatkoztak az Ön társaságában. Habár nem kövér, nem kicsi és nem göndörhajú. 
Lincoln elnevette magát. 
– Úgy jobban tetszenék? 
– Ki tudja? – felelte talányosan Naeko. Örült, hogy eljött, mert a férfi egyre jobban tetszett neki. Örült, hogy az ösztönei nem csalták meg. 
– Tudja, világéletemben szerettem volna kicsi, kövér és göndörhajú lenni – mondta a férfi és felsóhajtott. – De hát nem sikerült! Az embernek ritkán teljesülnek a nagy kívánságai. 
– És ha teljesülnének? – kérdezte a lány. 
– Akkor viszont magas, szőke és szemüveges szeretnék lenni – felelte őszintén Lincoln. – Mert ilyen telhetetlen az ember. 
Mindketten nevettek. 
– Kíváncsivá tett, Lincoln úr! – mondta Naeko. – És éhes is vagyok. 
– Nagyszerű! – felelte vidáman a férfi, és elindultak az étterem felé. – A kíváncsiság és az éhség a legnagyszerűbb emberi tulajdonságok. És rokonságban is állnak. Másodunokatestvéri fokon. 
– Tessék? – kérdezte Naeko. 
– Megérkeztünk – felelte a férfi, és kinyitott egy ajtót. A kellemesen hűvös, légkondicionált étteremben a pálmák és más trópusi növények sűrűjében álló asztalok között haladtak a puha, süppedő szőnyegen. Csend volt. Egészen halk zene szólt valahonnan, és mintha hűvös permet szállt volna a magasból az arcukra. Rejtett fényforrások a nap szűrt fényét sugározták. Amikor leültek az egyik asztalhoz, a székek és az asztal testük méretéhez igazodott. Lincoln bólintott az asztalukhoz lépő pincér felé, aki némán elsietett. Nyilván már előre megbeszélték a reggelit. 
– A dédapám dédapja indián törzsfőnök volt – dőlt hátra a székben a férfi. – így hát részben indián vagyok magam is. És bár mi rézbőrűek megvetjük a civilizáció olyan hívságait, mint az asztal, a szék vagy a rugóstalpú cipő, azt az egyet elismerjük, hogy a sápadtarcú emberek nélkül sosem ittunk volna a Coca Colából, ami köztudottan jéghidegen az igazi. 
Az asztal mellé állított pezsgősvödörből egy harmatos üveg Colát húzott élőt. 
– Megkínálhatom? 
Naeko nevetve bólintott. 
– Lassan igya! Lehetőleg szívószállal, és nagyon-nagyon lassan! Nem venném a lelkemre, ha megfázna a torka! 
– Finom. – ismerte el a lány. 
– Meghiszem azt! – lelkesedett Lincoln. – Én magam választottam ki száz másik üveg közül. 
– És ez más mint a többi? 
– Óriási a különbség! 
– Valóban? 
– A többi mind üres volt.
Naeko megcsóválta a fejét. 
– Én azt hittem, az indiánok szűkszavúak. A férfi letette a poharat. Mélyet sóhajtott. 
– Hazudtam magának. Sosem volt az őseim között indián. Csak szerettem volna, hogy legyen. Mindig szerettem volna magamnak egy indián elődöt. De hát mondja meg, ilyen fehér képpel lehetséges ez? 
Olyan szomorúan nézett a lányra, hogy Naeko elnevette magát. Reggeli után Lincoln komolyan nézett a lányra. 
– És most fölmegyünk az irodámba, megbeszélni az ön dolgát. 
– Az irodájába? – riadt meg Naeko. 
– Ne féljen tőlem! – nyugtatta meg halványan elmosolyodva a férfi. – Nem vagyok haramia. 
– Ezt is tudja? – döbbent meg a lány. 
– Tudom? Mit? 
Naeko rámeredt, de nem válaszolt. Fölállt az asztaltól, mintha indulni készülne. Fölállt a férfi is. 
– Mit óhajt tőlem, uram? 
– Nos, menjünk, Naeko kisasszony! 
Egymás mellett, szótlanul távoztak az étteremből. A lifthez mentek. Komoly arccal, kimért léptekkel, mint két hivatásos diplomata. 
Lincoln a szeme sarkából a biztonsági személyzet látszólag céltalanul ődöngő, üldögélő tagjaira nézett. Ketten közülük egész éjszaka figyelték a házat, ahol Naeko aludt. Reggel, természetesen föltűnés nélkül, idáig kísérték. Ha Lincoln akkor este nem csalódott, Naeko többet ér, mint a súlyával azonos mennyiségű arany. Vagy ki tudja, talán még annál is többet. 

***

– Hidd el, ó bölcs Harisnyakötő, nincs már értelme itt semminek. Az ítélet napja jött el. Szerintem az a leghelyesebb, ha a magunk részéről sietve távolabbi vizekre hajózunk. 
– Nem, nem és nem! 
Harisnyakötő egy elhagyott műholdon üldögélt társával. A Földet nézte, amely ott gömbölyödött a lábánál. A csodaszép, kék párákba burkolózó zöld bolygót, a Boldog Golyót, ahogy a maguk nyelvén nevezték. Mindketten ugyanarra gondoltak. Sem az ifjú Csiperke, sem idős társa, a sokat megért Harisnyakötő nem hitt hazug reményekben. Túlságosan jól ismerték már az Univerzumot, hogy tudják, csodák nem történhetnek. Bizony, úgy kell lennie mindennek, ahogy a nagy számok törvénye diktálja. Ám Harisnyakötőt azért tisztelte a pipipek népes nemzete bölcsnek, mert tudta, a legnagyobb számok törvényénél is lehet erősebb hatalom. Megeshet olykor, hogy az egyik Univerzum válságos pillanatába egy másik Univerzum nagyságrendekkel hatalmasabb ereje avatkozik közbe. És a dolgok menete a kisebb javára fordul. 
Harisnyakötő bácsi (így szólították egymás között a pipipek) szerette a földi embereket. Szerette őket büszkeségükért, szépségükért és azért a tűzért, amely halandó szemükben a halhatatlanság fényével égett. Évek hosszú-hosszú sora óta figyelte a földi embereket. Nyomon követte fejlődésüket, együtt örült, ha a szép, a jó győzött, és a szíve is összefacsarodott, ha azt látta, hogy valahol az igazságtalanság lett úr. És minél tovább figyelte a földi civilizáció fejlődését, annál szilárdabb lett benne a meggyőződés, semmi, még egy fűszál sem nőtt ki a földből véletlenül és fölöslegesen. Egyre határozottabban érezte (noha bizonyítéka sokáig nem volt), hogy az emberi civilizáció sok-sok buktatóval, kitérővel terhes fejlődésének határozott célja van.
Nem tudta, mi az a cél, bár voltak elképzelései. Ám Harisnyakötő tapasztalt megfigyelő lévén tudta, sohasem szabad a látást az akarással elhomályosítani. Meglehet, tapasztalatai alapján megsejtett bizonyos logikai összefüggéseket, ám a végső, az örök rendező elvet ő sem ismeri, hiszen saját korlátait még ő sem lépheti túl. S hogy az ismeretlen végzet miféle sorsot szánt a Föld népének? Azt bizony ő nem tudta, bár nagyon szerette volna tudni. 
Az az igazság, hogy Harisnyakötő az álmodozók népes táborába tartozott. Azok közé, akik hisznek és remélnek az örök, a megdönthetetlen igazságosság végső diadalában, és mindenhatóságában. Harisnyakötő a maga részéről a matematika alapján közelítette meg ezt a kérdést. Kiszámította, az Univerzumok sokasága csak akkor létezhet harmonikusan, ha a legfőbb rendező elv maga a harmónia. Amit bátran lehet igazságosságnak is nevezni. 
– A harmónia az egyenlőségjel, amit az egyenlet jobb és bal fele közé teszel – magyarázta tanítványának, Csiperkének, aki unatkozva kuporgott a bölcs mester mellett a kihűlt műholdon. – És bármilyen bonyolult lehet az egyenlet bal és jobb fele, s lehet, hogy évszázadok vagy évezredek kellenek a megoldásához, azért a lényeg az, hogy ott van középen az egyenlőségjel. 
– És ha nincsen ott? – kérdezte aggódva Csiperke, akinek a matematika nem volt a legerősebb oldala, s már előre félt, hogy a mester mindjárt rátér a konkrét bizonyításra is. Szerencsére a kihalt űrben ezer kilométeres körzetben semmiféle demonstráció céljára alkalmas tárgy nem volt. 
– Ott van – nyugtatta meg Harisnyakötő. – Mert ott kell lennie. Ez a lényeg. Ha ugyanis nem volna ott, akkor egyenlet sem volna. Márpedig mi az egyenlet? – nézett Csiperkére. 
– ? 
Csiperke maga volt a lángoló tudatlanság. 
– Az egyenlet nem más, mint a világ maga. Ha elfogadjuk, hogy a világ létezik, el kell fogadnunk, hogy létezik az egyenlet. És ha van egyenlet, akkor mi van? – kérdezte a mester. 
Csiperke idegesen fészkelődött. Utálta, ha Harisnyakötő bácsi a maga kezdte mondatot vele kívánta befejeztetni. Ilyenkor ha megfeszült sem jutott eszébe a helyes kifejezés. Ezért az öreg módszeréhez folyamodott, és szépen visszakérdezte az utolsó félmondatot. Harisnyakötő pedig, aki belefeledkezett a maga ékesszólásába, szépen mindig léprement. 
– Akkor mi van? 
– Akkor bizony van egyenlőségjel is valahol. – zárta le az eszmefuttatást Harisnyakötő. – Legföljebb mi nem látjuk. 
– És ez most a földiek szempontjából mit jelent? – próbálta mesterét gyakorlatiasabb témák felé kormányozni Csiperke. 
– Fogalmam sincs róla – vallotta be a mester. 
– Hát ez baj! – sóhajtott mélyet, és szívből jövőt Csiperke. 
– Már miért lenne baj? – nézett rá Harisnyakötő. – Attól, hogy mi nem látunk megoldást, még korántsem biztos, hogy a földieknek ezt a baljós végzetet rendelte el a Gondviselés. Lehet, hogy máris készen áll valahol egy erő, hogy a szükséges pillanatban közbeavatkozzon. 
– Hol? – nézett körül nem minden aggodalom nélkül Csiperke. 
– Nem tudom – felelte Harisnyakötő. – Vannak dolgok, amelyek rejtve maradnak a pipipek előtt, noha léteznek, és sokszor érzed működésük hatását, bár nem látod őket – mondta talányosan az öreg. 
Csiperkének még a füle is viszketett az idegességtől. Egyre erősebb volt az a meggyőződése, hogy ami az említett titokzatos erő működését illeti, azt ő nagyon is valóságosan érzi. Nyugtalanul nézegetett körbe. Mellette az ősz mester szelíden bólogatva a bolygót nézte rendületlenül. Csiperke hirtelen erős szúrást érzett alul, és fölpattant ültéből. A műholdnak az az egysége, amelyen eddig ült úgy látszik föltámadt halottaiból, és veszedelmesen föltüzesedett. Alighogy Csiperke fölpattant róla, hatalmas szikracsóvát robbantva ki magából, kisült az egység, és a műhold egy utolsó csattanással, vélhetően immár örökre, elcsendesedett. 
A két pipip döbbenten nézte a lassan kihűlő szerkezetet. Mindkettőjük fejében gondolatok kergették egymást. De amíg Csiperke agyában a rendszert egyre jobban felborította a zavar és a bizonytalanság, Harisnyakötő gondolatai lassan elcsendesedtek, és a mester végre úgy érezte, megkapta a választ kérdéseire. Kényelmesen föltápászkodott ültéből. 
– Mehetünk – mondta Csiperkének. – Itt már valóban nincs szükség ránk. 
– Majdnem odaégett a fenekem! – panaszolta dühösen Csiperke. – Ezt nevezed te Gondviselésnek? Szép kis Gondviselés, mondhatom! Szikraesőt csinál az ember ülőhelyéből! – Természetesen nem embert, hanem pipipet mondott. – Remélem, nem akarod azt mondani, hogy ez is az egyenleted része volt? 
– Vannak dolgok, amiket csak sokára és nehezen értesz meg – válaszolta a mester. – Éppen ezért nem is magyarázom meg neked, hogy mi történt, mert úgysem fognád fel. Elégedj meg most annyival, hogy a szikra, amely megégette a hátsó feledet, ugyanannak a törvényszerűségnek a része volt, amely elrendezi az Univerzum legnagyobb kérdéseit. Ugyanis a végső nagy igazság szemében elveszíti jelentőségét a kicsi és a nagy fogalma, s minden egyféle, egyforma és egyenlő értelmezést, ha úgy tetszik, rangot kap. 
– Az én ülepem is? – hüledezett Csiperke. 
– Ostoba vagy – torkollta le Harisnyakötő. – Ne magadra gondolj, hanem az emberiségre, ha megengeded ezt a fellengzős szóhasználatot. És az igazságra. Amelynek, a most kilátásban lévő ütközet végső befejeződésétől függetlenül, érvényesülnie kell. 
– Szóval, ugyanaz a bölcs hatalom csípett a fenekembe, aki az emberek dolgát elrendezi? Ezt akarod mondani? – kérdezte harciasan Csiperke, aki mióta a szikra arra kényszerítette, hogy fölpattanjon ültéből, meglepő éleselméjűségről tett tanúbizonyságot. 
– Ezt bizony! 
– És ugyan ki volna ez a hatalom? 
– Vajon ki? – kérdezett vissza, hangjában enyhe gúnnyal a mester. 
– Én is azt kérdezem. 
– Hát nem tudod? 
Csiperke a döbbenettől ellátottá a száját. 
– Csak nem azt akarod mondani... Csak nem azt mondod... 
Harisnyakötő mosolyogva bólogatott. 
– Hogy a... hogy a... hogy a... – dadogta Csiperke. 
– Igen, ők azok – felelte Harisnyakötő. – Ők bizony, ehhez kétség sem fér. Ők, a Kékek! 
– A Kékek! – kiáltotta Csiperke. – De hát miért csíptek a fenekembe? 
– Talán csak tréfáltak – mosolygott Harisnyakötő. – De az is lehet, hogy figyelmeztetni akartak. 
– Kit? 
– Lehet, hogy téged, lehet, hogy engem. 
– És mire? 
Harisnyakötő a szája elé emelte a kezét. Kézenfogta tanítványát, és maga után húzta. A két pipip lassan úszni kezdett az űrben egy távoli célpont felé. Ahogy távolodtak az elhagyott és kiégett műholdtól, úgy gyorsult mozgásuk. Néhány másodperc múlva a fénynél is sebesebben suhanó pipipeket elnyelte a világűr feneketlen és sötét mélye. 
Csak a magányos műhold maradt ott a néma űrben. Mintha halvány fényburok vette volna körül. Azután a fényburok egyre világosabbá vált. A ragyogó fényességben kékesfehéren izzó ruhájú, világító férfialak jelent meg. Feje és haja fehér volt, mint a hófehér gyapjú, szeme mint a tűz lángja, lába hasonló volt az aranyérchez, amely kemencében izzik... és tekintete olyan volt, mint amikor a nap teljes erejével fénylik. 
A férfialak oda ült le, ahol az imént a pipipek foglaltak helyet. Arca szelíd volt és eltűnődő. Hosszan nézte a messzeségben gömbölyödő Földet. Egyszerre látta az egész bolygót, és annak apró részleteit. Sokáig ült ott. Azután felállt, és ahogy jött, elenyészett. Kialudt a fény, az öreg műhold körül. Csendes és háborítatlan volt ismét a néma űr. Mintha semmi sem történt, mintha semmi sem változott volna. Pedig minden megváltozott. Az agg meteorológiai műhold áramköreibe visszatért az élet. Műszerei ismét világítottak, és a vénségesen vén szerkezet, az egykor belétáplált program szerint, sugározni kezdte a Földre a földi légkör fentről megfigyelt paramétereit. 

***

Az egyszerű eleganciával berendezett irodában barátságos csend, kellemes hűvösség, és valami különös fanyar illat fogadta Naekot. Ez az illat eszébe juttatta az égő szántál illatát és a hegyi fenyvesek tiszta levegőjét. Lincoln az egyik fotelra mutatva hellyel kínálta a lányt, maga pedig a szemben lévő fotelba süllyedt. 
Minden szürke színű volt az irodában és halványzöld. 
Szürkék a bútorok, a falak és a szőnyeg, halványzöld benne a minta, mint ahogy a vastag függöny az ablakok előtt, a bútorok fogantyúi, az asztali lámpák. A szépformájú termetes tál volt a szoba egyetlen mélybarna berendezési tárgya a fotelok közötti alacsony asztalon. Mahagóni lehetett, vagy ha nem akkor kiváló utánzata. Naekonak nagyon megtetszett a szoba diszkréten válogatott, tartózkodó eleganciája. Az is tetszett, hogy volt növény a szobában, de csak annyi és olyan, ami illett ide. 
Lincoln hagyta a lányt nézelődni. 
– Kérhetek egy teát? – kérdezte egy kicsit később, majd a választ meg sem várva, fölugrott, és az íróasztalánál beleszólt egy láthatatlan készülékbe. 
– Két finom teát kérünk, Howard kisasszony! Visszaült a helyére. 
– Tudja, már két éve élek itt, és sok mindent megtanultam, meg is értettem ez idő alatt, de arra még nem jöttem rá, hogy voltaképpen mi a lényege az önök teaszertartásának. Magam is megkedveltem itt a teát, és elismerem, hogy jobb ital, mint a feketekávé. Kivált, amit Európában főznek, mert az néhol olyan, mint a sűrű, fekete borzalom. Ám azt föl nem foghatom, hogy miért kell egy pohár meleg italért órákon át szigorú rend szerint tenni-venni egy gyepre terített szőnyegen. Vagy ez voltaképpen afféle istentiszteletnek fogható föl? 
Naeko finoman elmosolyodott. 
– A külföldiek gyakran fölteszik ezt a kérdést, amikor a ma is élő japán szokásokra gondolnak. És mindig valami titkot sejtenek a jelenség mögött, mivel nem úgy gondolkodnak, ahogy mi gondolkodunk. Ezért roppant nehéz a felelet. Azt hiszem, megérti, hogy mire gondolok, ha azt mondom, a japán ember számára nem csak a tea fontos önmagában, az ön által említett meleg ital, hanem a tea, és a hozzávezető út. A hosszadalmas ceremónia tisztává teszi a testet és a lelket, megtisztít minden fölösleges érzéstől és gondolattól, minden fölösleges kíntól és feszültségtől, hogy tisztán élvezhessük a legtisztább ital alig érezhetően finom zamatát. 
– Hát igen! Az út nagyon fontos – mormogta Lincoln. – Tudja, sejtem én ezt, hiszen nem vagyok vak, sem érzéketlen fatuskó, de bevallom, még soha nem sikerült olyan mértékben megszabadulnom a gondjaimtól, mint ahogy ön szerint kellene. 
Elgondolkodott. 
– Évekig éltem egy országban, ahol ezt a bölcsességet nem ismerték az emberek. Alighanem meg sem ismerhették volna, ők úgy élnek, hogy folyvást rohannak, tülekednek, s ha valaki mégis ráveszi őket, hogy teát igyanak, akkor is rohannak, valahová a városba, ahol megint sorban állnak, kapnak egy teajegyet, azzal ismét sorban állnak egy pult előtt, ahol belelöttyintenek egy kicsiny műanyagpohárba valami tűzforró cukros pirosas lét, amit ott teának neveznek, s ami megégeti a szájuk szélét, amikor sietve inni kezdenek belőle. Az emberek ott csak lehajtják gyorsan azt a forró italt, ami a torkukat is megégeti, és amikor kiverekedik magukat abból a hatalmas és tömött helyiségből, felsóhajtanak a zajos, zsúfolt, autófüsttől szürke utcán, és azt kérdezik, mi ebben a jó? Vajon mit szeretnek ezen annyira a japánok? És rohannak tovább a dolgaik után. 
– Milyen ország az? – kérdezte Naeko. Lincoln arca elfelhősödött. 
– Szegény, szomorú ország. – válaszolta szomorkás hangon, de aztán hamar földerült. – Ne foglalkozzunk most mással! Magáról van szó! Lám, itt is a tea! – kiáltotta vidáman, amikor a nyár színeit viselő kimonóban belépett Howard kisasszony, a titkárnője. Naeko meglepetten nézte a szőke, magas nőt, aki úgy viselte a kimonót, ahogy egy vérbeli japán nőhöz illett. 
– Howard kisasszony itt született, és itt is nevelkedett föl Kiotóban. Úgyhogy számára ez a tea dolog éppoly természetes, mint Önnek. S amint látja, ruházatában is alkalmazkodott szülőhazájához, noha a haja szőke. Ő tehát egy szőke japán. 
A titkárnő kedvesen mosolyogva készítette el főnökének és az ifjú hölgynek a teát, majd amilyen halkan lépett be, olyan halkan távozott. 
Lincoln és Naeko csendben iszogatták a teát. Azután a férfi letette a maga csészéjét, és a lányra nézett. 
– Maga egy istenáldotta tehetség Naeko. Tudja-e? Feltéve, hogy nem véletlenül volt olyan biztos a keze. Bár énszerintem az nem lehetett véletlen. Igazam van? 
Naeko elpirult. 
– Nem értem önt, uram. 
– Én is ott voltam éjjel abban a bárban. Láttam, hogy egy játékautomatán játszott. 
– Óh! – Naeko letette a csészét. A szalvétával gondosan megtörölte a száját, és egy csöppet kihúzta magát ültében. Amikor válaszolt, nem nézett a férfira. 
– Tegnap nagyon szomorúnak és magányosnak éreztem magam. 
– Ahhoz képest ripityára lőtte a defendert! A lány arca kikerekedett a meglepetéstől. 
– Hát ezért keresett? 
– Ezért bizony! – A férfi elismerően csóválta a fejét. – Tudja, hogy ezerből ha egynek sikerül az, amit tegnap maga művelt? Hányszor játszott már azon a gépen? 
– Először. 
– Fantasztikus! Mit gondol, hány embernek sikerült ezen a vén bolygón elsőre kétvállra fektetni azt az átkozott masinát? Megmondjam? Egynek se. Fogadni mernék rá bármibe, hogy maga az első! 
Naeko hangosan felkacagott. Hátravetette magát a fotelban. Lincoln láthatta, hogy milyen szép, szabályos fogai vannak. Azt is észrevette, hogy pompás alakja van. De erre, mint hivatalos ember, nem figyelhetett. 
– És én azt hittem, hogy tényleg valami állásról van szó! Ó, maga... maga csak egy szenvedélyes játékos! 
Nevetett, de a nevetése egyre furcsább lett. A férfi rémülten látta, hogy a lány már zokog. 
– Mi történt magával? Valami rosszat mondtam? 
Naeko összeszedte magát. Kicsiny zsebkendőt húzott elő, és megtörülte az orrát. 
– Bocsásson meg! Tegnap kiraboltak, és azóta olyan iszonyú... olyan iszonyú... – a sírással küszködött. 
Lincoln érezte, hogyha most odaülne a lány mellé, és gyöngéden átkarolná a vállát, ki tudja milyen jó lenne. Meg is tette volna, mert belül egyre nagyobb hajlandóságot érzett rá, de a küldetése nem engedte az efféle kezdeményezéseket. Ahogy a lányt nézte maga előtt, egyre szebbnek, egyre vonzóbbnak találta. Úgy érezte, ha Naekora néz, mintha egy mély kútba bámulna. Minél tovább mered a feneketlen mélységbe, annál erősebben vonzza őt a mélység. És már azt se bánná, ha örökre magához rántaná. De nem lehetett. Ilyenre még gondolnia sem volt szabad. Megköszörülte a torkát, és igyekezett megértő, de hivatalos arcot ölteni. 
– Roppantul sajnálom, kisasszony. Engedje meg, hogy kifejezzem őszinte együttérzésemet. Ám az ajánlatom, amit a munkára vonatkozóan tettem önnek, továbbra is fennáll. És remélem, hogyha végighallgat, a felkínálandó lehetőség valamelyest kárpótolja majd az önt ért veszteségekért. 
Naeko már visszanyerte önuralmát. Eltette a zsebkendőt, nagyot sóhajtott és rámosolygott a férfira. Lincoln udvariasan visszamosolygott. Pedig legszívesebben felordított volna. Mert kétségbevonhatatlant tudta, hogy beleszeretett a lányba. A rutinos menedzser elemi hibát vétett. Elbukott azon a vizsgán, amelyen egy kezdőnek is helyt kell állnia. De amíg csak ő tudja, addig nem történt semmi jóvátehetetlen. S meglehet, hogy Naekonak van már valakije, akit igazán szeret. A lelke mélyén azonban remélte, sőt érezte, hogy Naeko szíve szabad. És ez a gondolat örömmel töltötte el. 
Felállt, az ablakhoz lépett, és félrehúzta a súlyos függönyt. Odakint fűvel, bokrokkal borított teraszra nyílt kilátás. Lincoln elfordult az ablaktól. 
– Olyan munkát ajánlok önnek, ami voltaképpen szórakozás, már amennyiben hajlandó annak tekinteni. Ha valóban olyan tehetséges, amilyennek abban az éjszakai mulatóban megismertem, akkor nagy lehetőség áll ön előtt... Nos, az a lehetőség hogy az UNCO költségén Kaliforniába utazzon. 
– Kaliforniába? – sikoltotta a lány. 
Lincoln megijedt. Ifjú vendége nem mindennapi érzékenységről tett tanúbizonyságot. “Fél tőlem. Látom a szemében az iszonyatot. A fene egye meg, pont az ő számára utálatos a pofám! Ez a Kalifornia vajon miért ijesztette meg?” – tűnődött magában. 
– Valami baja van Kaliforniával? – kérdezte a lánytól. Naeko szenvedélyesen megrázta a f éjét. 
– Nem szereti azt az államot? Az örök napsütést? 
A lány ránézett. A szemeiből áradó szomorúság halálra sebezte szegény Lincoln vergődő szívét. 
– Kaliforniába készültem éppen – szedte össze magát Naeko. – A bankból kivettem minden pénzemet. Aznap reggel valakinek át kellett volna adnom ezt a pénzt egy antigraviplánért. Fényes nappal támadtak rám az utcán. Fellöktek, és kitépték a kezemből a táskámat. Abban volt mindenem... Hát, ez történt tegnap délelőtt. És én, mintha részeg volnék, elindultam otthonról. Mentem valahová, mindenféle cél nélkül. Egyszerűen el kellett jönnöm otthonról, így kerültem abba a bárba, és így ültem be abba az űrautomatába, ami annyira tetszett önnek. Most már érthető, miért lepődtem meg az ajánlatán? Mintha a végzet szólt volna hozzám. 
“Valóban a végzet!”, gondolta Lincoln. “A végzet valóban képes összekeverni a dolgokat. És milyen találó most ez a szó, végzet! Vajon mit tartogat még nekünk?” Megnyugodott. A lány története hihető, és főleg könnyen ellenőrizhető volt. S ha így van, Mori Naeko kisasszony a lehető legjobb alany arra a feladatra, amit számára kijelöltek. 
– Nos, ha így áll az ügy – mondta fennhangon a lánynak –, önt olyan balszerencse érte, ami szerencsét hozott. Mennyi pénzt raboltak el? 
– Kilencezer duplárt. 
– Nagy összeg. De nem pótolhatatlan. 
– Nekem pótolhatatlan – mondta Naeko. 
– Az ajánlatom a következő – kezdte a férfi. Naeko a szavába vágott. 
– Megkeresik a tolvajt? 
– Ez sajnos, nem vág a profilunkba. Bár az az érzésem, hogy hamar megtalálnánk a fickót. Valahogy úgy sejtem, az a titokzatos üzletfél, aki magát várta, benne van ebben az üzletben is. De ez, gondolom, a rendőrségnek is eszébe jutott. Értesítette őket? 
– Hát persze! Csak azt gondoltam... 
– Naeko kisasszony! – A férfi komoly arccal nézett rá. – Mi másféle cég vagyunk. Tehát az ajánlatom így szól. Ha részt vesz az általam szervezett csapat tagjaként a Nagy Világ-Regatta űrautomata versenyen, és bebizonyítja az edzések során, hogy valóban kiváló játékos, akkor én kezeskedem arról, hogy részt vehet a Kaliforniában nem mindennapi körülmények között megrendezendő világbajnokságon, amely a jövő hónapban kerül sorra. Az UNCO a teljes költségét fedezi. Ha ott eljut az első selejtezőig, ezer duplár a jutalma. A középdöntőbe jutásért ötezer duplár jár, a döntő tagjai tízezer duplárt kapnak, plusz a helyezésektől függő jutalmakat. Az első díj például egy igazi Starlight űrrepülőgép. Persze, ha nem akarja, nem kell a gépet átvennie. Akkor a Starlight kereskedelmi ára illeti meg. Feltéve, hogy megnyeri a versenyt. Ami elvben nem zárható ki. Szóval, ha jól tudom a repülőgépek árfolyamát, magából akár milliomos is lehet. 
Jól tudta az árfolyamot. És azt is, hogy a lánynak elakad a lélegzete az ajánlattól. Úgy történt. 
– Nem kell aláírnia semmit. Nem kell ígérnie semmit, csak azt, hogy eljön velem az első edzésre. Ott úgyis minden kiderül. 
– Mikor lesz az első edzés? – kérdezte sokára a lány. 
– Bármikor. A csapat tagjai már együtt vannak. Úgy is fogalmazhatok, csak ön hiányzott. Akár most azonnal odamehetünk. Menjünk? 
Naeko a férfira nézett, aztán óvatosan bólintott. És talán hogy megerősítse önmagának is, mégegyszer bólintott, de most már határozottabban. Lincoln szerette volna megsimogatni. Ehelyett megköszörülte a torkát. 
– Ha megengedi, mutatom az utat. 
Naeko felállt. Itt valami olyan történik vele, amit meséskönyvben szokás olvasni. Hogy ő Kaliforniába utazhat, és milliomos lehet. És nem kell mást tennie érte, mint amit tegnap este a bárban. Ülni egy kényelmes székben egy képernyő előtt, és nyomogatni a gombokat. Túl szép volt ez, hogy igaz lehessen. Pedig mégis igaznak látszott. 
Egy hosszú folyosó végére értek. Mellette, a magas férfi komoran, majdhogynem rosszkedvűen hallgatott. Mintha megbánta volna az ajánlatát. Kinyitotta előtte a lengőajtót. 
– Fáradjon be! 
Hatalmas, fényűzően berendezett terembe léptek. Kényelmes ülősarkok, asztalok, pálmák voltak mindenütt. És közöttük elszórva azok a játékautomaták, amelyeket a bárból ismert. Lincoln a legközelebbihez vezette, és kérte, hogy foglaljon helyet. Naeko beült a gépbe, a férfi a másik oldalról a mellette lévő ülésben foglalt helyet. 
Elindították a játékot. Naeko zavart volt és elfogadott. Még soha nem érzett ilyen belső feszültséget. Az első játékot hamar elveszítette. Nem járt jobban a második és a harmadik próbálkozásával sem. Dacosan meredt a képernyőre, a szemében könny csillogott. 
Lincoln fölnyúlt, és a képernyő fölött elfordított egy kapcsolót. 
– Próbáljuk meg együtt. Én leszek a navigátora. Maga, Naeko, csak a tüzeléssel törődjön! 
Elindult a játék. A képernyőn ugyanolyan veszettül pörögtek, száguldoztak az ellenséges objektumok, és Lincoln ügyesen manőverezett. Naeko visszanyerve önbizalmát, káprázatos reflexel lövöldözött, és egymásután találta el a támadókat. 
– Ez az, kislány! – kiáltotta a játék hevében Lincoln. – Meg sem állunk a végéig! 
– Vigyázzon! – kiáltotta a lány. 
A férfi sietve elhúzott egy hatalmasan sötétlő árnyék elől, és széles ívben átkanyarodott a tér egy másik zugába, hogy onnan vezesse támadásra a hajót. Naeko szaporán lőtt, és mire észbekaptak, elérkezett az utolsó játék. Ha azt is megnyerik, övék a diadal. Talán a lehetőség súlya tette, talán a szokatlan környezet, vagy talán az, hogy párosban játszanak, egyszóval, a játék legdrámaibb perceiben váratlanul felbomlott közöttük az addig pompás összhang. Lincoln egy félreérthető manővert vezetett. Naeko nem figyelt eléggé, és a győzelem előtt már csak néhány másodperccel védhetetlen találatot kaptak. 
– Hát, ez nem sikerült – fújt egy nagyot a férfi, és Naekora nevetett. – De már nem sok kellett hozzá. Igaz? 
Naeko visszanevetett. Elmúlt már a kezdeti elfogódottsága. Úgy érezte, amíg ez a magas szőke férfi mellette van, addig őt semmi baj nem érheti. Hálát és növekvő bizalmat érzett Lincoln iránt. Hirtelen mozdulattal áthajolt, és megcsókolta a mellette ülő férfi arcát, majd sietve kiugrott a gépből. 
– Naeko, Naeko – csóválta a fejét a hosszú lábaihoz mérten szűk kabinból kikecmergő férfi. – Maga egy kis boszorkány. De éppen magára volt szükségünk. 
Elindult a terem mélye felé. Visszafordult. 
– Jöjjön, bemutatom a többieknek! 

***

A hosszúarcú kilépett a Nagyurat övezők köréből. 
– A Föld bolygót beszennyezte az árulás, az erkölcstelenség, a dicsőséges KEEC elleni lázadás mocskos bűne. Évezredek ocsmány történelmével bizonyította be az a nép, amelyik a szerencsétlen bolygón az emberi nevet bitorolja, hogy méltatlan az életre, mert addig is önmagát pusztította a visszataszító és önpusztító háborúk révén. A földi történelem az aljasság, az árulás, a gyilkolás történelme. Az erőszak és a durvaság történelme. Ez a történelem a legfényesebb bizonyítéka annak, hogy csak egy, egyetlenegy igazságos, emberi és mindenki számára üdvözítő világ létezik az Univerzumban, mert csak ez a világ képes tagjainak biztosítani a békét és a nyugalmat. A Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja. 
– A KEEC megvédelmezi mindentől és mindenkitől haladó vívmányait, értékes hagyományait, amelyek a KEEC népeinek boldogulását, harmonikus és eltervezett fejlődését szolgálják. Nem tűrjük, hogy bárki ezt a fejlődést bármilyen formában is veszélyeztesse. A földiek kísérlete, hogy bizonyítsák a bizonyíthatatlant, miszerint az emberek, szülessenek bárhol is, eredendően egyformák volnának, mivel a természet kifürkészhetetlen akaratából a különböző rendű és rangú emberek képesek egymással keverék utódot nemzeni, tökéletes kudarcot vallott. Az ősidőktől kezdve, a keveredés csak szenvedést, pusztulást és rövid, igazságtalan békét hozott. Csupán azért, hogy az erősebb újra megszeghesse azt, és kezdhesse elölről, amit eddig is folytatott, az erőszakoskodást és a gyilkolást. 
– A földi mitológia egyik tanítása szerint az első emberpár isteni körülmények között élt egy paradicsomnak nevezett területen. Nem nehéz az állításból kiszűrni a világos és félreérthetetlen utalást a KEEC fehér embereinek életformájára. Valóban, a paradicsom nem más mint az isteni Amantha hiszen a teljes kényelem, és a zavartalan boldogság csak a legfelsőbb rendű embereket illeti meg. A földi emberpár megszegte a legfőbb szabály, a teljes szabadságban is érvényes önmérséklet parancsát, amikor leszakította a tiltott gyümölcsöt, azaz a bűn almáját. A folytatás íme önmagáért beszél. A házaspár keverék utódokat nemzett, és a testvérek egymás vérét ontják. 
– Szabadságunk, jólétünk, hatalmunk legfőbb záloga, hogy az emberi fajt megőrizzük tisztának és szeplőtlennek. Évmilliók tapasztalata tanította meg erre a KEEC legmagasabb rendű gondolkodóit, és ez a tanítás ma is világosan áll előttünk. Kitörölhetetlenül benne ég mindannyiunk lelkében, születtünk bárhol is a végtelen KEEC hatalmas területén. 
– Az ember nem testvére a másik embernek. Ha képes megtanulni tisztelni a másikat, és elfogadni helyét a világmindenségben, akkor saját lehetőségeinek birtokában szabadon és boldogan élhet a rá mért korlátok között. 
– Ezt a Legfőbb Törvényt lépték át a földi emberek, amikor kiszöktek a hatalmas KEEC oltalma alól, és mint gyáva patkányok, megbújtak egy távoli naprendszerben, mert tudták, hogy tettük aljas indítékkal született, és visszataszító. 
– Nehéz volna most a helyzetünk és vérezne a szívünk, ha ez a kísérlet sikerrel zárult volna. Ha a Földön nálunk boldogabb, szebb, erősebb, egészségesebb emberek élnének. De a faj erősebbnek bizonyult. Bebizonyosodott: a korcs sohasem lehet versenytársa a fajtisztának. 
– Ha a földiek kísérlete sikerülne, óriási volna a veszély. Hiszen a példa, egyetlen példa is, megbonthatná a KEEC egységét. Új és új kísérleteket szülne, s végül ez a szikra polgárháborúk özönét zúdítaná boldog és békés civilizációnkra. Megakadályozná építőmunkánkat, amelyet az egyetemes emberiség zavartalan fejlődése, még jobb élete érdekében végzünk áldozatosan évmilliók óta és végzünk tovább, “amíg csak idő lesz az idő és tér lesz a tér!”
– A földi korcs civilizáció azonban nem fenyeget ezzel a veszéllyel. A KEEC lakói, legyenek bár feketék, zöldek vagy sárgák, tapasztalhatják, mennyivel magasabb értékű az az élet, amit a mi gondoskodásunk biztosít számunkra. Van erőnk és van fegyverünk, hogy megvédjük magunkat. Még ha az igazságot fordítják is ellenünk! Az igazság ellenében is harcolunk! Bebizonyítjuk, hogy a KEEC még az igazságnál is erősebb! 
– Csak egy igazság van a Végtelen Univerzumban! Az igazság neve KEEC!
– A fenyegetés azonban nem olyan nagy és veszedelmes, mint kezdetben hittük, amikor a földiek ostoba elbizakodottsága révén hírt szereztünk létezésükről. Ezért a KEEC Urainak Legfelsőbb Tanácsa döntést hozott. A Földet (így szól a döntés) úgy kell elpusztítani, hogy az örök tanulságul szolgáljon. Bizonyítsa, hogy a fertelmes kísérlet hiábavaló volt, és egyben figyelmeztessen is: A korcsok, a nyomorékok számára a KEEC-ben nincs hely! És nincs irgalom! A Föld lakóinak pusztulása lassú lesz és kegyetlen. És megállíthatatlan. Hatalmunkat és erőnket vetjük latba ezért. A büntetés napja elkövetkezett! 
A hosszúarcú visszalépett a többiek közé, és a két civilizáció tagjaira félelmetes csend borult. Socrates elnök magában arra gondolt, hogy a gyalázkodásra nem lehet gyalázkodással felelni. Akkor hát mit mondjon? Mert valamit válaszolniuk kell. Átfutott agyán egy áruló gondolat, hogy talán mégis lehet abban valami, amit a kígyótekintetű főember az imént elmondott. Lehet, hogy a fajkeveredésben keresendő a földi emberiség tengernyi szenvedésének ősoka? Hát ezért voltak a háborúk? Ezért kellett elpusztulnia millió és millió embernek? Ezért süllyedtek el népek az örök feledésbe? 
Elhessegette magától az ostoba kételyt, és aggodalom töltötte el. Lám, csak puszta szavakkal is milyen félelmetes hatást tud kifejteni rájuk az ellenség. És ők képtelenek ugyanarra. Mert nem a szavak igazsága, hanem a mögöttük álló hatalom számít. 

*

A svéd színész, megszegve az előzetes megállapodást, hirtelen előrelépett és fennhangon, átvéve a gőgös idegenek stílusát, beszélni kezdett. A biztonsági szolgálat emberei nem rántották elő a fegyvereiket. Túl voltak már azon a ponton, hogy az efféle óvatossági rendszabályoknak bármiféle értelmét lássák. 
– Ostobák vagytok és önhittek! – kiáltotta a színész. – Gőggel és aljas vádakkal leplezitek az igazságot, hogy féltek, rettegtek tőlünk, mert kényuralmatok veszélyben forog. A Föld testvéri népei a mi irányításunk alatt bebizonyították, hogy az emberi faj csak gazdagodik szépségben és tehetségben ha keveredik, mert a sokszínűség kedves az életnek. Monolit uralmatokat féltitek, és jól teszitek, ha féltek! Háborút szerveztek ellenünk? Gyertek, állunk elébetek! A Föld van olyan erős, és tudásunk van olyan hatalmas, hogy illően fogadjuk a támadást. De gondoljátok meg erősen! Meglehet, éppen a gőg, és a tőlünk való rettegés akadályoz meg abban benneteket, hogy megismerjétek az igazságot és tanuljatok tőlünk! 
– Ki vagy, uram? – kérdezte a színészt a Nagyúr, és érdeklődve előrehajolt. 
– Nincs nevem és nincsen rangom. A sokak egyike vagyok. Azon munkálkodom, hogy fölépítsük és megtartsuk azt, ami a természet örök rendje szerint való, s amit nem akadályozhat meg legvadabb hatalom sem. 
A Nagyúr ingerülten csapott a szék karfájára. 
– Eltévesztetted a helyedet, uram, s ezért a száműzetést kapod osztályrészül. Bár nem tudom, valóban közülünk való vagy-e, és olyan régi, mint mutatod. 
A teremben felforrósodott a levegő. A politikusok, a biztonsági emberek, s ott kívül a tanácsadók lélegzetvisszafojtva figyeltek. A svéd színész föllépése drámai fordulatot hozott. Úgy tűnt, a KEEC urai kénytelenek lesznek megkímélni az általuk fajtestvéreknek talált kopasz színészek életét. Amíg tehát ők közöttük vannak, a KEEC nem pusztítja el a bolygót, hanem feltehetően közvetlenül az emberekre támad. Akkor még van némi remény. Akkor még minden megtörténhet. A svéd is érezte, hogy jó nyomon halad. 
– Nem tartozom számadással neked, uram. Számadással csak társaimnak tartozom, és azoknak, akik aggodalommal és méltósággal fogadtak. 
Hát ez kolosszális blöff volt. Ráadásul a színész nem is hazudott, mert kopaszra nyírt társaival együtt érkezett a helikopteren, s itt valóban aggodalom és vagy kéttucat nemzetközi méltóság fogadta őket. 
– Látom társaidat, és látom a földieket – válaszolta a Nagyúr, aki úgy tűnt egyre inkább zavarba került. – De már nem kívánom látni tovább. Amikor legközelebb találkozunk, megismered a megbánás és a megtérés kínzó gyötrelmeit társaiddal együtt, azt megígérhetem. A földieket pedig senki meg nem mentheti. Ti sem. 
Elsötétült a képernyő. A technikusok sietve kikapcsolták a földi adást is, nehogy valami áruló gesztus, vagy szó eljusson az idegenekhez. 
Kinyílt az ajtó. Fehér ruhás pincérek kerekes asztalokon enni- és innivalókat gördítettek be. Az Elnök odalépett a svéd színészhez és megszorította a kezét. 
– Köszönettel tartozunk Önnek! Szeretném elsőnek kifejezni hálámat és köszönetemet rendkívüli teljesítményéért, amelynek értékét azt hiszem, nem is tudjuk kellően fölbecsülni. 
– Jobban örültem volna, elnök úr – felelte komoly arccal a még mindig sápadt férfi, – ha Shakespeare Hamletjével arathattam volna elismerő szavakat. A színész talán elégedett, ám az állampolgár fél, és elkeseredett. 
– Ön mindent megtett, barátom – felelte az Elnök –, amit megtehetett. Most mi következünk. Elvégre azért lennénk felelős személyek. – Finoman elmosolyodott, és elbúcsúzott a svéd színésztől, aki fáradtan az italoskocsi felé tartott. 
– Mit adhatok, uram? – kérdezte tisztelettel a pincér. 
– Mindegy – felelte a svéd. – Csak sok legyen! 
A Stúdió kiürült. A színészek pihenőre térhettek, a politikusok és a szakértők pedig a szomszédos konténer-terembe vonultak, ahol kezdetét vette a tanácskozás. Nem maradt sok idő. A legapróbb részletekig ki kellett elemezni a látottakat és hallottakat, mert a párbeszéd megkezdődött. S egyikük sem tudhatta milyen és mikor lesz a folytatás. 
Néhány perccel később érkezett a híradás, hogy rendkívül erős energiaimpulzus érte Európa keleti részén, Paks város térségében a Duna folyó egy szakaszát. Az energianyaláb szabályszerűen kettémetszette a talajt a folyómeder alatt, és többszáz méter mély szakadékot hasított belé. A szakadékba zuhogó víz a mélyből forró gőzként tör fel, és gázokkal vegyülve gigantikus ködfelhőt borít a környékre. A szeizmográfok erős földrengést észleltek a térségben. Egyelőre nem tudni, hány ember lett a katasztrófa áldozata, de az anyagi kár máris jelentős. Óriási szerencse, hogy évekkel ezelőtt a magyar kormány úgy döntött, nem újítja föl a közelben található muzeális atomerőművet. Ha az most működött volna, a katasztrófa beláthatatlan károkat okoz, mivel az atomerőmű a becsapódás hatására gyakorlatilag kettérepedt. A hírügynökségek földrengésként röpítették szét az esemény hírét, de aligha lehetett kétséges, honnan ered a sugártámadás. A KEEC tudatta a földiekkel, hogyan képzeli a párbeszéd folytatását. 
A műszaki szakértők némi lelkiismeret furdalással gondoltak arra, hogy a Kárpátokban elhelyezett erősítőrendszer továbbította az űrbe a tárgyalás földi jeleneteit, s így a KEEC-béliek azt hihették, valahol ott tartózkodik a Földi Kormány. 
– Tudnak célozni, bár szerencsére nem tökéletesen – jegyezte meg az egyik szakértő. – Tiszta szerencse, hogy számítottunk az eshetőségre, hogy bemérnek bennünket. 
– Az adó és a katasztrófa helye között legalább kétszáz kilométer a távolság – jegyezte meg valaki. – Az a kérdés, hogy az eltérés véletlen vagy szándékos volt? 
– Tökéletesen mindegy – mondta egy harmadik. – A céljukat elérték. Figyelmeztetni akartak bennünket, s jelezni, hogy erősek. Egy füst alatt értésünkre adták, hogy adott esetben képesek volnának onnan a távolból elpusztítani bármilyen földi célpontot. Mert a KEEC-flotta távolságának ismeretében a célzás pontossága egyszerűen hátborzongató! Nem is szólva arról, hogy ugyan miféle energianyaláb az, amelyik ilyen messziről ilyen koncentrált energiával képes ideérni, gyakorlatilag nulla idő alatt! Ismerik a molnárkát, uraim? Azt a kis bogarat, amelyik a víz felszínén futkározik? Hát, mi vagyunk a molnárkák. És felbőszült elefántok csordája jön ellenünk, hogy feldúlja a pocsolyánkat! 

A Biztonsági Szolgálat főnöke kutyaszorítóba kerül. Jim eltűnik. 

A kövér ember megpróbált jókedvűnek mutatkozni, amikor belépett az ajtón. 
– Hello, Betty! – üdvözölte feleségét, aki a hallban olvasott. – Mi lesz a vacsora? 
Az asszony nem nézett föl. Olvasott tovább, elszántan. Holloway-Ford tétován közelebb lépett. Három napja azzal ment el hazulról, hogy csak későn ér haza. Hát, alaposan elkésett. És ami a legrosszabb, nem adhatott magyarázatot a feleségének. Még nem jött el az ideje. Észrevette, hogy az asszony fordítva tartja a könyvet. Nyilván akkor kapta föl, amikor belépett az ajtón. 
Óvatosan kihúzta felesége kezéből a könyvet, megfordította, és visszacsúsztatta. 
– A gyerekek itthon vannak? 
Az asszony becsukta, és a padlóra dobta a könyvet. 
– A gyerekek itthon vannak. A gyerekek természetesen mindig itthon vannak, hogy ha hónapok múlva véletlenül fölbukkan az apjuk, illő tisztelettel és örömmel üdvözölhessék. Én is nagyon örülök, hogy látlak. Megkérdezhetem, hogy meddig maradsz? 
Ivette bukkant fel a konyhaajtóban. 
– Mami, a pudingot hogyan kell csinálni?... – észrevette az apját. – Hello, papi! – kiáltotta boldogan. Odarohant hozzá, és a kövér ember magához ölelte a lányát. Elmondhatatlanul jó volt hazaérkezni. Tele volt gonddal és aggodalommal a jövő felől, de most szeretett volna elfelejteni mindent, legalább a mai estére. Mert másnap korán reggel indulnia kell. S meglehet, hogy hónapokig nem tér haza. Talán soha sem jön többé. Talán már nem is lesz hova jönnie. De most még félt volna erről beszélni az asszonnyal, és a gyerekeket sem akarta megijeszteni. Még nem jött el az ideje, s még nem is beszélhetett. 
– Jimmy hol van? – kérdezte a lányától. 
– Ahol mindig – felelte Ivette. – A klubban. Mindig ott lóg. Apu, hogy te milyen szőrös vagy! Szörnyű! 
– Miféle klubban? – kérdezte a kövér ember. Kellemetlen előérzete támadt. 
– Hát a Csillaghajó klubban. Hiszen mindig oda jár... Apu, mi van veled? – kérdezte a lánya ijedten. Apja arcán félelmetes kifejezés ült. 
– Azonnal hívd haza a bátyádat! Azonnal, érted? Mondd meg neki, hogy ha jót akar, azonnal hazajön. Futás! – Ellódította magától a lányt, aki rémülten rohant ki az ajtón. Behallatszott, ahogy fölberreg a könnyű kis elektromos robogó motorja, és elhúz a ház elől. 
A kövér ember a széles pamlagra rogyott. Az arca szürke volt, és halálos fáradtság ült rajta. Felesége döbbenten nézte. Amióta a férjére várt, százszor eltervezte miképpen olvas be neki. Aztán amikor a kövér ember csapzottan, gyűrötten belépett az ajtón, úgy érezte, eljött a kedvező pillanat. Elege volt az elfoglalt-ember-felesége szerepből. Gyűlölte férje titokzatos eltűnéseit, pánikszerű elrohanásait, és azt, hogy utóbb soha semmiről nem adott magyarázatot. Elisabeth Orono Maine államban született, s ott is élt, amíg Jamessel ide délre nem költöztek. James nem szokványos módon udvarolt neki, s igazából ő az utolsó pillanatig sem gondolta volna, hogy a már akkor is kövérkés fiatalember felesége lesz. A város egyik legszebb lányának számított. Szülei jómódúak voltak, és mindent megadtak lányuknak, amit szülő megadhatott. Talán éppen ezért lett elege Elisabethnek olyan korán a hasonszőrű gazdag fiúkból, a jólétben elkényeztetett ficsúrokból. S ezért érdekelte egyre jobban a különös idegen fickó, James. Aki már akkor mindenféle titokzatos dologgal foglalkozott. S egy napon feleségül kérte. És ő, mielőtt bármit is megfontolt volna, igent mondott. A döntését nem bánta meg. Boldog volt a férjével, a két gyerekével, bár az elmúlt tizenöt év alatt sem tudta megszokni férje eltűnéseit, a körötte lebegő titok felhőjét. Elisabeth szerelmes volt a férjébe, pedig James az elmúlt évek alatt erőteljesen meghízott, a haja megritkult, és dohányzott is. Az asszony azonban tudta, hogy férje, külseje dacára igazi férfi, és büszke volt rá. Most, ahogy férje arcát nézte, ismét megérezte, hogy valami olyan történt, ami ezerszer fontosabb mint az ő szabálytalan házaséletük. Mint mindig, most is rémülettel gondolt arra, hogy az a szörnyűség valamilyen formában összefüggésbe kerülhet a családjával. Visszatérő félelme volt, hogy egyszer valami baja esik Jamesnek, vagy a gyerekeknek. 
– Mi baj van Jimmyvel? – kérdezte remegő hangon. A férfi felsóhajtott. 
– Betty, drágám! Adj egy nagy whiskyt légy szíves! Sok jéggel, szóda nélkül! 
Az asszony sietve kitöltötte az italt. A férfi úgy itta ki, mint a vizet, és az asszony felé nyújtotta a poharat. 
– Még egyet, drágám! 
– De hát mi történt, az isten szerelmére? Beszélj, James! Történt valami? 
A kövér ember fölnézett a feleségére. A szívét elöntötte a szánalom. 
– Nem mondhatom el. Semmit sem mondhatok. Halálosan fáradt vagyok, Betty. Ha nem sajnálod tőlem, akkor meginnék még egy pohár whiskyt, és megyek aludni. Úgy érzem, annyi erőm sincs, hogy fölvánszorogjak a lépcsőn. 
Az asszony a bárpulthoz lépett, és töltött a pohárba. Némán nézte, ahogy a férje másodszor is magába dönti az italt, és mereven maga elé bámul. Az ajtóban megjelent Jim. Szorosan mögötte a húga. A fiú ijedten közeledett apjához. 
– Hello, apa! Ív azt mondta, kerestél... 
– Hol voltál? – förmedt rá a kövér ember. 
– A klubban – felelte a fiú. – Hiszen meséltem neked róla. 
– Űrhajókkal csatáztok? 
– Hát persze! 
A kövér ember fölült a pamlagon. Úgy érezte, hogy az erőfeszítéstől szétpattan az agya, de ezt a dolgot nem akarta másnapra halasztani. 
– Idefigyelj, Jim! Soha többé a lábadat abba a klubba be nem teheted. Értetted? Ha megtudom, hogy mégegyszer beleülsz valamelyik rohadt gépbe, akkor elvitetlek egy távoli szigetre, ahol csak majmok vannak és vadkacsák, és ott fogsz gebedni egészen addig, amíg ki nem vered a fejedből ezt az istenverte, átkozott, rohadt mániát! 
A fiú arca elfehéredett, a hangján érezhető volt, hogy sírással küszködik. 
– Ezt nem mondhatod komolyan! Ezt nem teheted, velem... kérlek apa! Kérlek! Én vagyok a legjobb a csapatban. A legutóbbi kimutatás szerint az ötödik legjobbat teljesítettem a héten a világ-összetettben. Csak egy dakotai srác, egy japán, egy német, és egy magyar volt jobb nálam. De ők már régebben kezdték. Tudod mit jelent ez? 
– Tudom! – ordította a kövér ember. – Az a baj, hogy nagyon is jól tudom. És az a baj, hogy te kis hülye, meg a többi hozzád hasonló semmit sem tudtok. Semmit! Érted? Semmit! Semmit! Ó, ha tudnátok... 
– Mit, James! Mit? – riadozott a felesége. A kövér ember lehiggadt. 
– Azonnal menj a szobádba! Te is! – intett a lányának. – Nyomás aludni! Menjetek! 
A két gyerek ijedten szaladt föl a lépcsőn, és tűnt el a maga szobájában. Ivette sietve levetkőzött, és ágyba bújt. Jim hanyatt vetette magát az ágyon, és a mennyezeti ablakon át a csillagos eget bámulta. Szíve sebesen vert, torkát a keserűség szorongatta. Apja még nem beszélt ilyen hangon vele. A fiú úgy érezte, hogy ezt a mai estét soha nem bocsátja meg neki. 
Holloway-Ford zaklatottan járt föl és alá a hallban. 
– Mi történt, James? Az isten szerelmére, mondd el, hogy mi történt? 
A kövér ember megfogta az asszony kezét, és a pamlaghoz vezette. Leültek mind a ketten. Holloway-Ford simogatta az asszony törékeny, finom ujjait. Olyan karcsúak, olyan érzékenyek voltak az ő hatalmas, szőrös mancsában, mint apró, eleven gyerekek. Csendesen mondta: 
– Háború lesz, Betty. Háború. Rettenetes háború. Amilyet még nem látott a Föld. 
Az asszony kikerekedett szemmel meredt rá. 
– Háború? – suttogta. – Háború? Simogatod a kezem, és azt mondod, háború? Elment az eszed? Ugye, James, ez csak tréfa? Dühös vagy rám, amiért veszekedtem veled, és most így akarsz megbüntetni? Ugye, csak gonosz tréfa volt? Ez nem lehet igaz! Nem, James, látom a szemeden, hogy ez képtelenség! Nem lehet háború! És miért is lenne? Hiszen mindenki békében élhet a földön! Mondd James, hogy csak tréfa volt! Mondd, hogy csak rám akartál ijeszteni! Ugye, így volt? 
– Igazat mondtam – felelte rövid hallgatás után a kövér ember. – Háború lesz. Iszonyú háború. Már nem is lesz, mert már elkezdődött. És én nem akarlak titeket idő előtt elveszíteni. 
– Idő előtt? – Az asszony kihúzta kezét a férje kezéből. – Azt mondod, idő előtt? 

*

A kövér ember egyedül maradt a hallban. Hibát követett el. Nem volt helyes elárulni a titkot. De gyönge volt és fáradt. Rettenetesen fáradt. Már nem bírta tovább az őrjítő feszültséget. Nem lehet büntetlenül ennyire túlfeszíteni a húrt. Nem ismerni nappalt és éjszakát, nem lepődni meg a legvadabbnak tűnő eseményen, nem csodálkozni semmin. Miközben mások behunynák a szemüket, és egy végső mozdulattal odadobnák magukat a sodró események elé, megőrizni a józanságát, ítélőképességét és dönteni, dönteni. Dönteni az élet-halál kérdésében. Valakinek már el kellett mondania. 
Nem könnyebbült meg. Kínozta a lelkiismeret furdalás. Tudta, hogy a felesége álmatlanul fekszik odafönt, és az ő szavain, az ő kegyetlen szavain rágódik. Azt kívánta, bárcsak hazugság lett volna részéről az egész. Bárcsak egy iszonyú, rossz álom lenne. A fiára gondolt, és ismét elfogta a félelem. Nem szabad magára hagynia Jimet. A bázisra nem viheti, de itt sem hagyhatja már. Jim veszedelmes úton jár. Nagyon kell vigyázni rá! A gépezet már beindult, és nincs többé ember a Földön, aki meg tudná állítani. Még ő sem képes rá, pedig a gépezetet ő, éppen ő indította el. Jimet elviszi már holnap reggel valahová. Ahol egy ideig biztonságban lesz. Hová? Már képtelen gondolkodni. Ideje, hogy aludni térjen. Majd holnap reggel. Igen, aludni... 
Zavart köhécselést hallott a feje fölül. 
– Izé... itthon tetszik lenni? 
Egy pipip. Ha jól látta, Euridiké kukucskált befelé a nyitott szellőző ablakon. Ott ült az ablak szélén, és a lábait lefelé lógázta. Karjai közt Holloway-Fordék fekete macskáját tartotta, írisz dühösen nyávogott egyet, és vad lendülettel kiugrott a pipip karjai közül, egyenest a kövér ember nyakába. Holloway-Ford megragadta a macskát, és szórakozottan az egyik asztalkára tette. 
– Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte a pipiptől. 
– Lejöhetek? – tudakolta udvariasan Euridiké. 
– Gyere! 
A pipip leugrott. Tömzsi termete ellenére legalább olyan kecsesen és könnyedén mozgott, mint az előbb a macska. Megállt a kövér emberrel szemben, és fölnézett rá. Legföljebb a derekáig ért Holloway-Fordnak. A pipip fölragadta az asztalról a macskát, amely egy mozdulattal elkésett a menekülésben, és most dühösen fújtatott. Euridiké letelepedett a karosszékben, és módszeresen simogatni kezdte négylábú foglyát. Szőrével szemben. Még nézni is rossz volt. 
– Érdekes, milyen ideges ez az állat. Azt hittem, szereti a simogatást. Tudja, hogy különös gondolatai vannak? 
– Nekem? – kérdezte a kövér ember, mert tényleg különös gondolatai támadtak. Letelepedett a pamlagra, és tűnődve nézte a pipipet. Fáradsága nyomtalanul eltűnt. Mintha egy hűvös tóban fürdött volna meg. Igen, ez a leghelyesebb kifejezés. A kövér ember úgy érezte, felüdült. Hálás volt a pipipnek, noha fölöttébb szokatlanul érkezett. Nem volt azonban kétsége, hogy jelenlétének köszönheti felfrissülését. 
– A macskának – magyarázta a pipip. – A macskáknak észvesztő gondolataik vannak. Nincs a világegyetemben még egy olyan lény, amelyik ilyen eszeveszettül tudná keverni a legotrombább realitást a már-már felfoghatatlanul átvitt képzetekkel. 
Tűnődve nézte az állatot és közben hümmögött. 
– Különös. 
– Nem szereti, ha visszafelé simogatják – jegyezte meg a kövér ember. 
– Tudom. Egyik sem szereti – felelte a pipip. – Megmondom magának kereken, kifejezetten utálják. 
– Akkor miért csinálja? 
– Éppen azért. Fölkorbácsolom a szenvedélyét. A macskát félelmetes dühbe lehet hozni. De amilyen hamar feldühödik, olyan váratlanul le is csillapodik, ha az érdeke úgy kívánja. A gondolatait azonban a szenvedélyes düh pillanataiban nem tudja leplezni. A macska ilyenkor kiadja önmagát. Csak legyen ott valaki, aki megérti. Ennek például ocsmány belső világa van. Fuj! 
Ledobta a padlóra a macskát. Írisz pár lépést menekült, aztán leült, és kényelmesen nyalogatni kezdte a bundáját. 
– Látja? Ilyenek. Nincs egy szikrányi jellemük. Született képmutató mind. És milyen intelligensek! Hajjaj! 
– Miért jött? – kérdezte a kövér ember. Érezte, hogy a fáradtság apró hullámokban tér vissza. 
– Valamit el kell mondanom – felelte készségesen a pipip. 
– Mit? 
– Mit is? Tényleg, mit is? Nahát? Amíg a macskával játszottam, elfelejtettem. Hogy kiment a fejemből! 
Holloway-Ford mintha egy kútban süllyedt volna lefelé. Érezte, hogy néhány pillanat múlva elnyeli a fekete mélység, és végre aludni fog. Nem berzenkedett ellene. Valamit még meg akart kérdezni. 
– Mondja... mondja Euridiké... mi értelme van... – Elaludt. 
Hajnalban rettenetes, nyomasztó álmot látott. Katona volt, mint ifjúkorában. A parancsnokai meg a társai ott álltak körülötte az ágyánál, és ordítoztak. Riadó! Mindegyiknek elefántfüle volt és ormánya. Ő mezítelenül feküdt az ágyban, és bármekkora erőfeszítést is tett, hogy fölkeljen, képtelen volt az ujját is mozdítani. Azok egyre vadabbul üvöltöttek, majd a dobhártyája repedt szét tőle. Egyre dühösebben hajoltak fölé az arcok, egyre vészjóslóbban ordították az arcába: Kitaláltuk a gondolatait! Nem hallja, Holloway-Ford? Ébresztő! Kelj föl már, te világ lustája! Hallod? Ébredj már! Ébredj már az istenért! James! Hallod! Jim megszökött... 
Fölriadt. A felesége arcába bámult. Egy pillanatra megzavarodott. Hogy kerül a körletbe a felesége? Aztán megvilágosodott az agya. Megborzongott, és nehézkesen megmozdult a pamlagon. Rájött, hogy fázik. A feje fölött még mindig nyitva volt az ablak. Csak úgy áradt rajta befelé a hűvös hajnali levegő. 
– Jól van... még egy kicsit aludnék... adj egy takarót – dünnyögte. Megszabadulva a kínzó látomástól, szeretett volna visszasüllyedni egy békésebb, pihentetőbb álomba. Visszamerülni az öntudatlanságba, amely olyan közelinek, olyan csábítóan közelinek látszott. Csak a szemét kell lehunynia. Hiszen odakint még sötét van... 
– Ébredj föl! – rázta meg a vállát az asszony. – Ébredj föl, hallod! Jim megszökött! 
A kövér ember úgy pattant föl, mint a gumilabda. Egy csapásra kiröppent szeméből az álom. Pontosan tudta már, hol van és mi történt vele. 
– Mikor? 
– Nem tudom – felelte az asszony, és kitört belőle a sírás. Az arcán látszott, hogy ez az éjszaka őt is megviselte. – Hajnalban fölébredtem, mert rossz érzésem volt. Ív alszik a szobájában, de Jimmy ágya üres. Még csak le sem feküdt! 
Holloway-Ford átkarolta a feleségét. 
– Nyugodj meg, drágám! Előkerül a fiú. Esküszöm, hogy egy órán belül előkerítem! Nem mehetett messzire. 
– Te üldözted el! – zokogta a felesége. – Mert olyan durván beszéltél vele! Jimmy nem bírja a durvaságot. Úgy imád téged, úgy rajong érted, és akkor te megjössz három nap után, és ordítozol vele. Pedig nem is csinált semmi rosszat. Ó, én édes istenem! Hol lehet a kisfiam? 
A kövér ember megsimogatta a pamlagon sírdogáló asszonyt. A fiút minél hamarabb meg kell találni. A lánya szobájába sietett, mert sejtette, a fia beavatta húgát a dologba. Ivette békésen aludt az ágyában, de az első érintésre fölriadt. 
– Szia, papi! Hova utazol? – ült föl tágra nyitott szemmel. Holloway-Ford kesernyésen elmosolyodott. A családja már megszokta, hogy a nap leglehetetlenebb óráiban jönnek érte, és viszik magukkal titokzatos helyekre, titokzatos emberek. 
– A bátyád hová ment? – kérdezte szelíden a lánytól. 
– Elszökött – suttogta Ivette. Apja leült az ágy szélére, és két kezébe fogta lánya arcát. 
– Hová ment, kicsim? 
– Elszökött, papi! Félt attól, hogy nem engeded versenyezni azon a bajnokságon. 
– És hová ment? 
– Nem tudom. Nem mondta nekem – felelte Ivette. Tágranyílt, még álomittas szemein látszott, hogy nem hazudik. És az is, hogy ha tudná megmondaná az apjának, mert félti a bátyját. Ivette-ből hiányzik a női ravaszság, szokta az anyja mondogatni. Holloway-Ford ezt sohasem bánta. 
– Nem árulta el, hova megy. Csak azt mondta, hogy elszökik, és majd hallunk felőle, és akkor nagyon büszkék leszünk rá. Te is. És hogy elvisz majd engem, meg anyát, meg téged az űrrepülőgépén egy Mars körüli útra. És még rengeteget fogunk űrhajózni. Tudod, papi, az az igazság, hogy Jimmy egészen bepörgött az ordibálásodtól. 
A kövér ember elmosolyodott, és megsimogatta a lány arcát. 
– És mit vitt magával? 
– Mindenfélét belehajigált a sporttáskájába. Elvitte a computeróráját, és kölcsönkérte a tolmács adapteremet, mert az övé elromlott, amikor belegabalyodott abba az általa szerkesztett műnyelvbe. Mást nem vitt el. Ja, még a baseball ütőt. Meg azt hiszem, elvitte a robogóját is. De abban nem vagyok biztos. 
– Koszi, Ív! – suttogta a kövér ember. – Rengeteget segítettél. Ne aggódj semmit, reggelre itthon lesz a bátyád. – Fölállt. – Aludj, kicsim! Még nagyon korán van. 
Kilépett a szobából, és csendesen behúzta maga után az ajtót. Még látta, hogy a kislány visszafekszik a párnájára, és magához öleli a fülesmackót. 
Lent a hallban felesége idegesen járkált fel és alá. 
– Kihallgattad? 
A kövér ember bólintott. Ennél pontosabb kifejezést a felesége aligha használhatott volna. Igen, kihallgatta a saját lányát. Ezt kellett tennie, hogy minél hamarabb megtalálja a fiát. Mert a késés végzetes lehet. 
– Ív szerint azért szökött el, mert mindenáron részt akart venni azon az ostoba űrhajósversenyen. Nem lesz nehéz megtalálni. Gondolom, a szervező bizottságnál már ma jelentkezik. Majd szólok, hogy ha fölbukkan, azonnal értesítsenek. 
– És ha valami baj éri az úton? – kérdezte élesen az asszony. 
– Miféle baj érhetné? 
– Megtámadhatják. Egy ilyen szép szőke kisfiút... – az asszonynak elcsuklott a hangja. 
– Ugyan, Betty! – intette le a férfi. – Jim már nem kisfiú. Tizenötéves múlt, és remekül sportol. Egy ekkora fiú már meg tudja védeni magát. Gondolj Verne tizenöt éves kapitányára!. 
– Jimmy még gyerek! Ezt te is tudod. És csak egy hónapja múlt tizenöt éves! És most ott gyalogol éhesen, fázva az országúton. Jimmy, szegény kisfiam! 
– Elvitte a robogót – érvelt a férfi. 
Az asszony megragadta a férje kezét, és az ajtóhoz húzta. Odakint már pirkadt. 
– És az ott mi? 
A kerti úton ott állt Jim ezüstszínű robogója. Mellette az aranyszínű Ivette tulajdonát képezte. Látható volt, hogy a két gyerek az este egymás mellett parkolt le, mielőtt berohantak a házba. Holloway-Ford rosszat sejtett. Kirohant a ház elé. Nem is kellett tovább mennie. A garázsajtó nyitva állt, és a tágas földalatti garázsból hiányzott a hatalmas Puckard. A friss, harmatos füvön még látszott az acélhálóabroncsos kerekek nyoma. Jim tehát biztosra ment. Autóval messzebb juthatott, mint a feltűnő robogóval, amit előbb-utóbb megállított volna valamelyik járőr, aki meglátja az éjszakában száguldozó gyereket. De egy csukott Puckard, ráadásul a különleges rendszámmal... ugyan ki állítaná meg? Jim, ha ügyes, átszelheti az egész kontinenst, s valahol Keleten más néven bukkanhat föl. A szervezők nem sokat kérdeznek, ha egy kis zseni jelentkezik. Hívhatják akár Fekete Péternek is, úgy beszippantják a csapatukba, mint a parancsolat. És bármennyire is ő a Biztonsági Szolgálat főnöke, napokra szem elől veszítheti a fiát. Az időveszteség most valóban végzetes lehet…
Visszarohant a házba. Egyet tehet. Leadja a saját kocsijára a körözést. A rendszám alapján előbb-utóbb meglelik. Aztán rájött, hogy Jim is számít biztosan erre az eshetőségre, és csak reggelig hajtja a Puckardot. Lehet, hogy már egy távolsági buszon ül, valahol a végtelen országutak valamelyikén. Mindenesetre azért tárcsázta a központi számot, és az ügyeletessel leadatta a körözést. Elindult a garázs felé, de megállt félúton. Felesége kocsiját nem akarta elvinni. Az a kellemetlen előérzete támadt, hogy sürgősen szükség lesz rá, ha menekülni kell. Ugyan, hová?, villant az agyába. Mintha a KEEC elől bárhová el lehetne menekülni? De az asszony autóját mégsem vitte el. Inkább a fia robogóját választotta. Kirendelhetett volna egy szolgálati járművet is, de egy percet sem akart elveszíteni. A robogón meggyőződhetett arról, amit korábban már sejtett. Ezek az újfajta antigravitációs robogók átkozottul billenékenyek voltak. Ráadásul olyan veszettül gyorsak, mint a kilőtt puskagolyó. 
A halkan zümmögő kecses jószág lesuhant a lankás domboldalon az országúthoz, majd a betonszalagon süvíteni kezdett a város felé. A kövér ember előtt a fia arca lebegett, ahogy sápadtan, rémülten mered rá. A halálba üldözte a saját fiát... Nem! Jimet meg fogja találni! Oldott ő meg ennél már sokkal bonyolultabb feladatot is, rövidebb idő alatt. Azután a pipip jutott az eszébe, ahogy tegnap éjjel lebámult rá az ablaknyíláson. Majd a felesége arca villant elé, ahogy rámered és azt suttogja: háború... Igen, a háború... és a pipipek, akik olyan gyorsan eltűntek a baj hírére. Pedig a hírt ők maguk hozták... Meg kellett volna kérdeznie a pipiptől... Jim arcát látta ismét és a magáét. Dühbe gurult, és igazságtalanul ordított a fiúval... Miért is? Azért, mert félti őt. Ez az! A féltés mindent megmagyaráz. Félti a gyerekeit, a feleségét, az otthonát, de úgy, hogy beleborzong a bőre. A pipipek pedig mintha semmit sem féltenének. Igen, ezt akarta tőlük megkérdezni. Tegnap, Euridikétől... 
A kormány megrándult, és a robogó hatalmas szikracsóvát húzva maga után, automatikusan fékezni kezdett. A műszaki hibából bekövetkezett bukást azonban a kövér ember már nem tudta megakadályozni. Átbukfencezett a robogó kormányán, és hosszú ívben bezuhant az útmenti bozótosba. Egy villanás volt az egész. Az még az eszébe jutott, hogy ilyen sebességnél a túlélésre szinte nulla az esélye. Távoli zúgást hallott, egy kiáltást, és a becsapódástól elveszítette az eszméletét. 
Magához tért. Mozdulatlanul feküdt az ágak sűrűjében. Arra összpontosította a figyelmét, hogy mozgás nélkül fölmérje, milyen sérülés érhette. Nem mozdult, nem mert. Félt megérinteni az arcát, mert az a nyomasztó érzete támadt, hogy nincs arca. Félt kinyitni a szemét, mert azt hitte, megvakult. Holott nem érzett különösebb fájdalmat azon kívül, hogy égett az arca, a keze, az egész teste, feltehetően az ágak karcolásától. 
Óvatosan kinyitotta a bal szemét. Látott. Kinyitotta a jobbot. Azzal is látott. Megmozdította a bal kezét, és megérintette az arcát. Volt arca, és nedves volt. Talán a vértől, talán a hajnali harmattól. Sebhelyet nem érzett, és a keze, amikor a szeme elé emelte, nem volt véres. Megmozdította másik kezét. Az sem fájt. Fölült. A jobb sípcsontjába belehasított a fájdalom. Nyilván beütötte, amikor átröpült a motoron. Más fájdalmat nem érzett. Úgy ült a sűrű ágak között a hatalmas bokorban, mint egy óriási pelikán a fészkén. Keservesen négykézlábra fordult, és megpróbált kikecmeregni a szúrós ágak közül. 
Csapzottan, lépetten, sántítva került elő. Az út mellett, egy fának préselődve hevert a robogó. Döbbenetesen összezúzódott a tölgyfa törzsén. A kövér ember csak most mérte föl hihetetlen szerencséjét. Az út menti fasor fái sűrűn álltak, csak itt a kanyarban volt közöttük nagyobb távolság. Még így is óriási szerencséje volt, hogy nem arra repült, amerre a motor. Mert akkor Jimet senki sem akadályozhatná meg a tervében. 
A gondolat fölriasztotta kábultságából, és kisántikált az út szélére. Járművet kell szereznie, mielőbb. Jim dolga nem tűr halasztást. És a magáé sem. A baleset mély bizonyossággal töltötte el. Bármi is történjék, ő nem halhat meg addig, amíg a küldetését nem teljesítette. Sietnie kell tehát. Sietni. 
Az országút azonban reménytelenül üres, és kihalt volt. Csak a békák kuruttyolták a közelben gúnyosan és undokul, a maguk hajnali énekét. Sántikálva elindult a város felé. Jó mérföldet megtett már a csípős, hűvös hajnalban, amikor egy hagyományos típusú kamion utolérte, és a jólelkű sofőr fölvette. A feketének, akit Billynek hívtak, jócskán volt forró kávéja a termoszban. Meleg kávé, a meleg vezetőfülkében. Reménykedés töltötte el, és amíg a suhanó országutat bámulta, s az autórádióban utolsó köreit rótta egy álmos disc-jockey, a kövér ember csendben elaludt. Billy állta a szavát és udvarias rázogatására, 
– Hé, ember! 
Holloway-Ford a Bázis kapuja előtt ébredt fel. 
Egy halálosan fáradt és törődött hústorony kecmergett le a kamion lépcsőjén, és indult el tántorogva a kapu felé. Háta mögött a hússzállító kamion elporzott Kelet felé. Az ügyeletes őr kis híján lenyelte a rágógumiját, amikor a tépett, sáros csavargóban a saját főnökét ismerte fel. Sietve kitárta előtte a kaput. 
– Szóljon, hogy küldjenek értem egy járművet! – nyögte a kövér ember, és lerogyott az őrházikó melletti padra, ami nem tudni miért állt ott, mert az őröknek éjjel-nappal tilos volt leülni. A rágógumis őr kissé csodálkozva ugyan a hajnali látomáson, de higgadtan tárcsázta az éjjeli szolgálatot, és akkurátusan beszámolt a történtekről. 
Azt szükségtelennek tartotta a jelentésébe bevenni, hogy egy jó órával korábban a főnök fia kis híján átszakította a kaput egy hatalmas Puckarddal. Egy levelet nyomott a kezébe, aztán csikorgó kerekekkel eltépett, mint akit ezer gengszter üldöz. A levelet az apjának címezte, aki most ott gubbasztott az őrház ablaka előtt. Nem is levél volt, csak egy papírlap: 
“Ne keress, apa! Szerető fiad, Jim.” Ennyi állt rajta. Az őr ugyan sejtette ott a kapuban, miközben a Puckard után bámult, hogy ért valamit, és ahogy most a magába roskadtan üldögélő kövér embert nézte, úgy döntött, ezt a levelet inkább később adja át. Majd ha erőre kap a főnök. Úgysem lesz tőle okosabb. A fiú világgá ment, és kész. Nem egy extra eset. Az ő fia már kétszer elment, de amikor elfogyott a pénze, mindig visszajött. Legutóbb a tiszta új Chevroletét vitte el, és úgy hozta vissza, hogy ő, Jeremiah Tackmann azt hitte, hogy ott mindjárt megüti a guta. A srác két hét alatt alapos munkával totálkárossá tette a kocsit. Nem verte meg a kölyköt, bár amikor látta, hogy a Chevrolet eltűnt, esküdözött az asszonynak, hogy most már aztán nem ússza meg a fiú. Aztán mégis megúszta. 
Tackmann visszaemlékezett, hogy annak idején maga is kalandvágyó volt. Úgy ám! Ő is elcsórta az apja kocsiját, amikor elhatározta, hogy elmegy a Sziklás Hegységhez, és beveszi magát a rengetegbe. Aztán egy hét múlva elege lett. Őt sem verte meg az apja. Ellenkezőleg. Elvitte magával egy kocsmába, és ott jól berúgatta a fiát. “Hogy tudd fiú, a feszültségeket olcsóbban is le lehet vezetni, mint egy világkörüli utazással” – mondta neki. Hát, az igaz, hogy az örege főleg a piával utazott. Az is vitte el a távoli vadászmezőkre szegényt. Nyolcvanhat éves korában. Ő, Jeremiah soha egy kortyot nem ivott. Attól fogva, hogy az öreg berúgatta, megutálta a szeszt. Nem ivott azóta egy kortyot sem. Csavarogni viszont szeretett, és később is megszökött. Mégis rendes ember lett belőle, és akárki megnézheti Jeremiah Tackmann házát! Van mindene, amit az ember megkívánhat, és a felesége a legderekabb asszony az egész Államokban! A fiából is rendes ember lesz, ha majd benő a feje lágya. Addig meg hadd tombolja ki magát! Robert éppen olyan Tackmann mint ő! Ez a kölyök is visszajön majd az apjához, ha elfogyott a pénze. Úgyhogy kár szegény főnöknek annyira keseregnie. 
Az őrház elé csikorogva kanyarodott egy szürke Ford. A kövér ember föltápászkodott, és beült az autóba. A Ford, mintha puskából lőtték volna ki, százas tempóban hajtott el a központi épületek felé. Jeremiah Tackmann, a sokat tapasztalt kapuőr összehajtogatta a papírlapot, és a zubbonya zsebébe rejtette. Este is ő lesz ma szolgálatban. Ha majd hazafelé tart a főnök, szól neki. Meglehet, addigra előkerül a fia is. Jeremiah Tackmann ötvenöt éves volt, és a tapasztalat mellette szólt. Azt azonban ő sem tudhatta, hogy a kövér ember soha többé nem jön ki azon a kapun... 

*

Chip halálosan unta már a gyakorlatokat. A béka kezelése pofonegyszerű volt, bármelyik harmadosztályú pilóta elvezette volna. Századszor és ezredszer gyakorolták már hetek óta ugyanazokat a manővereket, a hosszabb és rövidebb távú ugrásokat, pörgéseket, visszaugrásokat, a számítógépes szimulátorokban. Tudta, hogy az életük múlik azon, mennyire képesek uralkodni az új típusú űrhajók felett, mégis a pokolba kívánta az egészet. A legszívesebben aranyvitorlájú megfigyelő-hajójában ült volna, “csendesen lebegve űrszelek szárnyán”. Minden porcikája égett a türelmetlenségtől. A megfigyelők legnagyobb ellensége az unalom. Hosszú kiképzésük során arra nevelik őket, hogy megtanuljanak értelmet adni minden másodpercüknek. Az állandó készenlét feszültsége feloldja bennük a szolgálat monotóniáját. Chip is remekül bírta a több hónapig tartó szolgálatot kint a feneketlen űrben a Malaccal, mert alapjában véve kalandvágyó természet volt. 
A Nagy Kaland most elérkezett. Bár egy kissé tán nagyobb, mint kellett volna. Chip azon kevesek közé tartozott, akik a legapróbb részleteket is ismerték a készülő tervből, egy dolgot kivéve, amiről viszont senki sem tudhatott. Még ő sem. Noha mint az ellenség első észlelője, részvétele kulcsfontosságúnak számított. Részt vett a felkészítés stratégiájának kidolgozásában is. Az ő javaslatára állították be a technikusok bámulatos gyorsasággal a kiképzőtérre a szimulátorokat. Amiről Chip bölcsen hallgatott, mert ha kitudódik kinek az agyában fogant a napi tizenkét órás gyakorlás ötlete, a társai talán meglincselik. Amilyen célravezető volt a pilóták reflexeit hihetetlen mértékben felgyorsító drill, olyan gyűlöletessé vált a második hét után. És a legkevésbé éppen ő lázadozhatott ellene. 
A megfigyelők titokban mindig a Nagy Kalandra, a Találkozásra várnak. Éppen ez a felfokozott várakozás teszi elviselhetővé számukra az Űrben teljesített monoton szolgálatot. A megfigyelők többsége azonban elesett az első ütközetben, ott a Plútó övezetén túl. Csak néhányan maradtak meg, akik szabadságon, pihenőn vagy a szokásos kórházi kivizsgáláson tartózkodtak. 
Nem többen két tucatnál. Az ezer pilóta többsége tehetséges amatőrökből, még csak kezdő sportrepülőkből, menetrendszerinti járatokat vezető, de még fiatal, hivatásos pilótákból állt. Talán ha a társaság egyharmada vezetett tíznél többször űrhajót a Föld és valamelyik bolygó között. Ezért kellett a feszített kiképzési ütem. Úgy dolgoztatták őket, mint a rabszolgákat. Hajnalban már gyakorlatoztak a szimulátorokon, utána reggeli torna, majd a reggelit követően elméleti és gyakorlati kiképzés, szerelés, azután ebédig ismét a szimulátor, hogy a korai vacsorát követően még egy rövid gyakorlatozás jöhessen, s azután a korai takarodó. És másnap hajnalban kezdődött minden elölről. Őrjítő volt. És még mindig nem tudták, mikor és honnan érkeznek az ígért mesterlövészek, akik közül minden békára jut egy…
Pedig sokáig már nem várhattak velük, mivel a kihelyezett és még működő szondák jelentései szerint a Plútón túli övezetben a KEEC-flotta összevonásokat hajtott végre s várható volt, hogy bármelyik pillanatban elindulnak a Föld felé. Egyetlenegy ember vezette jármű sem hagyhatta el a földi légteret, szólt a szigorú parancs. A Föld némán és alázatosan lapult a nagy Világmindenségben a közeledő ellenség előtt. 
A pilóták idegei pattanásig feszültek. A legszívesebben akár puszta kézzel rohantak volna a KEEC-nek. De nem lehetett, így hát dühüket és türelmetlenségüket a szimulátorokon töltötték ki. Ez volt a kiképzésük célja. A szűkre szabott felkészülési idő alatt a pilóták képességeit, harci készségüket a maximumig kellett fejleszteni. A stressz és a kegyetlenül kimerítő gyakorlatok a forrpontig hevítették a pilóták kedélyállapotát, akik időnként már úgy viselkedtek, mint a felingerelt vadállatok. 
A kiképzés vezetője jól látta, hogy a fiúk elérték teljesítményük határát. Ám azt ő sem tudta, hogy mikor érkeznek meg a várt mesterlövészek, s mikor kezdődik meg végre a földi flotta fölvonulása. A kövér ember még a legközelebbi munkatársait sem avatta be a dologba. A mesterlövészek kiképzését a legszigorúbb titokban végezték. Erről senki nem tudhatott meg semmit. 
Chip az ebéd utáni kurta pihenő alatt a társalgóban üldögélt az egyik kényelmes fotelban, és az ujjai között idegesen pörgetett egy pénzdarabot. Megállás nélkül, jó öt perce csinálta már. Mellette, egy hórihorgas dán pilóta eszelős tekintettel követte a pénz mozgását. Egyikük sem szólt egy árva szót sem. 
A kövér ember úgy bukkant fel Chip előtt, mintha a falból lépett volna ki. Chip nem hagyta abba a pénzpörgetést, a dán sem a bámulást. 
– Hello, Chip! – üdvözölte Holloway-Ford. – Hogy szórakozol? 
– Remekül – morogta Chip. 
– A közérzeted? 
– Jó. 
– Kifogás, panasz, megjegyzés? 
– Nincs. 
– Tehát, minden rendben? 
– Minden. 
– Uhum... Chip, beszélnem kell veled! 
Chip abbahagyta a pénzpörgetést. A dán csak most nézett föl a kövér emberre. 
– De ez a hely nem alkalmas. Túl sokan vagyunk. Tarts velem, egy kis sétára! Elkértelek a kiképzés főnökétől. Kimegyünk, megnézzük a gépeket! 
Chip feltápászkodott. Végre valami változatosság. Ha a kövér ember beszélni akar vele – holott legalább két hete a színét sem látta –, az azt jelenti, hogy valami történt. Vagy valami történni fog. Mostani állapotában semmit sem várt jobban, mint a változást. Legyen az bármilyen. Elindultak a kijárat felé. 
– Hé! – szólt utánuk a dán pilóta. Chip megfordult. 
– A pénz! 
Chip a másik felé hajította a pénzdarabot. A dán úgy kapta el, hogy a felsőteste szinte meg sem mozdult. 
Amikor kiléptek az épület előtti térre, úgy érezte magát, mint egy fegyenc, aki hosszú büntetése után először jött fel a szabad levegőre. Felsóhajtott. 
Holloway-Ford rásandított oldalról. 
– Unod? 
– Mint a bűnt! 
– Pedig a te ötleted volt. 
– Attól még unhatom! 
– A kiképzés főnöke szerint a módszer tökéletesen bevált. 
Chip a kövér emberre nézett. 
– Erről akar velem beszélgetni? 
– Nem erről – felelte Holloway-Ford. 
Egy kecses villanyautóhoz érteje. A kövér ember intett, hogy Chip üljön a vezetőülésbe. Ő a másik oldalon foglalt helyet. 
– Fölmegyünk a dombra. Szeretném megnézni a repteret felülről. 
– Gazda szeme hizlalja a jószágot –, jegyezte meg Chip. 
– Tartsd meg a megjegyzéseidet! – torkolta le a kövér ember. 
Útközben nem beszélgettek. Megkerülték a gyakorlóépületet, ráfordultak egy szervízútra, és az üzemanyagtartályok után elértek a domb oldalához, amelyen keskeny út vezetett a tetőig. Nem hajtottak föl egészen. A fenti parkolótól jó százméterre a kövér ember megállította a villanyautót, és gyalog mentek tovább. Enyhe, langyos szél fújt, és ahogy lenéztek a katonás rendben sorakozó pipiphajókra, Chip arra gondolt, hogy ilyen időben sárkányt kellene eregetni. Szabad idejében a sárkányrepülésnek is hódolt, de már gyerekkorától szenvedélyesen szerette a sárkányeresztést is. Gyönyörű sárkányokat tudott építeni, és legalább olyan élvezetet okozott neki lentről nézni, ahogy sárkánya táncol a magasban, mint onnan föntről lenézve élvezni a repülés semmihez nem hasonlítható gyönyörűségét. Az ezer pipiphajó látványa nem okozott sem jó, sem rossz érzést benne. Olyan sokszor járt már közöttük, olyan sokszor gyakorolták már a riadóstart beszállást, hogy most is első látásra tudta, az ezer hajszálra egyforma gép közül melyik az övé. Talán akkor is megismerte volna, ha összekeverik a gépeket. 
A kövér ember is a gépeket nézte, amikor megszólalt. 
– Hétfőn megjönnek a mesterlövészek. Holnap véget érnek a gyakorlatok, és felkészültök a behajózásra. Hétfőn az egész flotta felszáll, és elfoglalja a helyét a start-állomás körül. 
Chip kis híján ugrott egyet. Tehát végre elkezdődik! Olyan izgatott lett, hogy alig bírt magán uralkodni. Már csak két nap! Vége a bizonytalanságnak. A kövér ember Chip felé fordult. 
– A kiképzésvezető szerint az utóbbi időkben lagymatag voltál. 
– Mert már untam az egészet. De ha most lejön velem, megmutatom, hogy mit tudok csinálni! – felelte gyorsan. 
Holloway-Ford komoran nézett rá. 
– Tudom. Nem kell visszamenni. Egy egészen más típusú feladatra szeretnélek megkérni. Amit el kéne végezned legkésőbb vasárnapig. De inkább előbb. Nem bízlak, megkérlek, mert ez a feladat bizalmas. Úgy is mondhatnám, magántermészetű. 
Chip hallgatott. 
– Arról van szó – mondta sokára, nehezen találva a szavakat a kövér ember –, hogy a fiam eltűnt. 
– Jim? 
– Őt kellene megkeresni. 
– Most? 
– Igen, most – felelte a kövér ember. 
Chip zavartan piszkálta cipője orrával a földet. 
– Tudod, főnök, én is szeretem a fiút. Emlékezhetsz, hogy elvittem egy párszor magammal repülni. Még azt is megengedtem neki, hogy kezelje a Malacot. Egyszer jó nagy balhét csinált, amikor meghúzta a vészfogantyút... Szóval... de nem értem, hogy miért éppen engem kérsz erre a feladatra, amikor itt sokkal fontosabb dolgok... Úgy értem, amikor jönnek a mesterlövészek... Hát mégiscsak az emberiség élete a tét! 
Holloway-Ford arca semmiféle érzelmet nem árult el. 
– Éppen azért – felelte. – Nem akarom, hogy Jím a mesterlövészek közé kerüljön. 
Chipnek a meglepetéstől tátva maradt a szája. 
– A fiú? 
– A mesterlövészek ugyanis gyerekek – mondta a kövér ember, és Chip hirtelen úgy érezte, meglódul alatta a föld. Látta a kövér ember arcán, hogy nem tréfál, de ezt mégsem lehetett ésszel felfogni. 
– Ezt nem mondhatod komolyan – dadogta. – Mi itt hetek óta kemény munkával készülünk. Mindnyájan tisztában vagyunk azzal, hogy a halálba indulunk... Nem, ezt nem mondhatja komolyan, uram! 
Felváltva tegezte és magázta a kövér embert. De ennek most nem volt jelentősége. 
– Komolyan mondom – válaszolta Holloway-Ford. – A mesterlövészek gyerekek. Kölykök. Ők ülnek be kedden a békába. Őket vetjük be veletek az ellenség ellen. 
– Gyerekeket! 
– Gyerekeket. 
– Hát nincs elég felnőtt a Földön? 
– Hallottál a Nagy Világ-Regattáról? 
– Ez őrület! 
– Hallottál a Nagy Világ-Regattáról? 
Chip mintha nem hallotta volna, mint mondott a másik, a fejét csóválta, és döbbenten hallgatott. HollowayFord megrázta a pilótát. 
– Hallottál a Nagy Világ-Regattáról? 
– Az mi? 
– Játékautomata világbajnokság. Ezen a néven reklámozzák úton-útfélen. 
– Na és? – kérdezte Chip, aki úgy érezte elveszítette a kövér ember iránt érzett bizalmát. Nem! Ezt tovább nem hallgatja! De Holloway-Ford folytatta: 
– Próbálj meg értelmesen végighallgatni! És én megpróbálom neked értelmesen elmondani a dolgot. Rajtunk kívül csak néhány ember tud róla. A pilóták is megtudják majd közvetlenül a harc előtt. És senki más. 
– Nem értem önt, uram – mondta rekedten Chip. 
– Majd mindjárt megértesz – felelte a kövér ember. 
– Azok a srácok, akik a legjobban nyomják a gombot, bekerülhetnek a nemzetközi döntőbe, amely mint köztudott, a világűrben lesz, úgyszólván valóságos körülmények között. Még az ellenséget is olyan tökéletesen szimulálják nekik, mintha igazi volna. 
– Mintha igazi volna! – visszhangozta gúnyosan Chip. 
– Igen, ez a lényeg – hagyta helyben a kövér ember. 
– A srácok nem tudhatják meg, hogy nem szimulátorokban ülnek, hanem valódi harci űrhajókban, és nem szimulált, hanem valóságos ellenséggel kell harcolniuk. 
– De miért? 
– Hogy ne féljenek. 
Chip ismét megdöbbent. Most már nem tartotta őrültnek a kövér embert, sőt egyre inkább érezte HollowayFord ördögi találmányának a zsenialitását. 
– Ezek a gyerekek zsenik. Olyan páratlan reflexekkel bírnak, amire a legképzettebb mesterlövész sem képes. Gondolhatod, hogy mindent ellenőriztünk. Egy jó képességű fiú kétezerötszáz százalékkal jobb teljesítményt tud nyújtani a Superhit gépen, mint a legjobb lövészünk. Tudod, mekkora különbség az? Csakhogy a gyerekek félnek. Ha megtudnák, hogy igazi az ellenség, sírva fakadnának, és a mamájuk után könyörögnének. 
– Ezért kell őket becsapni – mondta sötéten Chip. 
– Ezért – ismerte be a kövér ember. – Be kell csapni őket, mert csakis ők menthetik meg az életünket. Ezer gyerek hétmilliárd ember életét. Ezer zseniális, rettenthetetlen mesterlövész. 
– Az egyik pilóta említette a múltkor – mondta vontatottan Chip –, hogy a tévében látta az egyik fordulóját ennek a bajnokságnak. És meglepődött, hogy a játékautomaták mennyire emlékeztetnek a békák belső kialakítására. Akkor nyilván ez sem véletlen. 
– Nem véletlen. A Superhit automaták pontosan olyan szimulátorok, mint amikben ti is gyakorlatoztok. Csak a gyerekek a másik oldallal foglalkoznak. Nálatok a fedélzeti számítógép lövöldöz, náluk meg az irányítás programozott, ám a tűzvezetést a számítógéppel összehangolva, maguknak kell vezérelniük. És mondhatom neked, csodát művelnek! A legjobbaknak, ha csúcsformában vannak, kilencvenkét százalékos az esélyük a győzelemre. Kilencvenkét százalék! Tudod mit jelent az? 
– És ha nincsenek csúcsformában? 
– Akkor meghalnak. 
– És ha egy sem lesz közöttük csúcsformában? 
– Akkor mindnyájan meghalunk. 
– De hát az isten szerelmére! – kiáltott fel Chip. – Gyerekeket akar a biztos halálba küldeni? Akik ráadásul még csak nem is sejtik, hogy mi vár rájuk? 
– Azért mentek ti velük. Ti pontosan tudjátok, hogy mire megy ki a játék. A ti rettegésetek és gyűlöletetek kell, hogy megvédelmezze az ő életüket is. 
– Ezt gonoszul kifundálta. 
– A helyzet gonosz. És a helyzet nem ad másféle megoldást. Csak ezt. 
Chip most Holloway-Fordra nézett. A hangja hidegen és keményen csengett. 
– Már csak egyet nem értek. Miközben ezer gyereket küld szemrebbenés nélkül a halálba, kétségbe van esve egyért. Csupán, mert az elcsavargott otthonról. 
– Az az elcsavargott egy azért szökött meg, mert megtiltottam neki, hogy részt vegyen a Nagy Világ-Regattán. És az az egy most Amerika Második Legjobbja. És azért szökött meg, hogy akaratom ellenére, valahol álnéven jelentkezve az Első próbáljon lenni. Gyarló ember vagyok, Chip. Nekem csak ez az egy fiam van. És féltem őt. Tudom, hogy mi vár rá odakint. 
– És a többi kilencszázkilencvenkilencet nem félti? 
– Könyörgök Chip! Értsd meg! Nem küldhetem a halálba a tulajdon fiamat! 
Chipnek összeszorult a torka. Saját öccsére, Bobbyra gondolt, aki tíz évvel volt fiatalabb nála. Majdnem annyi idős, mint Jim. Vajon ő mit tenne hasonló helyzetben Bobbyért? Valószínűleg ugyanezt. Már tudta, hogy a föld alól is előkeríti a fiút. De eszébe jutott valami. 
– Fölösleges kerestetnie Jimet. Ha bekerül a legjobb ezer közé, akkor úgyis megtalálja itt a reptéren. Ha meg nem fér be, hát szépen hazaküldik. 
– Nem lehet – rázta meg a fejét a kövér ember. – Ha már itt lenne a reptéren, semmit sem tehetnék érte. Hazaárulás volna a többiek közül kiemelni. Mert ezt mások is megtennék, ha tudnák, hogy miről van szó. Nem, ha már idejut, késő. Akkor elveszíteni a fiamat. Csak az a lehetőségem maradt, hogy távol tartsam a döntőtől. De már egyre kevesebb az idő, és Jimet nehéz lesz megállítani. Ezért fordultam hozzád. Másnak nem mondhattam el. Vállalod? 
– És ha nem találok rá? – kérdezte Chip. 
– Akkor még egyszer, utoljára látom őt – felelte sötéten Holloway-Ford. – Ott lent – mutatott a pipiphajók felé. 
Elindult visszafelé. 
Chip csak sokára követte. Úgy érezte, egy nagy fekete piramis szakadt rá. Hideg borongást érzett a negyven fokos hőségben. 
Ez nem volt rendes háború. 

***

– És most hová megyünk? – kérdezte Lincoln. Naeko nevetett és belekarolva a férfiba, húzta maga után. 
– Elviszem Kannon isten templomába, ahol ezeregy Buddha előtt kell megismételnie, amit tegnap este mondott. 
– Ezeregy Buddha! – rémüldözött Lincoln. – És mindnek külön-külön el kell ismételnem? 
– Ó, dehogy! – nevetett a lány. – Elég, ha egyszer mondja. De jó hangosan! 
Gyalog mentek a Sicsidzsó úton kelet felé, és a Sicsidzsó Óhasi hídon túl érték el a templomot. A híres Szandzsuszangendo harminchárom oszlopközéről kapta a nevét, bár a hivatalos neve nem ez volt. Bent a templomban Lincoln megilletődötten állt meg a hatalmas fából faragott istenszobor előtt. 
– Tankej, a híres Unkej szobrász fia készítette 1250-körül, és Kannon istent ábrázolja – suttogta halkan Naeko. 
– És ott, látja, ott áll az ezeregy Buddha. 
– Előttük kell elmondanom? – kérdezte Lincoln. 
– Igen, előttük – felelte Naeko. – De nem kell kiabálnia. Buddha meghallja a szavunkat akkor is, ha halkan beszélünk. És én is hallom – tette hozzá egészen halkan. 
– Szeretem magát – mondta Lincoln. – Szeretem az első pillanattól fogva, hogy megláttam. De nem, még korábban is szerettem, amikor azt sem tudtam, hogy hol van, merre jár, és hogyan néz ki, csak valami mély és kitölthetetlen vágyakozás élt bennem maga iránt. Amikor megláttam, első gondolatom az volt, hogy íme, itt van, Maga az. Azután arra figyeltem mit csinál azzal a játékautomatával, és beismerem, hogy akkor egy időre a saját feladatom tudata elnyomta ezt az érzést. És később már erővel küzdöttem ellene, mert nem akartam magát befolyásolni. Tudtam, hogy nagyon tehetséges, és tudtam, hogy magát be kell szerveznem. Ez volt a kötelességem. Hogy beszervezzem, és fölkészítsem. De most már nem akarom. Most már egészen mást akarok. 
– Nem akarja, hogy induljak a versenyen? – kérdezte Naeko. 
– Ne induljon! Lépjen vissza! Még nem késő. Naeko, én meglehetősen jómódú ember vagyok. Feleségül veszem magát. Kérem, legyen a feleségem! Hozzám jön? 
– Miért nem akarja, hogy részt vegyek azon a versenyen? – kérdezte csodálkozva a lány. 
– Mert féltem magát. 
– De hát ez csak játék! Vagy attól fél, hogy a verseny izgalmában elfelejtem önt? Jöjjön, Ábrahám! A Buddhák hallottak minket, és most már nem kíváncsiak ránk. Köszönöm, hogy eljött velem ide. 
– Bocsásson meg nekem, Naeko! – mondta a férfi, és hevesen magához ölelte a lányt. 
Ezeregy néma, lehunyt szemű Buddha, és az ezerkarú Kannon istenség voltak tanúi annak, amikor megcsókolták egymást. Késő éjszakáig sétáltak Kiotó utcáin. Egy kicsiny étteremben nyers halat ettek, szakét ittak hozzá, azután moziba mentek, majd fagylaltot vásároltak maguknak. Azután egy újabb étterembe üldögéltek, ahol egy idős asszony kéthúros hangszeren játszott, és amikor már egészen későre hajlott az éjszaka, Naeko meghívta magához a férfit, mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga, és együtt, egy ágyban töltötték el az éjszakát. 
Együtt ébredtek, és egymás kezét fogva sétáltak ki az ötvenedik emeleti teraszra, együtt álltak meg mezítelenül a terasz korlátjánál, és együtt néztek le a városra. Ez a reggel volt életük legszebb és legboldogabb reggele, és ez lett a legboldogtalanabb is. Mert Lincoln már tudta, hogy Naeko mindéképpen ott lesz a nagy versenyen, és Lincoln azon kevesek közé tartozott, akiket Holloway-Ford időben beavatott. Tegnap még arra akarta rábeszélni a lányt, hogy lépjen vissza a verseny elől, de ma már tudta, hogy ez lehetetlen. A gépezet mozgásba indult. Naeko eredményeit éppen olyan gondosan rögzítették és elemezték, mint a többi versenyzőét, s Naeko a versenyzők között az egyik legjobbnak számított. Ha nem a legjobbnak. S Lincoln halálosan szerelmes lett belé. Tudta, hogy talán csak egyetlen napjuk van hátra. Aztán el kell válniuk. Meglehet, végleg búcsúznak. Hiszen Naeko háborúba megy, bár még semmit sem tud róla. Itt áll mellette ezen a békés, boldog teraszon a zöld növényei között, elnéz a messzeségbe, és szelíden hozzásimul. Kimondhatatlan gyönyörűséggel töltötte el, hogy érezte, a lány boldog vele. És ez az érzés ugyanakkor a pokol kínjait ébresztette föl benne. De nem beszélhetett. Egy szót sem szólhatott arról, ami a lelkét nyomta. Ez volt a legszigorúbb utasítás, és Lincoln elég okos volt, hogy megértse, az őszinteség legparányibb morzsája is jóvátehetetlen lavinát indítana el. Olyan lavinát, ami ha lezúdul, egy egész bolygót képes mindörökre maga alá temetni. És ez nem volt túlzás. 
Hallgatott tehát, s amikor a lány visszahúzódott mellőle, és beszaladt a szobába, hogy rendbe szedje magát, s kettőjüknek reggelit készítsen, előrébb lépett, és a korlátra könyökölve még sokáig nézte a reggeli fényben fürdő császárvárost. “Kiotó, te hatalmas város! Ez a kislány itt az ötvenediken, aki egy amerikai férfival töltötte életében először az éjszakáját, ez a lány, aki életében először ismerte meg a beteljesült szerelmet, s meglehet, hogy utoljára is, ez a lány holnap már teérted is harcol.” Nézte a reggeli várost, a régi és az új Kiotó torony karcsú sziluettjét, és szeretett volna a tágasságba belekiáltani, tudtára adni mindenkinek, hogy itt, az ötvenedik emeleten él Mori Naeko, aki lehet, hogy már holnap elindul a halálos ütközetbe, hogy megmérkőzzék az emberekért. És van itt egy férfi, bizonyos Ábrahám Lincoln nevezetű, aki nem érdemli meg, hogy egy nagyszerű ember nevét bitorolja. 
A keze kifehéredett, mert egyre hevesebben markolta a korlátot. Előrehajolt, és ahogy a torkán kifért, beleordított a mélységbe: 
– Neeeeeeeem! 
Naeko rémülten rohant ki a teraszra. 
– Valami baj történt? 
– Semmi – felelte Lincoln, és megfordult. – Csak a tüdőmet tornásztattam. – Nagyot fújt maga elé. 
– Vegyen föl magára valamit! – kérte a lány. – Nem illik, hogy egy férfi reggel mezítelenül mutatkozzék egy nő előtt. 
– És éjjel illik? 
– Az más – pirult el Naeko, és sietve visszavonult. Lincoln sóhajtva lépett be a szobába, és egy odakészített törülközőt tekert maga köré. Ez a nap még az övék, és nincs miért sietni, mert semmiről sem maradnak le. Elvégre Naeko talán soha nem tudja meg az igazságot. 

*

Kovácsné idegesen csapkodott a konyhában. Sehogyan sem találta a helyét. Egyszerre volt határtalanul büszke, és ugyanakkor rettenetesen riadt. Életében először elszakítják tőle a fiát. Igaz, már nagy gyerek, és szinte már mindenben önálló, de hát mégiscsak itt él vele, és ha nagynéha el is csavarog a barátaival, vagy túl soká időzik a klubban, azért végül csak hazatalál, és az anyai szidás után olyan jó hallgatni a másik szobából az alvó fiú egyenletes szuszogását. Ez a prágai utazás most mindent megváltoztatott. Józsika a versenyen első lett, és ez nagyszerű dolog, büszke is volt rá, hiszen az újság is megírta, sőt, még a gyerek fényképét is közölték. Sírva fakadt, amikor a kép alatt azt olvasta, hogy “Kovács József tizenhét éves budapesti középiskolás nyerte a Nagy Világ-Regatta Prágában rendezett nemzetközi selejtezőjét. A verseny első tíz helyezettje között ő volt az egyetlen magyar, így ő képviseli hazánkat, az egy hét múlva Rotterdamban sorra kerülő második válogatón, ahol Európa legjobbjai mérik össze tudásukat. Képünkön a boldog győztes látható az aranyéremmel, és a verseny fődíját képező Starlight űrrepülőgép kicsinyített másával.” Másodszor akkor sírt, amikor meglátta hazaérkező fia nyakában a csillogó érmet. De igazából akkor kezdett el sírni, amikor a fiú az összesereglett ismerősök és szomszédok előtt elújságolta, hogy mind a tíz helyezett meghívást kapott egy nemzetközi edzőtáborba, ami szintén Hollandiában lesz, közel a verseny színhelyéhez. És hogy két nap múlva indulnak. És akik Rotterdamban jó helyezést érnek el, azok már nem is jönnek haza, hanem utaznak egyenest Kaliforniába, az igazi versenyre, és onnan még tovább, ki az űrbe, az igazi, a végső Nagy Világ-Regattára. 
A gyerek majd kibújt a bőréből, és ugyanúgy örült az apja is. Csak ő aggódott, és vonult vissza könnyes szemmel a konyhába. Rémülettel töltötte el a gondolat, hogy két nap múlva a fia a Föld túlsó felére utazik, ki tudja, milyen emberek közé, ki tudja, hogy miféle versenyre. És ha valami baj éri? Egyáltalán nem örült annak, amiért a fiú meg az apja versenyben lelkesedtek, hogy a végső nagy ütközetre fölviszik a versenyzőket űrhajókkal a Napsugár Állomásra, és majd ott kint az űrben csatáznak, tisztára úgy, mintha létezne az az ellenség. 
Borzongva és rettegve gondolt arra, hogy a fiát beültetik egy olyan rakétába, és alágyújtanak, és kilövik, mint egy puskagolyót. Apa és fia csak nevettek rajta, és fölvilágosították, hogy már húsz éve kimentek a divatból a rakéták, de őt ez egy cseppet sem nyugtatta meg. Őt nem érdekli a modern technika, és annyit ő is tud, hogy a világűrben nincs egy csepp levegő sem. És ha kitörik ott fent véletlenül egy ablak? 
Magára maradt aggodalmaival és félelmeivel. Apa és fia bevették magukat Jóska szobájába, és térképek fölé hajolva ábrándoztak. Már ott tartottak, hogy majd a Starlight repülőgéppel, amit Józsika feltétlenül elnyer, hová utazzanak el. Az apa a Marsra volt kíváncsi, a fiú inkább a Plútóra, mert az van a legmesszebbre. Végül megegyeztek, hogy ezt is, azt is fölkeresik. Az asszony dühösen csapta le a pecsenyésvillát, és berohant a szobába. – Azt ugyan leshetitek, hogy én egy olyan hajóra felüljek! És egyszerűen megtiltom, hogy Józsika is felüljön rá! Ha megnyeri, megnyeri, az más, de felülni nem engedem! Te oda mész ahová akarsz – mondta dühösen a férjének. – Elég vén vagy már. Téged nem féltelek. De a gyereket nem engedem a csillagok közé. Nem, nem és nem! 
A fiú meg az apja természetesen kinevették, és a legcsekélyebb mértékben sem zavartatták magukat, így folyt ez egész nap, és ugyanígy folytatódott az elutazás napján is. Az asszony már korán fölkelt, és könnyeivel küszködve készítette a konyhában az úti elemózsiát. A gyerek kedvencét készítette az útra, a jó borsos, paprikás, hagymás fasírtot. Sokat. Ugyan kifog neki ott ilyeneket főzni? 
Éjjelente, ha elaludt, fölriadt álmából, mert rémálmok gyötörték, és ilyenkor órákig forgolódott álmatlanul az ágyában. Az a szégyellnivaló kényszerképzet üldözte, hogy odafönt majd kiderül, nagyon is valóságos az ellenség, és ez az ellenség kegyetlen harcban üldözi majd a fiát, talán még meg is öli. Borzalmas volt arra ébredni, hogy meghalt a gyereke. Verejtékben fürödve, lelkiismeret furdalástól kínlódva nézte irigykedve az urát, aki mint mindig, úgy aludt, mint a tej. Felőle akár a világ végére vihetnék a fiát, el sem tudná képzelni, hogy Józsikának baja eshet. 
Az sem vigasztalta meg, amikor a férje közölte vele, megrendelte részletre azt a tévéfalat, amilyen a szomszédoknak is van, s ami most a legnagyobb sláger volt Budapesten. A térhatású, színes folyadékkristály-elven működő pár milliméter vastagságú óriáslemezt, mint a tapétát, bármilyen sima falra föl lehetett kasírozni, és az otthoni kis számítógépre kapcsolva igen sokféle funkciót látott el. Mivel a televízió egyik műsorában bejelentették, hogy a Hármas Csatorna egyenesben, és teljes terjedelmében közvetíti a Nagy VilágRegatta döntőjét, az asszony kissé megnyugodott, hiszen végig szemmel tarthatja a fiát. A televíziós közvetítésre jószerivel a Föld minden országa bejelentette igényét, a játékautomata verseny kétségkívül a legnépszerűbb sport lett, háttérbe szorította még a nemzetközi futball, baseball és pukimuki mérkőzéseket is. Az érdeklődés mögött nyilvánvalóan ott volt az a lappangó sejtés, amely a legszigorúbban őrzött titkok ellenére is mind több helyen erősödött. De legfőképpen mégis azzal volt magyarázható, hogy a Föld, amely évtizedek óta nem viselt semmiféle háborút, éhezett egy nagy és véres kalandra. Az általános béke egyik különös sajátossága volt, hogy az emberek mind erősebb nosztalgiával gondoltak vissza a régi korok háborúira. Divatba jöttek a szimulációs háborús játékok, amelyek közül a pukimuki, a legvéresebb és a legváltozatosabb, néhány év alatt világsikerre tett szert. Az új játék, amely a vér nélküli csatározás lehetőségét most az Univerzumra terjesztette ki, fölgyújtotta az emberek fantáziáját. Divatba jöttek az egykor volt szuperhősök, régi filmeket újítottak föl, nagyszabású űrkalandok elevenedtek meg a televízióban, könyvekben és képregényekben. Szóval, a Nagy Világ-Regatta jött, látott és győzött. Szinte minden ország különdíjat ajánlott föl a versenyre, és persze minden ország (már amelyik küldött versenyzőt) reménykedett abban, hogy az ő képviselője lesz a legsikeresebb. Dánia a legfiatalabb versenyzőt, Malaysia a legbátrabbat, Kanada a legsportszerűbbet kívánta jutalmazni. A japánok egy csodálatos, háromszázötven éves eredeti szamurájkardot ajánlottak föl annak a versenyzőnek, aki a harc közben a legtöbb méltóságról tesz bizonyságot, a magyarok pedig Attila kardját, pontosabban annak hű másolatát ajánlották föl a győztesnek. A németek a legügyesebb női versenyzőnek egy álomszép hálószobabútor garnitúrát, a franciák pedig a legszebb lánynak egy bájos kis Citroent ajánlottak föl. Egyre másra szaporodtak a kitűzött díjak és külön ajándékok, és egyre nőtt az emberek kíváncsisága, érdeklődése is a verseny iránt. 
Kovácsné aggódott, de közben boldog volt és büszke, hogy a fia ilyen híres lett. Tapasztalta, hogy milyen kellemes dolog népszerű ember anyjának lenni. Úton-útfélen ismerősök és ismeretlenek állították meg, hogy gratuláljanak neki, és sok szerencsét kívánjanak a fiának. Egyik nap pedig egy rokonszenves fiatalember állított be hozzájuk a televíziótól, és elmondta, hogy a lakótelepi művelődési központ halljában egy igazi óríásképernyőt állítanak fel, hogy a környék lakói együtt nézhessék a versenyt, és szurkolhassanak a magyar fiúnak, aki (bár korai volna elkiabálni, hiszen még semmi sem biztos) igen nagy reményekre jogosítja fel szurkolóit. És természetesen a tisztelt anyukának és apukának az óriásképernyő előtt két fotelt tartanak fenn a legjobb helyen, hogy onnan nézhessék végig a versenyt. A költségeket a televízió állja, s ha a szülők beleegyeznek, egy stáb dokumentumfilmet forgat a teremben a szülőkről és a szurkolókról, hogy aztán a verseny felvételeivel kombinálva utóbb feldolgozhassák, “ha ugye, esetleg tényleg olyan szépen alakulnak a dolgok, mint reméljük”. 
– Nem értem – mondta mégis az asszony. – Azt mondják, meg azt is írják mindenütt, hogy végre megszűnt a Földön a háború. Meg hogy az emberiség új szakaszba lépett, és végre elfelejthetjük azokat a véres eseményeket, mén ezentúl békében fogunk élni. Akkor hát most miért reklámozzák annyira ezt az újfajta háborúsdit? 
– Nem értesz te ehhez – intette le a férje. – Ez nem ugyanaz. Szerintem kell a gyerekeknek az a kis kaland, hogy valami romantikusa marhaságban vezessék le a feszültségeiket. Máskülönben meg ez a külső fenyegetés dolog, ez arra is jó, hogy erősítse az emberekben az egység érzését. 
– Ezt az újságban olvastad? 
– És ha ott olvastam? Ez tisztára így van, abban biztos lehetsz. Igenis, a békében is szükség van a háborúra, csak másképpen, mert különben megbuggyan az egész, mint a paradicsomszószod tavaly – magyarázta a férje a konyhában, és közben szokása szerint üvegből itta a sört, pedig tudta, hogy az asszony gyűlöli, ha nem pohárból iszik. 
– Hidd el mama, ez a háborúsdi direkt hasznos a békére nézve, mert levezeti a feszültségeket. Az emberek ahelyett, hogy a másikat szidnák, mert annak másképpen áll a szeme vagy az orra, mostantól arra figyelnek, majd, mi volna, ha igazából megtámadna minket odakintről egy ellenség. 
Az asszony megrázkódott. 
– Ne mondd ezt, mert a hideg futkos a hátamon! – A férje nevetett. 
– Na látod, ezért jó ötlet ez a világ-izé! Van még sör? 
– Nincs – vágta rá az asszony, pedig volt még egy üveggel a hűtőben. A férje is tudta. Felállt, kinyitotta a hűtő ajtaját, és kivette az üveget. 
– Ez aztán jó hideg! 
– Legalább pohárból innál! Undorító, ahogy az üvegből iszol! Mint a kocsmában 
– Ne pörölj, mama! – csitította a férje. – Máma ünnepelünk. Nagy ember lesz a fiúnkból. 
– Attól még ihatnál pohárból – védte a maga igazát az asszony. 
– Jó, adjál egy poharat – adta be derekát sóhajtva a férje, és bosszúból bevonult a szobába, otthagyva a konyhában sürgölődő feleségét. 
A fasírtok engedelmesen sercegtek a forró olajban, és a kis konyhát betöltötte a sülő hús nyálcsordítóan fűszeres illata. Kovácsné félelmei nem múltak el egészen, de lassan elhalványultak, és ő beletörődött abba, hogy messzire és hosszú időre elutazik tőle a gyereke. Hiszen majd úgyis visszajön! És ők majd nézik a televízióban. 
Azért a sülő fasírtok fölött még mindig bánatosan szipogott, és tüntetően hangosan fújta ki zsebkendőjébe az orrát. Hadd hallja az a rideg apa, aki most a legnagyobb nyugalommal hever a tévé előtt, és egészen biztos, hogy azt a rohadt pukimuki meccset nézi, hogy ő itt mit él át. 
– Ne trombitálj, mama! – kiabált ki a férje a konyhából. – Inkább csukd be az ajtót, mert bejön a fasírtszag! 
Az asszony dühösen csapta be a konyha üvegajtaját. 
– Szívtelen dög! 

*

Zuhogó esőben ereszkedett az óriásgép Rotterdam repülőterére. Lassult a gép mozgása, és a távolban föltűnt a hatalmas betontérség túlsó szélén a forgalmi épület impozáns tömege. Arra tartottak. Néhány perccel a földetérés után, a Rugalmas Csatolású Földetérési Rendszer jóvoltából, már a közlekedőfolyosón siettek a váróterem felé az utasok. Közöttük a Nagy Világ-Regatta selejtezőjének tíz boldog nyertese. Fiatal és csinos stewardess lépett hozzájuk. 
– A világverseny résztvevői? 
Különterembe vezette őket, ahol szívélyes szervezők fogadták a fiúkat. Néhány percet még várniuk kellett, mert a vendéglátók egy másik gépet is vártak, a fedélzetén egy távol-keleti csapattal. A helyiség üvegfalán túl csendesen suhantak a hatalmas repülőgépek. A hangszigetelt falon a legkisebb zaj sem hatolt át. Néhányan fölfedezték, hogy a különleges váróteremben két Superhit gép is található, és megkezdődött a versengés. Bár mindeddig jóformán reggeltől estig ezekkel az automatákkal foglalkoztak, most az új környezetben a várakozás és az aggodalom izgalmától fűtötten úgy vetették a játékba magukat, mintha soha sem játszottak volna. 
Kovács Jóska nem vett részt a játékban. Neki is fölcsillant a szeme az automaták láttán, de aztán félrehúzódott, és egy kényelmes pamlagra ülve, szemben a repülőtérre néző üvegfallal, nekifogott, hogy megírja első levelét édesanyjának, aki megígértette vele, hogy minden fontos eseményről beszámol. 
“Kedves Anya és Apa! 
Szerencsésen megérkeztünk Rotterdamba. Itt zuhog az eső, pedig amikor fölszálltunk, otthon ragyogó idő volt. A gépen minden rendben volt, kaptunk enni és inni, amikor csak akartunk, még filmeket is nézhettünk útközben. Az egyik a rozmárok életéről szólt, és nekem borzasztóan tetszett. Most a váróteremben ülünk, a srácok automatáznak, én meg levelet írok. Azt mondják, jön még egy csoport Tokióból, és azokkal együtt visznek minket az edzőtáborba. Ne izguljatok, jól vagyok, sokszor csókol benneteket fiatok, Jóska. 
U.I.: A fasírtot a gépen szétosztogattam, mert mindenki kért belőle. Még a pilóta is. A fogkefét viszont sajnos otthon felejtettem. De ne aggódj anyu, majd veszek egyet!” 
Gondosan összehajtotta a levelet, bezárta a borítékba, felállt, és elindult, hogy postaládát keressen. Kilépett a közlekedőfolyosóra, amelyen valamelyik repülőgép felől most nagy csoport ember haladt. Jóska elvegyült közöttük, és a turisták áradata kisodorta magával a forgalmi épület nagy központi csarnokába, ahol rengeteg különféle öltözetű embert talált. Az egyik láthatóan majd eszét vesztette, úgy rohant valahová, a másik unottan őgyelgett, voltak akik valakiknek integettek, másutt egy csoport hangosan nevetett. Az egész óriási terem forrt és zsibongott, de postaládát, vagy arra utaló jelzést sehol sem talált. Tovább indult, és az érkezők áradata lassan kisodorta magával a repülőtér bejárata előtti térre, a fedett passzázsra, ahol a pálmafák tövében, talán az eső elöl bújva, egy csapat dél-amerikai fiút és lányt pillantott meg. Gitár volt náluk és néhány furulya. A kellemes és ritmikus dél-amerikai dallamok, bár szövegüket nem értette, magukhoz vonzották a fiút, aki látott szájjal ácsorgott a gyér hallgatóság között, és módfelett élvezte a rendkívüli előadást egy idegen város ismeretlen repülőterének csarnoka előtt, miközben a feje fölött, az üvegtetőn túl vigasztalanul zuhogott az eső. A napsugaras dallamok azonban úgy tetszett, elűzik a felhőket, és visszavarázsolják a nyári ragyogást. A dél-amerikaiak most felálltak, és elindultak a passzázson. Jóska mindenről elfeledkezve, megbabonázva követte őket, amikor valaki könnyedén megérintette a karját. A stewardess volt. 
– Vigyázzon, fiatalember! A zene elvarázsolja, és meg sem áll Rióig. Mi meg hol keressük? 
– Postaládát kerestem – eszmélt föl a fiú, és mutatta a borítékot. – Aztán belefeledkeztem a zenébe. Ugye, gyönyörű? 
– Nagyon szép – felelte a stewardess. – Sajnos, nekünk mégis vissza kell mennünk. Megjött a csoport, amelyikre vártunk, így hamarosan indulniuk kell. A borítékra ne legyen gondja, majd én bedobom. 
Sietve átvágtak a zsúfolt csarnokon, és egy színpompás kirakatot megkerülve máris a különtermükhöz értek. Társai már messziről integettek neki, hogy siessen. Az arcukon zavarral, és aggodalommal elegyedő lelkesedést látott. 
– Megyünk Amerikába! – kiáltotta felé Josef Slozil, a prágai fiú, aki idáig mellette ült a repülőn. – Máris indulunk! Üljünk megint egymás mellé? 
Jóska kérdőn a stewardessre nézett, aki hervadhatatlan mosolyával nézett vissza, aztán kezet nyújtott védencének. 
– Jó utat, és sok szerencsét! Szurkolok majd! 
– Nekem is szurkoljon! – kiáltott közbe Slozil. 
– Szívesen! – A stewardess búcsút intett, és kisietett. Angela Panfiloffnak hívták, és a Biztonsági Szolgálat alkalmazásában állt. Két újabb csoport érkezését jelezték neki, és Panfiloff hadnagy nagyon jól tudta, ezek közül a gyerekek közül egy sem kallódhat el a repülőtéren. De emiatt nem nagyon aggódott. Ismerte az épületet. Attól félt csak, hogy egyszer elfelejt mosolyogni. 
Kovács Jóska közben döbbenten bámult újdonsült barátjára. 
– Hová megyünk? 
– Egyenest Amerikába! – lelkendezett Slozil. – Megváltoztatták a programot, és most mindenkit a helyszínre visznek. A helyszínre, érted? Az űrrepülőtérre! – Slozil arca ragyogott a boldogságtól. – Ha az anyámék ezt tudnák! Szerintem, elájulnának! 
– Az enyémek is – jegyezte meg Jóska. 
– Képzeld, ott lesz a kaliforniai bázison az elődöntő, és akik megütik a szintet, máris repülhetnek, oda fel! – intett a magasba, és nevetett. – Na, ezt add össze! Űrhajósok leszünk, fiú! 
Jóska gyomra a váratlan fordulattól összeszorult. Most sejtette meg talán először, az ismeretlen repülőtéren, hogy milyen félelmetesen hatalmas erő kapta föl, s repíti magával, mint egy falevelet. Szorongva gondolt az újabb utazásra, az ismeretien kalandra, az űrhajókra, amelyek közül rá is vár egy. Magának sem merte bevallani, hogy borzasztóan hiányoztak a szülei. 
– Öregem, én úgy félek, hogy majd elájulok! – mondta ragyogó arccal Slozil, mintha kitalálta volna a magyar fiú gondolatát. 
Magas, szálfatermetű, fekete hajú, feltűnően jól öltözött férfi lépett a két fiú közé, és átkarolta a vállukat. Ahogy a közös nyelv szavait ejtette, kiérződött beszédén, hogy amerikai. 
– Nos, fiúk? Hogy érzitek magatokat a nagy csata előtt? 
– Nagyszerűen! – vágta rá a prágai fiú. – Csak a lábunk remeg. 
A magas férfi hangosan nevetett. 
– Az a jó! Rázd meg a lábad erősen, hogy kiszálljon belőle a félsz, és akkor soha többé nem jön vissza. Egészen nyugodtan itthagyhatod a vén kontinensen! 
– Anyukámék úgy tudják, itt maradunk Rotterdamban – szólt közbe Jóska. – Nem lehetne értesíteni őket? 
– Már értesítettük őket – felelte komolyan a férfi. – Te jöttél Budapestről? 
– Igen. 
– Azt mondják, terád vigyázni kell, mert el akarod nyerni a prágai barátod elől a versenyt a vadászgéppel együtt. Igaz ez? 
Jóska zavartan elvigyorodott. Jólesett neki, hogy az ismeretlen, katonás viselkedésű férfi tud róla, meg az eredményeiről. Megnyugodott. Ha ennyire ismerik őket, akkor itt nem lehet semmi baj. Akkor jó kezekbe kerültek. Ahogy elszállt belőle a félelem, úgy tért vissza az izgalom. 
– Mikor indulunk? – kérdezte türelmetlenül. 
– Azonnal – mosolygott a férfi. – Szeretem a határozott embereket. Olyan géppel repültök majd, amilyenről nem is álmodtatok volna. Antigravitációs motorja van. 
– Fantasztikus! – hüledezett Slozil. – Pipipelven működik? 
Egy szemüveges lengyel fiú csatlakozott hozzájuk. Az a hír járta róla, hogy egy hónappal ezelőtt még azt sem tudta, mi az a Superhit kabin, most meg ő az egyik titkos ász. A lengyelek közül ketten teljesítették a szintet, amely a nemzetközi elődöntőre jogosított. A kis szemüveges bajnok és egy lány. Igen, a tíz versenyző közül az egyik lány volt, Mária Kaminska, egy krakkói gimnázium harmadikos tanulója. Mária életében most először járt külföldön. Legkedvesebb foglalkozása egyébként nem az automatákkal való játék, hanem a természetjárás volt. Szilárdan elhatározta, hogy ha felnőtt lesz, életét az európai bölények megmentésének szenteli. De azért szeretett automatán is játszani. És pokolion értette a harcot. 
Az ajtóban egy újabb ismeretlen férfi tűnt fel, aki intett a közöttük álló amerikainak. 
– Hát fiúk, megjött a bárka – mondta az amerikai. – Szedjétek a cókmókotokat és indulás! Elég volt ebből az átkozott esőből! Kalifornia napfényes ege vár! Utánam fiúk! A bázison már fő a vacsora! 
Határozott léptekkel kisietett a teremből. Volt a föllépésében valami, ami az elfogulatlan szemlélőt egy westernfilm hősére emlékeztetett volna, s ez idegennek tűnt az egyébként markáns ismeretlen lényétől. A “piszokul feldobott, mégis fegyelmezett, de azért vagány” fickó szerepét jól játszotta, de nem igazán élethűen. Mentségére szóljon, hogy atlétatermete dacára igazi foglalkozása szerint mikrobiológus volt, s a Biztonsági Szolgálatnál az űrből érkező lehetséges fertőzés felderítése és elhárítása volt a feladata, de eddig ez nem sok munkát adott. A tízfős csoport azonban olyan izgatott volt, hogy nem vett észre semmit a színjátszás fogyatékosságaiból. Talán még azt sem vették volna észre, ha az amerikai mikrobiológusnak három füle van, és a lábán kerekei. Hatalmas lelkendezéssel összevegyültek a szomszéd helyiségből kiáramló ázsiai csoporttal és loholtak a kijárat felé.

*
 
Magnus kényelmesen hátradőlt az íróasztala mögött. Szemben vele két unott képű munkás a lámpákat tartotta magasra. Közöttük állt kamerájával az operatőr. Az íróasztal másik oldalán a riporter foglalt helyet, egy majdnem olyan kényelmes karosszékben. 
– Hát igen – mondta a kisember. – Valóban messzire jutottunk. De én úgy gondolom, a lényeg továbbra is ugyanaz, mint – ha szabad így fogalmaznom –, azon az estén volt, amikor a Nagy Világ-Regatta gondolata a fejemben megfordult. 
– Azt mondják, azon a tanácskozáson jutott erre az értékes elhatározásra – vetette közbe a riporter. 
Magnus észbe kapott. 
– Hát igen. Tulajdonképpen ott rögtönöztem, de ugyanakkor azt is el kell mondanom, hogy engem már sokkal régebben foglalkoztatott a dolog. Hogy valami merészet, valami lélegzetelállítót, valami szokatlant hozzak létre. Talán nem érti félre, amit most mondok – hajolt előre az íróasztal mögött a kisember –, de engem mindig is hajtott a vágy, hogy valami olyat hozzak létre, ami a halálom után is fönnmarad. Jelet szerettem volna hagyni mindig magam mögött, s azt hiszem, ez az ember legtermészetesebb vágya. De hát én nem vagyok sem szobrász, sem festő – tárta szét a karját –, nincs semmiféle képességem azon kívül, hogy rajongok a játékautomatákért, és mindig is megszállottan hittem abban, hogy beláthatatlan a jövőjük. 
– A Nagy Világ-Regatta tehát afféle életmű, afféle jelhagyás volna? – kérdezte a riporter. 
– Természetesen nem csak az enyém – vetette közbe szerényen Magnus –, hiszen ma már nagyon sokan működnek közre. De a kérdésére röviden válaszolva mégis azt mondhatom, igen. Ez a verseny valami olyat indít el, ami eddig még nem volt, és az a meggyőződésem, az a hitem, hogy egy új korszak kezdődött el. Egy új fejezet, amikor a Nagy Világ-Regattáról beszélünk. 
– Azt mondják, az elnevezés Öntől ered – faggatta a riporter. 
– Igen, ez igaz. 
– Nem félt attól, hogy esetleg mások kisajátítják az ötletét, és másfelé irányítják, hogy végül egészen más valósuljon meg belőle? 
– Nem féltem! – mondta határozottan Magnus. – Nem féltem valóban. És tudja, miért? 
– Nem tudom – ismerte be a riporter. 
– Azért – mosolygott a kisember –, mert a Nagy Világ-Regattánál jobbat nem lehet kitalálni. Ezt a játékot nem én találtam ki. A gondolata itt úszott már ki tudja mióta a levegőben, én csupán az a szerencsés voltam, aki megérezte a nagy kihívást, és úgy látszik sikerült eszmei formába öntenem. Igen, ennyi az egész. Ilyen egyszerű. 
– Kifejtené bővebben, hogy mi ez az eszme? – kérte a riporter. 
– Nagyon szívesen. Nos, azt mindnyájan tudjuk, hogy az elmúlt száz évben egyszer és mindenkorra meggyógyítottuk az emberiség legsúlyosabb betegségét, megszüntettük a háborút. Ez nagyon jó, és nem lehet eléggé örülni neki. Ám az is kiderült, hogy ezzel az emberek egy fontos dolgot is elveszítettek, a veszély, az igazi veszély, és a kaland igézetét. Márpedig ez legalább olyan fontos, mint a bors a húslevesben. Lehet erős fűszerek nélkül élni, sőt az sem vitás, hogy a fűszermentes étel az egészségesebb, de egyúttal az ízetlenebb, unalmasabb is. Márpedig az unalom ugyancsak betegségnek tekinthető, amely ellen csak egy orvosság van, a veszély és a kaland. Mégpedig annál hatásosabb, minél valóságosabb. Mármost földi háborút kirobbantani őrült vállalkozás lett volna, így adódott a gondolat, hogy valamely sötét idegen hatalmat kell megkérni, ugyan támadja meg, és próbálja meg elpusztítani a Földet. 
– És az idegen hatalom, ez a gonosz civilizáció kapott az alkalmon, és tényleg megtámadta a földet – vetette közbe a riporter. – Jó fordulat. Kár, hogy nem igaz. 
– De éppen olyan mintha igaz lenne! – mondta Magnus. 
– A Nagy Világ-Regatta lényege éppen az, hogy egy elcsépelt szituációt tudott megtölteni új tartalommal. Ma a világ városaiban és településein unásig ismertek a mindenféle űrvideo-játékok. Csakhogy ezeknél föl sem merül annak a lehetősége, hogy a fenyegetés komoly volna, tehát nincsen tét. Próbáljon meg egyszer tét nélkül huszonegyezni! Meglátja, az a világ legunalmasabb játéka lesz. Vagy rulettezzen tét nélkül. A dolog elképzelhetetlen. 
– Póker pénz nélkül – mondta a riporter, hogy ő se maradjon le. 
– Úgy van – helyeselt nagylelkűen Magnus. Megkedvelte ezt a készséges riportert, aki olyan okosan hallgatja őt. – A póker talán a legjobb példa. 
– Tudja, nekem az az érzésem – hajolt előre a riporter –, hogy ha ne adj isten valódi volna az ellenség, és a szó legszorosabb értelmében megtámadná a földet, az odakint keringő harcosok, meg a földi nézők talán észre sem vennék, hogy ez már nem játék, hogy ez már igazi harc, ami vérre megy. 
Magnus finoman elmosolyodott. 
– Ez a mi talán legféltettebb titkunk. A körülmények annyira valóságosak, hogy én szinte azon sem csodálkoznék, ha egy-két ellenséges űrhajó egyszercsak megjelenne közöttük... 

***

A kép eltűnt és reklám úszott be a helyére. 
– Idióta majom! – A kövér ember dühöngve kapcsolta ki a televíziót. Az irodában hárman ültek, és Magnus iménti eszmefuttatását próbálták magukban megemészteni. Egységesen az volt a véleményük, hogy a pöttöm termetű német egy kissé túllőtt a célon. 
– Órákon belül megérkeznek a mesterlövészek, és ez a kis hülye itt szórakozik! Már csak az hiányzott volna, hogy a fiókjából előhúzza a KEEC hadüzenetét és fölolvassa, ugyancsak mint saját szerzeményét. Az isten verje meg! 
Két órával később a Bázis addig kihalt és néma központi csarnokát óriási nyüzsgés és hangzavar töltötte be. Holloway-Ford gondterhelten figyelte munkatársaival, egy üvegfallal védett galériáról, a lenti forgatagot. 
– Ez nem űrrepülőtér, ez kisdedóvó! 
– Hé, nézzék azt a trikós srácot! Esküszöm, mindjárt fölmászik a pálmára! 
– Etessék meg mindegyiket, és küldjenek mindenkit gyorsan aludni, mielőtt szétszedik az épületet! – adta ki ingerülten az utasítást Holloway-Ford, és elsietett. 
Chip már két napja volt távol, és még mindig semmi hír Jim felől. Mintha lelépett volna a bolygóról a pilótával együtt. Ahogy az előbb a lentieket figyelte, arra gondolt, ha most a fia is közöttük lenne, abban a reménytelenül zűrzavaros kavargásban, soha sem találná meg. De Jim nem lehetett ott. Chip megígérte neki, hogy előkeríti, és visszahozza a fiút. Naponta többször is felhívta a feleségét, de az egyre jobban aggódó asszony sem tudott semmit. Jim eltűnt. 
A csarnokba újabb és újabb csoportok érkeztek. A fiatalok – többségükben fiúk – hatalmas érdeklődéssel lesték az üvegfalon túl, a tágas betonon sorakozó űrhajókat. Néhányan közülük tudni vélték, hogy ezekkel a gépekkel repülnek majd fel a döntő résztvevői a verseny színhelyére. Mindegyik gépben egy-egy pilóta, és egy-egy lövész ül. A hír futótűzként szaladt végig a termen, és a közel kétezer gyerek tátott szájjal bámult kifelé az üvegfalon. Ezt a pillanatnyi csöndet ragadták meg a szervezők, és a rejtett hangszórókon át egy kellemes női hang tudatta a gyerekekkel, hogy a sárga fal melletti kijáratok felé tartsanak. Mindenki kap egy számot, és a továbbiakban ez felel meg a szobájának, az étkezési számának és mindennek. Akik együtt akarnak maradni, azok ezt most jelezzék, mert négyágyas faházakban laknak majd, de arra is van lehetőség, hogy egy nagyobb csoport akár több egymás melletti faházat kérjen. Tolongani nem kell, senki se aggódjon, mindenkinek jut hely, senki sem marad le semmiről. Tíz kijárat közül választhatnak, és mind a tíz kijáraton ugyanaz a teendő, így mindenki oda tartson, amelyik kijárat számára a legkényelmesebb. 
A gyerekek természetesen óriási lökdösődéssel, izgatott kiabálással indultak a kijáratok felé, és a fegyelmezett pilótákhoz szokott személyzetnek minden türelmére szüksége volt, hogy vita és veszekedés nélkül fogadja a rohamot. A kijáratokban gyorsfényképet készítettek mindenkiről, fölvették a személyi adatait, és mire a formaságokkal végeztek, már készen is volt a sorszámmal ellátott igazoló kártya, rajta az illető fényképével. Ezt a kártyát a ruhájára tűzve mindegyiküknek hordania kellett. A munka szerencsére gyorsan, és különösebb vita nélkül zajlott, így a teremben érezhetően csökkent a zsúfoltság, bár órákig tartott, amíg az utolsó versenyző is sorra került. A számítógép szerint összesen 2347 versenyző érkezett a Nagy Világ-Regatta földi elődöntőjére. Közülük kell majd kiválasztani azt az ezret, akik az ezer pilóta közreműködésével kiröpülhetnek az űrbe. Az ellenség elé. 
Több mint kétezer gyerek kezdte meg tehát másnap reggel nyolc órakor a versenyt a gépekkel és az idővel, és délutánra már sejthető volt, várhatóan mennyi lesz az a teljesítményszint, amely vízválasztónak bizonyul. Este hatra készült el a végső összesítés, amely szerint 860-an szerezték meg a jogot az űrbéli döntőre. A többiek számára a következő napon vigaszversenyt rendeztek, részben azért, mert feltételezhető volt, hogy többen is képtelenek voltak ilyen gyorsan alkalmazkodni az új körülményekhez, másrészt pedig még újabb csoportok is érkeztek. 
A második elődöntő nem várt eredményt hozott. Beigazolódott, hogy számos gyerek, akik az előző versenyben szánalmasan szerepeltek, most összeszedték magukat, sőt néhányan teljesítményükkel bekerültek még a legjobb száz közé is. Estére 1117 gyerek szerzett jogot a repülésre, mivel igen sok volt az azonos teljesítmény. Közülük az alapos, de rendkívül gyorsan pergetett orvosi-pszichológiai vizsgálat száztizenkettőt kiszűrt. Némi huzavona, izgatott viták, és egy kevés kapkodás után este tízre kialakult a Nagy Világ-Regatta teljes, ezerfős mezőnye. 
986 fiú és 14 lány várhatta boldog izgalommal a másnap reggelt, amikor majd sorsolás alapján dől el, ki melyik űrrepülőgépbe szállhat be. A döntőből kiesettek számára a szervezők más szórakozási lehetőségeket ajánlottak fel. 
A nyertesek tíz órakor találkoztak a Bázis épületében a pilótákkal. Megtartották a sorsolást. A pilóták már mindent tudtak, de eddig elővigyázatosságból nem találkozhattak a gyerekekkel. Nehéz lett volna elvárni ezer halálra készülő embertől, hogy szereplő legyen ebben a színjátékban. Bármennyire is tudták, hogy saját érdekük is azt kívánja, még véletlenül se világosítsák föl a gyerekeket az iszonyú végzetről, ami mindnyájukra leselkedett, azért mégsem voltak színészek. Az ifjú lövészek varázslatosan szép világoskék űrruhában, hófehér csizmában jelentek meg. Mindegyikük mellén ott virított a föld aranyszínbe foglalt színes emblémája, pontosan úgy, mint a pilóták narancssárga kezeslábasán. Mindenki becsúsztatta már a mellén lévő kis zsebecskébe azt az azonosító kártyát is, amit érkezéskor kapott. Az ifjú harcosok határtalanul büszkén nézegették a komolyarcú pilóták csoportját, elfogódottan ácsorogtak új fölszerelésükben, és az Elnökre vártak, aki Ígéretet tett, hogy az indulás előtt eljön közéjük. A teremben mindenfelé televíziós kamerákat állítottak fel, amelyek máris egyenesben közvetítették a nézők felé az izgalmas és örömteli pillanatokat. 
Úgy szólt a terv, hogy majd a felszállás után, a csata megkezdésére felszólító parancs előtt közvetlenül, az Elnök és Holloway-Ford tájékoztatja az emberiséget az igazságról. Tovább már nem lehetett volna halogatni. Socrates elnök közben megjelent a csarnokban, és barátságosan elbeszélgetett néhány ifjú versenyzővel, kezet fogott néhány pilótával. Ez még a színjátékhoz tartozott. Meg kellett adni az esemény rangját, de még nem lehetett kijátszani a lapokat. A Föld idős elnöke a gyötrelmek gyötrelmeit élte át, miközben barátságosan mosolyogva beszélgetett a gyerekekkel. De nem volt más kiút. A tervnek sikerülnie kellett. 

Ezer pilóta és ezer mesterlövész felveszi a harcot a KEEC óriás űrflottájával, s elkövetkezik a végső ütközet. 

Volt valami iszonyúan alattomos abban, ahogy az ifjú versenyzőkkel ünnepeltették hamarosan elkövetkező vállalkozásukat, a Nagy Lehetőséget, belehajszolva őket abba az önfeledt állapotba, amelyben majd az ellenséggel kell harcolniuk, mintha csak egy vidám vasárnapi kirándulás volna az egész. Belekergették a gyerekeket egy szép és színes álomba, és ebből az álomból nem ébredhettek föl a csata legutolsó pillanatáig. Aljas és áruló volt a kaliforniai napsütés is, mivel éppen azért választották a Bing Crosby repülőbázist az indulás színhelyéül, mert itt mindig ragyogóan sütött a nap. 
A gyerekek, akik sorshúzással választották ki a nekik szánt űrhajó számát, a sorshúzást követő kötelező ceremónia végén rohanva keresték a katonás rendben sorakozó űrrepülőgépek között a magukét. Minden gép mellett ott állt már kijelölt pilótája. Amikor pilóta és lövész találkozott, a felnőtt és a gyerek katonásan megrázta egymás kezét. 
Thomas, a fekete bőrű pilóta, aki részese volt a merész akciónak, amelynek végén sikeresen fölrobbantották a KEEC hadihajóját, kis híján hanyattesett, amikor egy törékeny, karcsú japán lány állt meg előtte. 
– Mori Naeko vagyok – mutatkozott be a jövevény. 
– Thomas King. 
– Ez a 722-es? 
– Ez. 
– Szabad beszállni? 
– Beszállni? 
– Beszállni. 
– Beszállni szabad. 
– És melyik lesz az én ülésem? 
Thomas végre fölocsúdott. Hirtelen arra gondolt, hogy letépi magáról a zubbonyát, földhöz vágja törhetetlen sisakját, és addig ordít, amíg valaki véget nem vet ennek az ocsmány és hazug komédiának. Nem mert a lány ragyogó szemeibe nézni, de bele kellett néznie, és válaszolnia is kellett. Hiszen mostantól fogva egybefonódott az életük. És lehet, hogy haláluk is. 
– Segíthetek? – kérdezte udvariasan. 
– Köszönöm – felelte a lány. A pilóta kezére támaszkodva ügyesen fölmászott a gép mellé támasztott létrán, és eltűnt a kabinban. Thomas a másik oldalon fölkapaszkodott mellé, megmutatta, hogyan kell az ülést testéhez igazítani, és rácsatolta gondosan a lányra a hevedereket. Megremegett a keze, amikor véletlenül a lány törékeny karjához ért. 
Feneketlen düh és gyűlölet támadt benne az ismeretlen ellenséggel szemben. Aki ilyen aljas, ilyen alávalóan hazug manőverre kényszeríti őket. A lány csodálkozva nézett a pilóta arcába. 
– Miért haragszik? Valamit rosszul csináltam? 
– Az istenért, dehogy! Boldog vagyok, hogy maga lesz az útitársam! Biztosan remekül fogunk szórakozni! 
Megpróbált mosolyogni, de csak vicsorognia sikerült. Naeko zavartan elpirult, és az előtte lévő műszerfallal foglalkozott. 
– Tényleg olyan, mint a játékautomatákban – mutatott maga elé. – Azt hittem hogy itt minden másféle lesz. Valaki azt mondta, hogy ezek nem is játékok, hanem valódi űrhajók, és mi valódi fegyvereket fogunk kezelni, sőt még a lőszer is valódi. Ez igaz? 
Thomas, ha történetesen nem fekete bőrűnek születik, most halottsápadttá vált volna, így csak a szeme fehérje villogott rémülten, és kétségbeesetten kutatott az agyában egy alkalmas válasz után. Úgy érezte, ez a vég. Kész, vége, minden kiderült. Lebuktak. 
– Hogy valódi?... – dadogta. 
– Igen – felelte könnyedén a lány. – És azért kellett ezt az egész versenyt megrendezni, hogy a föld megszabaduljon egy csomó feleslegessé vált lőszertől, amit majd mi fogunk kilövöldözni az űrbe – kuncogott Naeko. – Szóval, hogy ez itt mind igazi – csapott könnyedén a műszerfalra. Thomas megremegett, mert kis híján hozzáért ahhoz a vörös színű karhoz, amely bármikor üzembe tudta helyezni a gép harci eszközeit. 
– Á! – mondta, és a legszívesebben szemenköpte volna magát. – Ez csak egy játékautomata. Olyan, mint a többi, amik ott kint vannak – mutatott a Bázis épülete felé. – Játékautomata. Nekem elhiheti. 
– Gondoltam – nevetett vissza Naeko. – Csak nem adnak a gyerekek kezébe igazi fegyvereket? Bár én már nem vagyok gyerek. 
– Hány éves? – kérdezte Thomas, és örült, hogy végre másfelé kanyarodott a beszélgetés. 
– Tizennyolc vagyok. – hazudta Naeko. 
– És mit szólt ahhoz a vőlegénye, hogy eljött? 
– Sírt – felelte komolyan a lány. – És könyörgött, hogy maradjak vele. És tudja, mi az érdekes? Hogy pont ő volt az, aki fölfedezett, amikor egy Superhit automatán játszottam, és beszervezett abba a csapatba, amelyik Kiotóban a Nagy Világ-Regattára készült. Ő volt a menedzserünk. De amikor már úgy volt, hogy másnap utazom Rotterdamba, az elődöntőre, hát sírt, és azt akarta, hogy ne jöjjek. 
Naeko kinézett az ablakon. Thomas hallgatott, és kezeslábasán az egyik cipzárat húzogatta fel és alá. Megpróbálta maga elé képzelni azt a férfit, aki a Biztonsági Szolgálat ügynökeként vadászik a tehetséges gyerekekre, aztán megtörténik vele az, ami csak egy rossz regényben szokás, az ügynök beleszeret áldozatába. Úgy látszik, a hivatástudat erősebb volt benne a szerelemnél. Vajon tisztelnem vagy megvetnem kell érte? – tűnődött magában a pilóta. 
– Vajon most mit csinálhat? – kérdezte halkan a lány. 
– Magára gondol – felelte a pilóta, és bekapcsolta a fedélzeti rádiót. Az irányítótorony jelentkezett. 
– 722-es? Minden rendben? 
– Rendben! – válaszolta a pilóta. 
– Ellenőrizzük a fedélzeti műszereit. Figyelem, ellenőrzés! Rendben, 722-es. Engedélyezzük a startot. A lövész rendben? 
– Igen! – kiáltotta Naeko. 
– Még két percük van a visszaszámlálásig. Szerencsés utat, és sok sikert. És tartsák szárazon a puskaport! Vége. 
A hangszóró elhallgatott. Két technikus jelent meg a kabinon kívül. 
– Minden rendben? – kérdezték a püótát. 
– Kész – felelte Thomas. 
– Zárunk – mondta az egyik technikus, és fejükre engedte a kabintetőt. Naeko előtt bezárult a világ. Csak egy pillanatra maradt sötétben, azután kirajzolódtak előtte a képernyőn a repülőtér térhatású körvonalai. Ha majd elérik a starthelyet, és megkezdődik az ütközet, az ellenséget is ezeken a monitorokon át látja majd. A lövészt a kabinablak csak zavarta volna, hiszen odakint úgysem lesz más, csak a néma és mozdulatlan űr. Így viszont teljes lesz az illúzió. Észre sem veszi majd, mikor kezdi el a játékot közvetíteni a monitor – gondolta a lány – és kényelmesen elhelyezkedett az ülésben. Még néhány pillanat, és életében először kirepül a világűrbe. És mindjárt egy harci gép fedélzetén. 
– Jól van? – szólalt meg a sisak hangszórójában a pilóta hangja. 
– Jól vagyok – felelte a lány. 
– Nem fél? 
– Most már nem látjuk egymást? 
– Nem mondták előre, hogy teljesen különválasztott ülésben leszünk? 
– De mondták. 
– És nem is izgul? 
– De. Nagyon izgulok – vallotta be Naeko. 
– Az jó – mondta a pilóta. – akkor győzünk. 
– És maga? – kérdezte a lány. 
– Én is izgulok – vallotta be Thomas. – Soha még nem izgultam így. 
– Az a jó! – mondta a lány. – Akkor biztosan győzünk. 
Thomas megnyomott egy gombot, és a két különválasztott kabint betöltötte a zene. 
– Szereti? – kérdezte Thomas. 
– Imádom! – jött a válasz. – Ez a kedvenc lemezem! A pilóta hátradőlt az ülésben, és lehunyta a szemét. 
Úgy érezte, sikerült elfelejtenie mindent, otthon van, a régi utcában, a régi házban, ahol utoljára gyerekkorában volt. Otthon ül a régi szobában, és lehunyt szemmel hallgatja a zenét. És álmodozik arról, hogy egy vékony fiúcskából egyszer híres pilóta lesz. A blues, a halhatatlan blues csordultig töltötte meg a kettéválasztott kabint. 

***

Későre járt. Nem vette észre, hogy már csak egymaga áll a Szandzsuszangendo előtt. A hosszú épület túlsó sarka felé nézett, és egy Dajhacsiró nevű szamurájra gondolt, aki innen, ahol most ő áll, tizenháromezer nyilat röpített ki. Tizenháromezer nyilat. És abból nyolcezer a célba jutott. Megpróbálta elképzelni a szamurájt, ahogy megáll a nyílvesszők háznyi kötege mellett, összehúzza a szemét, a távolságot méregeti, majd fölemeli az íját. 
Kiröpíti az első nyílvesszőt. Az túlröpül az előírt távolságon. A szamuráj most a következő vesszőért nyúl, azután a következőért, majd még egyért. Nem tart szüneteket. Egyik nyílvessző suhog a másik után, keresztül a hosszú téren, a százhúsz méternyi távon át. Néha az egyik lövés rövidebbre sikerül, és a porba húzott vonal előtt a földre hull. A szamuráj azonban nem áll meg ilyenkor sem, nem mérlegel, és nem tétovázik. Tudja, hogy jó erőben van, és tudja azt is, hogy száz nyílvesszőből legalább nyolcvanat képes ilyen messzire röpíteni. A szamuráj nem matematikus, és nem is orvosbiológus. Úgy számol, hogy akkor ezerből legalább nyolcszáz ér célba és tízezerből nyolcezer. Ez lebeg a szeme előtt, ez a hihetetlenül sok nyílvessző. Nyolcezer vessző a célban. Ha másodpercenként röpít ki egyet, Lincoln az órájára pillant; nyolcezer másodperc, mondja az órának. Hallom – feleli az óra. Lincoln elmosolyodik, ezt a választ ő programozta be. Százharminchárom perc, mondja az óra, vagy két óra és tizenhárom perc. De hát nem nyolcezret, hanem tizenhárom ezret lőtt ki a szamuráj, mert ahogy fáradt, úgy lett a vesszők röpte is rövidebb, és nyilván az ereje fogyásával egyre hosszabb idő telt el két kiröpített nyílvessző között. 
Fölemelte a jobb karját, és megpróbálta maga elé képzelni a mozdulatot. Egy másodperc a két vessző kiröpítése között nagyon kevés. Mennyi kellett hozzá? Kihúzta a képzeletbéli tartóból a vesszőt a láthatatlan nyílra illesztette, és elengedte az ideget. Hét másodperc. De legyen csak öt, mondta fennhangon Lincoln, a szamuráj edzett harcos volt és kiváló lövő, azt is nagyon jól tudta, hogy ha feleslegesen sokáig tartja kifeszítve a nyilat, hamarább elfárad. Másfelől viszont, ha lassabban húzta elő a következő vesszőt, többet pihenhetett. De azt is figyelembe kell venni, hogy egyre jobban fáradt. Legyen inkább hat másodperc. Vagy mégis hét. Ha nem nyolc. Hát akkor most mennyi? Hét másodperc két lövés között, de azzal a tizenháromezerrel számolj, amit kiröpített összesen, hogy az a több mint nyolcezer célba érjen. Akkor tizennyolc órán át kellett, hogy tartson a bemutató. Tizennyolc óra, gondolta Lincoln, rettentően sok. Ha reggel öt órakor röpítette ki az első vesszőt, este tizenegykor küldte az utolsót Vasza Dajhacsiró. Szamurájrekord. Egy példa az emberi teljesítőképesség határára. Aligha valószínű, hogy lesz valaha ember, aki ezt túlszárnyalja. És Dajhacsiróval szemben nem állt ott az ellenség. Senki sem lőtt rá vissza. Akkor vajon meddig bírta volna? Akkor vajon hogyan alakul az a nevezetes nap, ha egyszer csak azt látja, hogy a lába elé a földre egy nyílvessző hull? Majd egy második, egy harmadik, és sorban a következő? Ha menet közben ráébred arra, hogy egyszer véletlenül egy vessző távolabb szállhat onnan a túlsó oldalról, és akkor Dajhacsirónak vége? Akkor sem remegett volna a keze? Akkor is bírták volna tizennyolc órán át az izmai és az idegei? 
Belépett a szentély sötétjébe és a vele szemben álló Buddhákat nézte. 
– Nem rendes dolog – mondta a Buddháknak Lincoln. – Becsaptam őt, nincs mit szépíteni. Ti láttátok Dajhacsirót este tizenegykor, amikor a fáradtságtól ájultan lerogyott. Azért mondom nektek most, hogy amire az a lány kényszerül, messze túlszárnyalja a szamuráj próbatételét. És hát ez mégiscsak egy fiatal lány. 
Közelebb lépett az aranyszínű, lehunyt szemű Buddhákhoz. 
– Félek, hogy meghal. És félek attól, hogyha ő meghal, azt én sem élem túl. 
Megfordult és elindult kifelé a szentélyből, de mielőtt kilépett volna, visszafordult. 
– Ti vagytok a tanúim rá! 
Odakint már sötétbe borult a templom udvara, és az égen fehéren ragyogtak a békés csillagok. 

***

A kövér ember kétségbeesve ügetett az űrrepülőgépek között. Hiába nézte át korábban a versenyzőkről készített gyorsfényképeket, Jimet egyik felvételen sem látta. És Chip sem jelentkezett. Reggel közölték vele, hogy a pilóta visszatért, és fölvette a szolgálatot. A kövér ember bármennyire is szerette volna, nem tudott annyi időt szakítani, hogy megkeresse a pilótát, és mintha Chip igyekezett volna minél messzebbre kerülni őt. Végül, amikor a sorsolás után előbb a pilóták, majd a lövészek megrohanták az űrrepülőgépeket, a kövér ember nem bírta tovább. Csak annyit tudott, hogy J. T. Chipendale pilóta a 400-as űrrepülőgépen ül, és várja az indítási jelet. A kövér ember úgy érezte, a pilóta azért bujkált előle, mert tud valamit, s azt nem akarja neki elmondani. Ez ostoba gondolat volt, hiszen Chipet régóta ismerte már. Kettőjük között a kapcsolat sokkal inkább baráti, mint hivatalos volt, de most mégis úgy érezte, hogy van még valami, amit csak a pilótától tudhat meg. Lehet, hogy az utolsó pillanatban. 
Még korábban, amikor a fényképeket nézegette át tüzetesen, megakadt a szeme az egyik felvételen. Fekete, göndör hajú fiút ábrázolt, annyi idős lehetett, mint Jim, és a külseje alapján talán mexikói. De a szeme félelmetesen hasonlított a fiáéra. Pedro Alvarez néven rögzítette a számítógép memóriája, de ez lehetett álnév is. Csak hát Jim szőke volt, és sima hajú. És a szőke fiúk mind egészen másképpen festettek, mint Jim. Hiába nézte át újra és újra a fényképeket. Az a mexikói gyerek volt az egyedüli, amelyik valamiért nagyon emlékeztetett a fiára, noha az arca, a haja, a dús szemöldöke teljesen más volt. És mégis. A kövér ember félóránként telefonált haza, de otthon Betty, akinek az idegességtől vékony és vibráló lett a hangja, ugyancsak nem tudott semmit. Jim eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. 
Végre odaért a 400-as űrrepülőgéphez. Még nem hajtották le a fedelét, és a kövér ember örömmel ismerte föl a pilótában Chipet, aki élénken magyarázott valamit a mellette ülőnek. A mexikói fiú volt. A pilóta észrevette lent álló főnökét, és mosolyogva intett neki. Két technikus érkezett a géphez. Sietve fölmásztak a lépcsőn, és zárni kezdték a kabinfedelet. A mexikói fiú lenézett a kövér emberre, és elnevette magát. 
– Jim! – ordította kétségbeesve Holloway-Ford. A mexikói fiú hangosan felnevetett, lerántotta fejéről a fekete parókát, letépte a fekete szemöldököt, és kihajította a gép elé, a betonra. 
– Szurkolj nekem, apa! 
– Jimmy! – ordította a kövér ember. A fiú vidáman intett. Rájuk ereszkedett a kabinfedél, a technikusok sietve rögzítették, és leugrottak a lépcsőről. Mielőtt a kabinfedél teljesen lecsukódott volna, a kövér embernek úgy tűnt, megpillantja a pilóta furcsa, tűnődő arcát, és mintha egy kezet látott volna fölemelkedni, ami a győzelem V betűjét mutatja felé. 
Valahol sziréna szólalt meg. Ez volt az első jelzés. 
Mostantól fogva csak azok tartózkodhatnak az űrrepülőgépek között, akiknek a kabinfedelek lezárása ad munkát. A második szirénára nekik is el kell hagyniuk a gépek körzetét. A harmadik szirénahang pedig azt jelenti, hogy a Nagy Világ-Regatta megkezdődött. De azt is tudta a kövér ember, hogy az első szirénahang után a folyamatot már nem lehet leállítani. Semmilyen körülmények között. 
Lehajolt, fölemelte a földről a fekete parókát. Szédelegve indult kifelé a harci űrhajók között. 
– Jim... kisfiam... Jim... – motyogta magában. Nem vette észre, hogy hullanak a könnyei. Tántorgott, amikor kiért a gépek közül. Két technikus rohant oda hozzá, és két oldalról belékarolva, sietve vezették a központi épület felé. 
– A fiam... a fiam is ott van. A fiam is felrepül... – nyögte a kövér ember. A technikusok megilletődve támogatták a mindenhatónak tartott, és most lám, aggasztóan gyámoltalan főnököt. Szóval, az ő fia is fölrepül. Hát igen, most egy kicsit kemény az élet. Fölöttük másodszor is fölüvöltött a sziréna. 
Másodpercek maradtak csupán az indulásig. A Bázis központi épületének tetőteraszán felsorakozott a Földkormány. Középen állt az Elnök, jobbról és balról a különféle országok, államszövetségek vezetői. Mindenki az ezer űrrepülőgépet nézte. Előttük, mögöttük, köröttük százával nyüzsögtek a kamerák. A különböző televíziós társaságok egyenesben közvetítették az adást egy jól megszervezett, de a lényeget gondosan titkoló nemzetközi akcióprogram szerint, mint “az emberiség legnagyobb vállalkozását az ókori olimpiászok óta” – ahogy az eseményt az utóbbi napokban unos-untalan reklámozták. Ez is a titkos terv része volt, fölhívni az akcióra a világ figyelmét, felcsigázni az emberek érdeklődését úgy, hogy lehetőleg minél többen figyeljenek rá, hogy tudatukba beépüljön az akció célja anélkül, hogy az értelmét fölfogták volna. Mert akkor nem éri őket készületlenül az a bejelentés, amely rövidesen elhangzik. Valahol lent, a szilárd épület alagsorában kinyílt a KEEC katonáit őrző kamra ajtaja. Az elfogott és túszul itthagyott katonák most ismét régi egyenruháikat viselték. A nagy titok föllebbentésekor ők is jelen kell hogy legyenek. Hogy lássák az emberek az ellenséget. Szemtől szembe. Az idegen civilizáció katonái sápadtan fölálltak, és megindultak vezetőik után. 
Tíz... kilenc... nyolc... hét..., Socrates elnök levette a kalapját, mozdulatát sorban követték a többiek... öt... négy... három... kettő... egy! Nem sok híján háromszáz ember tisztelgett hajadonfővel a velük szemben csapatosan a magasba húzó kétezer hős előtt. Akiknek fele mindent tudott, s a másik fele semmit. De rajtuk állt vagy bukott hétmilliárd ember élete. 
Amikor az utolsó raj is a magasba emelkedett, a sziréna még egyszer és utoljára felüvöltött. A Nagy Világ-Regatta résztvevői elindultak az ütközet színhelye felé. Elcsendesült a repülőtér. Az Elnök, kísérete élén, méltóságteljesen indult el a tágas csarnok felé, ahol néhány nappal korábban a versenyzőket fogadták, s ahol most a nemzetközi sajtótájékoztató veszi kezdetét. Odabent már megtelt a terem újságírókkal, riporterekkel, operatőrökkel, akik meghökkenve figyelték a KEEC katonáinak bevonulását. – Kik ezek? – néztek egymásra a riporterek. Ez miféle új trükk? 
Socrates elnök fáradtan haladt a csarnok tágas ajtaja felé. Mintha egy örökkévalóság telt volna el két lépés között, és mégis, máris a teremben találta magát. Végigvonult a KEEC-katonák tisztelettudó sorfala előtt, és megállt a mikrofonnál. Egy pillanatra lehunyta a szemét. Önmagát látta a fényűző eleganciával, de mégis tartózkodóan, méltóságteljesen berendezett teremben, önmagát milliónyi vagy milliárdnyi televíziókészüléken megsokszorozódva. Egy lehunyt szemű idős embert, a jó öreg Elnököt, ahogy sokan emlegették, egy megtört vénembert, aki a pillanat játékosságához, vidámságához képest szokatlanul komor és összetört. El kell kezdeni, futott át az Elnök agyán, nem húzhatom tovább. 
Még az előbb, ott kint a teraszon, ahogy az utolsó csapat fölszállása után elindultak a csarnok felé, észrevette a Biztonsági Szolgálat főnökét, aki mintha egyik pillanatról a másikra omlott volna össze. Az Elnök arra gondolt, hogy Holloway-Fordot összeroppantotta a felelősség, és ez baj volt, mert a kövér embernek is föl kellett szólalnia. Hátrafordult, bevárta, amíg a Biztonsági Szolgálat első embere utoléri. Észrevette, hogy munkatársa jobb kezében egy fekete parókát szorongat. 
– Mi történt Önnel? – kérdezte tőle. – Rosszul van? 
– Semmiség – felelte Holloway-Ford. Mélyen beszívta a levegőt, és erősen kifújta. Úgy látszott, hogy egy kissé magához tért. A parókát a zsebébe gyűrte, és szembenézett az Elnökkel. 
– Volt egy gyenge pillanatom, de már elmúlt. Mehetünk, uram! 
– Akkor menjünk, James! – válaszolta az elnök – Az emberek már várnak ránk. 
És most itt áll a mikrofon előtt. Lehunyt szemmel is tudta, hogy a kövér ember tőle jobbra, egy lépésnyire áll. Fölnyitotta a szemét, és belenézett a rámeredő kamerákba, villogó fényképezőgépekbe. 
– Polgártársaim! – kezdte az Elnök, és egy pillanatra le kellett ismét hunynia a szemét, olyan erővel tört rá a fájdalom. Szerette volna álomnak hinni az egészet. Szerette volna azt remélni, hogy amikor fölnyitja a szemét, otthon lesz, a saját ágyában, és egy pohár hideg narancslével leöblítheti azt a kínzó szorongást a torkában. De nem volt otthon, és felnyitott szeme előtt semmi sem változott. Most már nincs tovább, beszélnie kell. 
– Kegyetlen igazságot kell tudatnom önökkel. A Föld bolygó háborúban áll. 
Nem bírta tovább. Reszkető kézzel fölemelte az odakészített vizespoharat, és egy hajtásra kiitta a tartalmát. Ó, bár csak méreg lenne! 
A teremre döbbent csend ült. A riporterek közül többen hitetlenkedve néztek egymásra. Nem hittek a fülüknek. Jó, jó, de ez már egy kicsit sok. Éppen elég nagy felhajtást rendeztek a verseny körül, éppen elég jó reklám volt ez a nemzetközi sajtótájékoztató, ami igyekezett politikai színezetet adni ennek a voltaképpen piti ügynek, éppen elég meghökkenést okoztak a feltehetően ellenséges katonáknak maszkírozott statiszták ott az emelvényen, és most még az Elnök is beszáll a komédiába. Ezt azért már tényleg nem kéne. Socrates jó politikus, de rossz színész. És egyébként is. Az Elnök személye szent az átlagemberek előtt. Nem volna szabad ilyen olcsó szerepet elvállalnia, villant át néhányuk agyán, de a többség csak dermedten állt és bámult. Nem, ez nem lehet igaz. Ez nem lehetséges. Mindeddig arról volt szó, hogy egy jópofa esemény alkalmából, az Elnök valami váratlan, és legalább ilyen jópofa bejelentésre készül. Azért ilyen nagy a felhajtás. Képtelenek voltak fölfogni az Elnök szavainak súlyát. Háború? Mi az, hogy háború? És kivel? 
Augusto Socrates mélyet lélegzett. 
– Becsaptuk Önöket, amikor elhíreszteltük, hogy egy kedves és kedélyes nemzetközi űrvetélkedőt szervezünk. Az igazság nem ez, és mi már régóta tudjuk. Olyan súlyos fenyegetéssel állunk szemben, amely ellen mindmáig nem találtunk ellenszert, és fönnáll a veszélye annak, hogy már nem is fogunk. 
– Civilizációnk méretét és fejlettségét sokszorosan meghaladó idegen civilizáció üzent hadat bolygónknak, azzal a megmásíthatatlan elhatározással, hogy irgalmatlanul elpusztítanak bennünket. Egy olyan civilizáció, amely nem ismeri az emberek békés egymás mellett élését, amely szigorú megkülönböztetésre építette gigantikus hatalmát, amely csak egy vezérlő elvet ismer, a sajátját, amely könyörtelenül elpusztít minden tőle különbözőt, és amely civilizáció, ezt sajnálattal kell bejelentenem, nekünk testvérünk, íme, itt állnak mögöttem a küldöttei. Egy részük önként állt az oldalunkra, más részük túszként maradt itt. Láthatják, ugyanolyan emberek, mint mi vagyunk. Legföljebb tán a kék és zöld bőrű embertársainkon csodálkozhatunk, de genetikailag ők is rokonok velünk. 
– Ugyanolyan emberek alkotják tehát az ellenséget, mint mi vagyunk. Ám az ő istenük az egyenlőtlenség, a rabság, a kegyetlenség, a háború. 
Miközben az Elnök beszélt, a háta mögött, a hatalmas képernyőn az a film jelent meg, amelyet A KEEC közvetített az első kapcsolat felvételekor. Az óriási méretű képernyőn a KEEC által sugárzott elrettenteni kívánó film megtette a maga hatását. 
– Saját hatalmukat féltik a hozzájuk képest jelentéktelen Földtől, – folytatta Socretes – mert úgy érzik, a mi példánk a számukra végzetes fenyegetést jelent. Ha kiderülne, hogy létezik más útja is a fejlődésnek, mint amin ők évmilliók óta járnak, ez a hatalomra és erőszakra épült rendszerük megingásához vezetne. Az ő világuk egypólusú. Csak egy erő, és csak egyféle hatalom működhet benne. 
– Ezért támadtak ránk, és ezért nem riadnak vissza semmiféle eszköztől, amely alkalmas arra, hogy bennünket elpusztítsanak. Eltitkoltuk Önök előtt a tragikus tényt, hogy bolygónk egyetlen reguláris űrflottája megsemmisült az ellenséggel való találkozás során, miközben mi bennük egy hajszálnyi kárt sem tudtunk tenni. Több mint ezer harci űrhajónkat, amelyeket a korábban itt járt pipipek útmutatása alapján építettünk, s ugyanannyi pilótánkat, navigátorunkat és lövészünket veszítettünk el. A Föld védtelenül állt a hódítóval szemben. Esélytelenül. Emlékeztetnem kell Önöket arra a természeti katasztrófára, amelynek során Európa keleti részén, Paks város térségében többszáz méter mély szakadék keletkezett. Az nem természeti katasztrófa volt. A Kárpátokban elhelyezett erősítők továbbították adásunkat a KEEC uraival folytatott párbeszéd során, s ők millió kilométerek távolságából semmisítették meg azt a területet, ahol a rádióhullámok alapján a beszélgetőpartnert sejtették, így hát nem ringathatjuk magunkat abban az illúzióban, hogy egyenrangú felek vagyunk. 
Lassan körbehordozta tekintetét a teremben. Itt-ott mintha a kétségbeesés könnycseppjeit látta volna a szemekben megvillanni. Hát, igen, gondolta magában, rosszul állunk. 
– Néhány elszánt ember kockázatos akcióban megsemmisítette az ellenség ideküldött űrcirkálóját, amely azokat a Vizsgáló Urakat hozta, akik arra sem méltattak bennünket, hogy a leszállásukhoz engedélyt kérjenek. Igaz, nem is volt szükségük rá. Az űrhajó azonban mégis elpusztult, és ez új helyzetet teremtett. Részben burkolt fenyegetéssel, részben ravaszkodással elértük egy későbbi, ha úgy tetszik űrközi tárgyaláson, hogy a Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja, ahogy ellenségünk önmagát nevezi, részben megváltoztatta eredeti szándékát. Nem a Föld bolygót pusztítják el közvetlenül, mint ahogy eredetileg tervezték, csupán csak a rajta élő világot, mindenestül. Socrates elnök rövid szünetet tartott, majd kesernyés mosollyal folytatta. 
– Persze ne gondoljuk, hogy ez a megoldás számunkra kedvezőbb. Ellenségeink lángtengerbe kívánják fojtani a Földet, és gondolom, ha ezzel végeztek, a bolygót mégiscsak fölrobbantják. A nyert haladék úgy látszik, végül is ellenünk fordult. És nekünk nincsen hadseregünk. Az a béke, amely olyan rövid időszak történelmünkben, hogy még vannak közöttünk olyanok, akik emlékeznek a kikiáltására, a teljes leszerelést is magával hozta. Másrészt azonban Önöknek is tudniuk kell, hogy a legfejlettebb földi haditechnika sem ért volna többet az ellenség haderejével, technikai fölényével szemben, mint a nyíl és a lándzsa a lézerfegyverek ellen. Az a földi akció, amely egy ellenséges űrhajó pusztulásával járt, sem tekinthető többnek ennél. Véletlen szerencse volt. És ez a véletlen adta a kezünkbe azt a kétségbeejtő és őrült megoldást, amelyről hamarosan többet fognak tudni. Ennek részleteiről nem kívánok bővebben beszámolni, ezt majd megteszi helyettem James Holloway-Ford úr, a Föld Biztonsági és Védelmi Szolgálat vezetője, aki utánam majd részletesen beszámol önöknek. 
– Polgártársaim! Mélyen átérzem most az önök megdöbbenését és kétségbeesését. Őszinte szívvel jelentem ki, szívesen áldoznám föl akár százszor is a magam életét, ha ez volna az ára a békességnek, de a Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja szemében az én életem épp olyan jelentéktelen, mint annak a hétmilliárd embernek az élete, akikért méltatlanul bár, de felelősséggel tartozom. 
– Még valamit el kell mondanom önöknek. Talán a legfontosabbat. A Földkormány tagjai fölhatalmaztak, hogy az ő nevükben is beszéljek, így hát most mindnyájunk nevében mondom, törvénytelenül titkoltuk el önök elől idáig az igazságot. Azért tettük, mert végső kétségbeesésünkben még egy utolsó reménysugár csillant föl, s talán azért is, mert még reménykedtünk abban, hogy az a hihetetlen és borzalmas valóság, amivel szembetaláltuk magunkat, talán mégis csak rossz álomnak, szörnyű tévedésnek bizonyul. Reményeinkben csalódtunk, az utolsó lehetőséget azonban nem szalaszthattuk el. És az utolsó lehetőség érdekében a legszigorúbb titoktartást fogadtuk, ami úgy hiszem – az Elnök itt szomorúan elmosolyodott – elég jól sikerült. 
– Az utolsó lehetőség pillanata elérkezett. Most már senki sem állíthatja meg az események menetét, senki sem befolyásolhatja a fejleményeket, így elérkezett az igazság végső, elodázhatatlan pillanata is. Becsléseink szerint durván egymillió hadihajóból álló flotta közelít a Naprendszer belseje felé. Ebből a flottából legalább ötszázezer nehéz fegyverekkel van ellátva. Van olyan elképzelés is, hogy az ellenünk jövő egységek nagy része, ha szabad így fogalmaznom, a kivégzésünket jött csak megnézni. Mert a KEEC példás büntetést akar. Örökre elrettentőt az Univerzum lakóinak. 
– Így vagy úgy, az ellenség flottája e pillanatban már a Jupiter térségében halad, a vele szemben az imént felbocsátott ezerhajós földi védőflotta felé. 
Az elnök most fölemelte a hangját, bár olyan csend volt a hatalmas csarnokban, hogy a légy zümmögését is hallani lehetett volna. Háta mögött, a gigantikus képernyőn megjelent a sötét világűr, amelybe lassan beúszott a Napsugár állomás jól ismert képe. Az állomás felé lassan közeledett az az ezer fényes pont, amely nemrég még a Nagy Világ-Regatta ezer vidám egysége volt. 
– Azok a gyermekek, azok a versenyzők, akik még az imént határtalan jókedvvel szálltak be hajóikba, s akik mint látják, hamarosan elfoglalják helyüket a Napsugár állomás körül, nem egy különleges hadijáték résztvevői, hanem az emberiség legkegyetlenebb háborújának cselekvő katonái lesznek. Igen, elárultuk őket, mint ahogy önöket is elárultuk hallgatásunkkal. Nem mondhatok mást, így kellett tennünk, mert bármilyen hihetetlenül hangzik, ebben van minden reményünk. Még van egy utolsó lehetőségünk, s erről most már az önök szeme előtt derül ki, hogyan és miként válik valóra. Ha valóra válik. 
– Nem kívánok többet mondani. Talán csak annyit, tisztában vagyok azzal, hogy bár a harci taktika követelte meg ezt a lépést, én mégis elveszítettem a jogomat arra, hogy önöket képviseljem. Ha elveszítjük ezt az utolsó háborút, ennek már nem lesz jelentősége. Ha legszebb reményeink szerint mégis megérjük a holnapot, levonom a ma tanulságából a szükséges konzekvenciákat. 
– Köszönöm a figyelmüket és most átadom a szót James Holloway-Fordnak, aki elmondja majd, miért kellett a Nagy Világ-Regattát úgy létrehozni és úgy szervezni meg, ahogyan történt. 
Az Elnök hátralépett. Megtörölte homlokát. A kövér ember gondterhelt arccal lépett a mikrofon elé. Egy papírlapot helyezett maga elé a pultra, aztán meggondolta magát, és a papírlapot a zsebébe süllyesztette. 

***

A lakótelep művelődési központjának nagytermében legalább háromezer ember szorongott. A Nagy Világ-Regatta nemzetközi döntőjében a magyar színeket egyetlen versenyző képviselte, s ez a versenyző, Kovács Jóska, itt élt eddig, a telep 636/a lépcsőházának hatodik emeletén, a hármas számú lakásban. Jóska, aki a selejtezőn az első tíz között végzett, a véletlen kedvező játékaként az egyes számú űrhajó utasa lett. A látványos sorsolás izgalmas percei után a készülődést közvetítették a kamerák. Jóskáról, mint a verseny egyik nagy esélyeséről több közelképet is mutattak. A barátságosan mosolygó kínai pilóta mellé beszálló fiú vidáman integetett világoskék űrruhájában a nézők felé. Kovácsné büszkén törölhette a könnyeit. Eddig feltűnően egykedvűen viselkedő férje is gyanúsan köszörülte mellette a torkát. Nagy napja volt ez a Kovács szülőknek. 
A felszállás lélegzetelállítóan szép pillanatai után a képernyő a Napsugár Űrállomás most még csendes környezetét mutatta, amelyet hamarosan körülrajzanak a versenyzők hajói. Azután a központi csarnokból jelentkezett a közvetítő riporter, és bejelentette, hogy óriási meglepetése van a nézők számára. A Földkormány teljes létszámban megjelent a Nagy Világ-Regatta nyitó ünnepségén, sőt, dr. Augusto Socrates elnök fontos bejelentést kíván tenni. 
Boldog izgalomban duruzsolt a művelődési központ terme, amíg az Elnök érkezését várták, aki kisvártatva megjelent egy ismeretlen kövérkés ember társaságában. Őket a Földkormány jól ismert tagjai követték. Gondterhelten vonultak föl a szónoki emelvényre. A riporter sietve elmondta, hogy akit az Elnök társaságában látnak, nem más, mint James Holloway-Ford úr, a Föld Biztonsági és Védelmi Szolgálat vezetője, aki egyúttal a Nagy Világ-Regatta fővédnöke. 
Az emberek egymásra pisszegtek a nagyteremben, amelynek a légkondicionálása már megint elromlott, és hiába nyitottak ki minden ajtót és ablakot, mindenkiről patakokban folyt a veríték. 
Kovácsné szeméből patakzott a könny. Mereven, mozdulatlanul hallgatta a képernyőn szónokoló Elnök szavait. Senki sem mert ránézni. A mögötte lévő sorból valaki előrehajolt, és megérintette a vállát. Az asszony azonban nem mozdult, és a kéz lassan visszahúzódott. Alig értek el agyához a mondatok. Nem értette már, hogy miféle hatalom és miért, csak egy szó visszhangzott benne, az hogy háború. Háború. Háborúba vitték a fiát. Kifehéredett ujjaival szorosan markolta a fotel karfáját. A rosszullét környékezte, de képtelen lett volna elmozdulni a képernyő elől. Nem, ez olyan hihetetlen és iszonyú hír volt, ami elől nem lehetett elmenekülni. 
Amikor az Elnök lelépett az emelvényről, hogy átadja a helyét annak a kövér embernek, akivel együtt érkezett, valaki hátul a teremben felkiáltott: 
– Te szemét! Te rohadt gyilkos! 
Kovács felnyögött, és a kezébe temette az arcát. Az asszony nem mert az urára pillantani. Attól félt, hogy azt az iszonyatot látja meg rajta, ami az ő lelkében is kavarog. Huszonöt éve voltak házasok. Nyolc évük telt el hiábavaló reménykedésben, míg végre megszületett az oly igen vágyott gyermekük. Akiből űrhajós, s áldozat lett. 

***

Az a kövér férfi sokáig hallgatott a mikrofonok előtt. Gyűrött papírost helyezett maga elé, aztán mégis zsebrevágta. Végre fölemelte a tekintetét, és szembenézett a televízió nézőivel. Kegyetlen szomorúság, és valami mély, sötét fájdalom áradt a tekintetéből. 
– Nem vagyok gyilkos – mondta, mintha meghallotta volna a tőle több ezer kilométerre, magyarul elkiáltott szót. – Nem vagyok gyilkos, de az igaz, hogy a halálba küldtem ezer gyereket. Meglehet, nem vigasztalja meg önöket, de az én fiam is közöttük van. Azon kevesek közé tartozom, akik kezdettől fogva tudtak a fenyegetésről, s akik kitervelték ezt az alattomos cselt a gyerekek hadbavetésére. 
– Nem fogalmaztam pontosan. A cselt magam eszeltem ki, és amikor megtudtam, hogy a fiam, Jim is lelkes és sikeres résztvevője az előzetes versengéseknek, minden eszközzel megpróbáltam őt távoltartani a Nagy Világ-Regattától. Tudom, ez az önök szemében megbocsájthatatlan árulásnak számít, de szolgáljon mentségemül, hogy így sem tudtam megváltoztatni az elrendelt végzetet. A fiam most ott repül a többi ezerrel. Talán így kellett történnie. 

***

Betty asszony és Ivette felsikoltottak a képernyő előtt. Ők ketten voltak a szobában, őket nem befolyásolta senki jelenléte. Az anyából, aki az elmúlt napok során lefogyott, és csak nyugtatókkal tudta magát fönntartani, hangos, hisztérikus zokogás tört ki. Lánya a pamlag másik sarkába húzódott, és sírva mondogatta: 
– Apa! Mit tettél, apa! Mit tettél, papikám... 

*

Ottó bácsi és Gréte néni egymás mellett ültek a hallban, és szerették volna azt hinni, hazudik a szemük és a fülük. 
Hans feltűnt még korábban az egyik repülőgép előtt, vidáman rázta egy hórihorgas pilóta kezét. A riporter szerint ő volt a nyolc német versenyző közül az egyik titkos esélyes. Hans Schlosser, el ne kiabáljuk, még sok dicsőséget hozhat Németországnak, állította a bemondó. 
A két öreg amilyen büszkén ült akkor a készülék előtt, olyan kétségbeesetten meredt most a képernyőre. Gréte néni megfogta a bácsi kezét és szorította, szorította, szorította... 
– Jól van no, jól van... – motyogta a bácsi. – No jól van, jól van... – de maga sem tudta, mi van jól és mi van rosszul. Úgy érezte, hogy megszakad a szíve. Ha igaz amit a tévé mond, ha nem láthatja többé a fiút... 
Csak az unokaöccse volt, de talán éppen azért. Mert nekik nem lehetett gyerekük. Jobban szerette, mintha az édesfia lett volna. Azonban jó német módra úgy vélte, az ilyesfélét férfiembernek nem illik kimutatni. És most rettegés fogta el, ha arra gondolt, talán sohasem tudja meg a fiú, mennyire szeretik őt. Iszonyú félelem fogta el, hogy valamit jóvátehetetlenül elveszített... 
– Meg fog halni – suttogta Gréte néni. – Édes jó istenem! Érzem, hogy meg fog halni. Mi lesz velünk, Ottó? 
Ült a két öreg a hallban, a lépcső tövében. Ottó bácsi az asszony határozott kérésére az ünnepi ruháját vette föl. Elvégre a mai nap mégiscsak Hans ünnepe. Az asszony takaros kötényruhát húzott. Most ott ültek egymás mellett, és némán meredtek a televízióra. 
Közben fogták egymás kezét. Mint két öreg szerelmes. Nem tettek ilyet húsz év óta. 

***

– A pipiphajók tehát első alkalommal gyengének bizonyultak, mert nem volt időnk úgy megépíteni őket, ahogy a pipipek által rendelkezésünkre bocsájtott dokumentáció tartalmazta – folytatta beszédét a kövér ember. 
A televíziós műsor híre futótűzként rohant végig a bolygón. A gyárakban megállt a munka, nem jártak a közlekedési eszközök, a kórházakban nem gyógyítottak, a temetőkben nem temettek, talán még ember sem született azokban a percekben. Az emberek a tévékészülékek előtt tolongtak, vagy ha mást nem tehettek, hallgatták a legközelebbi rádiókészülékeket. Lakások ajtaján soha nem látott idegenek nyitottak be kopogás nélkül, odatelepedtek a háziak mellé, és azok szó nélkül arrébb húzódtak, hogy az idegeneknek is jusson hely. A televíziós műsor idejére a Föld lakói elfelejtették addigi szokásaikat, elfelejtették addigi örömeiket, és elfelejtették addigi félelmeiket is, hogy egy új, mindennél erősebb félelem költözzék beléjük. Kevés ember élt a Földön a hétmilliárdból, aki ezekben a percekben ne egy gyűrött ruházatú, kövér ember szavait hallgatta volna. 
– És gyengéknek bizonyultak a sebtében fölelevenített lézerfegyverek is. Azok az űrhajók azonban, amelyek az önök tekintete előtt szálltak fel, s amelyeket félrevezető szándékkal olyan mulatságosra festettünk, minden tekintetben megfelelnek a legszigorúbb pipip előírásoknak. Nos, ezek az előírások egy hihetetlen képességű harci űrhajót eredményeztek. A téráttevős diffraktor révén a hajók a másodperc törtrésze alatt képesek a Naprendszer egyik pontjáról egy legföljebb tízmillió kilométer távolságú pontra átugorni, és ezen a távolságon gyakorlatilag tökéletes célzási pontossággal tudnak tüzelni. A tízmillió kilométer persze űrbéli viszonyok között nem olyan sok, mint itt a Földön képzelnénk, hiszen csak a Mars közel 80 millió kilométernyire van tőlünk. Azonban a hajók folyamatosan is képesek az ugrásra, tehát nyolc ugrással, hamarabb, mint ahogy ezt kimondom, a Mars közelében lehetnek. Számításaink szerint körülbelül negyven ugrásra lesz szükségük ahhoz, hogy valahol a kisbolygók övezetében találkozzanak az ellenség első egységeivel. És ez óriási előny, hiszen a hajó váratlanul jelenhet meg az ellenség előtt, sőt beugorhat a flotta kellős közepébe, tüzelhet, aztán úgy tűnhet el onnan, mintha nem is lett volna ott. A rendkívüli repülési képességekhez párosul a különleges fegyverzet, valamint a nukleáris fegyvereknél is pusztítóbb hatású torpedók, amelyek a beugrások után a körzetben maradva félelmetes hatást fejthetnek ki. Kérem, ne kívánják, hogy ezek működési elvét ismertessem, s nem csak azért, mert fogalmam sincs róla hogyan működnek, de azért sem mert nincs kedvem róluk túl sokat fecsegni. 
– Nem volt könnyű ezeket a fegyvereket létrehozni, és azt is tudtuk, hogy általuk veszedelmesen megnőhet – feltéve, hogy győzünk – egy földi háború valószínűségének az esélye. Azt hiszem okot könnyebb találni egy háborúra, mint alkalmas fegyvert. Ám az az igazság, a fenyegetés súlya mellett elhanyagolható ez a félelmünk. Ma még. És ha győzünk, majd ráérünk akkor gondolkodni, hogy mi legyen a fegyverekkel. 
– Még az esélyekről kell röviden szólnom, és itt bizonyíthatom, miért kellett gyereklövészeket alkalmaznunk. Nos, ezer hajónál többet több okból sem állíthattunk volna ki. Egyrészt a rendelkezésre álló idő ezt is csak pokoli erőfeszítésekkel tette lehetővé, másrészt ezernél több hadrafogható pilótával sem rendelkeztünk! Közel kétezer űrpilótánk esett el az első ütközetben. A mostaniaknak csak egy része tartozott közvetlenül az űrszolgálathoz. A többiek igen sokféle helyről érkeztek. Még amatőr sportrepülő is van köztük, de nem volt más választásunk. Meggyőződésem, hogy gyors és intenzív továbbképzésük eredményesnek bizonyult, és jól helytállnak majd a harcban a téráttevős pipihajók kormányánál. Így hát csak ezer mesterlövészre volt szükségünk. A gyerekek ezen a téren egyszerűen felülmúlhatatlanok! A jobbak közülük két és félezer százalékkal nagyobb teljesítményt nyújtottak a felmérések kezdetén, mint a legjobb hivatásos mesterlövészek, mivel itt a megszokottól és az elképzelhetőtől teljesen eltérő körülményekről van szó. Nem tudják elképzelni ez mekkora különbség! Kérem gondoljanak arra, hogy a most valahol a fejük fölött keringő ezer gyerek olyan teljesítményre képes, amit legkevesebb ezerszer annyi képzett felnőtt tudna produkálni. Az pedig már egymillió! Ennyi hajóval támad a KEEC ellenünk! 
– Nem tudjuk, hány lövész, hány harcos van egy ellenséges űrhajóban. Az biztos, hogy egynél több. Lehet, hogy száz, lehet, hogy több ezer. De a gyerekek páratlan reflexeinek hála, ez az arány már korántsem olyan nyomasztó. Tehát van reális esélyünk, ha nem is több, mint egy a százhoz. De ez ma óriási esély, amit meg kell becsülni. 
- Én hiszek abban, hogy az egy százalék elegendő lesz ahhoz, hogy legyőzzük őket. Mert bennünket zsenik védenek, akik még egy óriási előnnyel rendelkeznek, ami a számszerű aránytalanság ellenére hitem szerint a mi javunkra fordíthatja az ütközetet, és ez volt az a dolog, amiért mindezt idáig eltitkoltuk. 
– A mi gyerekeink nem félnek, mert nem ismerik az igazságot! Bátran és jókedvűen mennek az ütközetbe, azzal a szilárd meggyőződéssel, hogy megvédelmezik a Naprendszert. Tudják, hogy csatába mennek, azt is tudják, hogy nem elég minél több ellenséget elpusztítani. Legalább ilyen fontos, hogy ők ne kapjanak találatot. Ám mégsem félnek, legföljebb csak izgulnak a sikerért. Mint egy iskolai vizsgán. És tudják jól, hogy a vizsgadrukk mindig többet tud kihozni a jelöltekből. Hát még ha a lehető legmagasabb színvonalon készítették fel őket. 
– Azért kellettek nekünk a gyerekek, mert ezer fölkészített mesterlövész, még ha képes volna is a fiúk teljesítményére, csak szánalmas áldozata lett volna az ellenségnek, ha tudatában vannak, hogy mennyire kilátástalan a helyzetük. Ám az ellenség, és ezt ne felejtsék el, éppen olyan emberekből áll, mint mi magunk. És az ember megfélemlíthető. 
– Az ember a legjobban az emberfelettitől fél. Az olyan ellenségtől például, amelyik rettenthetetlen és legyőzhetetlen. Amelyik nevet az egyenlőtlenségen. Amelyik játszva zúzza szét a gigantikus űrhajó falanxot. És ha az ellenség katonái egyszer csak rettegni kezdenek a földi istenektől vagy ördögöktől, nos, akkor a KEEC legyen bármekkora hadserege is, meghátrál a kicsiny Föld elől. 
Holloway-Ford az órájára nézett. 
– Az űrhajók már elfoglalták állásaikat a Napsugár Űrállomás körül. Már csak a startjelre várnak, és az nem várat sokáig magára. Az ellenség előőrsei már elérték a kisbolygók övezetét. A mieink számára ez a legkedvezőbb hely, mert mi a legkisebb kődarab pontos pályaadataival is rendelkezünk. Az ellenséget zavarja majd a sok törmelék, tehát nagyobb a valószínűsége annak, hogy válaszlövéseinek egy részét rossz célpontokra küldi. Ezt az előnyt meg kellett ragadnunk, de ismétlem, itt csak az előőrsök találhatók. Az ellenség főereje még hátrébb van, valahol a Jupiter pályája távolságában. És ott már nincsenek meteorok. 
– Mielőtt a jelenlévő riporter hölgyek és urak kérdéseire válaszolnék, feltéve, hogy lesz kérdésük, még azt is elmondom, hogy közvetítjük az ütközetet. Az emberiségnek joga van figyelemmel kísérni azt a halálos párbajt, amelyik a sorsát dönti el. Szerencsére megvannak a technikai eszközeink is hozzá. Kamerákat építettünk be az űrhajókba, így lehetőségük lesz látni harcoló szeretteiket. És természetesen magát a csatát. 
– Kérem önöket, felejtsék el régi sérelmeiket, bocsássanak meg ellenségeiknek, és egy emberként szorítsunk annak az ezer bátor pilótának, akik mindent tudnak, akiknek az is feladatuk, hogy megóvják az ezer ifjú mesterlövész életét. Akik viszont semmit sem tudnak, és amíg nem tudnak meg semmit, addig úgy érzem nem lehet baj. Velük egyirányú lesz a kapcsolat. Ők szólhatnak hozzánk, szólhatnak egymáshoz, de tőlünk senki sem beszélhet velük. 
– És most várom a kérdéseiket! 
Hosszú szünet után egy argentin riporternő jelentkezett. 
– Ha nem csalódom, volt már egy hasonló eset az emberiség történelmében. A középkori keresztesháborúk ama szégyenteljes kalandjára gondolok, amikor ártatlan gyermekeket küldtek az úgymond civilizált világ országai a pogányok ellen. És az eredmény tudjuk, az lett, hogy ezek a gyermekek gyalázatos sorsra jutottak. Én aggasztónak érzem a párhuzamot. Ön nem érzi? 
– Én is érzem – felelte a kövér ember. – De nincs jobb megoldás. Nem is volt. Mi nem találtunk. 
– Nem érez lelkiismeret furdalást? – kiáltotta egy svéd riporternő. 
– De érzek – felelte Holloway-Ford. – De a kérdés az volt, hogy meghaljon-e hétmilliárd ember, vagyis mindenki, köztünk ezzel az ezerrel, akiknek az életét most kockára tettük, vagy éljünk az utolsó lehetőséggel az ő életük árán. 
– Tegyük fel, hogy veszítünk! Meghal mind az ezer gyerek. Mi lesz akkor? – kiáltotta egy francia riporter. 
– Elpusztul a Föld. 
– És ha győzünk? – kiáltotta a Budapesti Televízió riportere. 
Holloway-Ford széttárta a karját. Már nem kellett válaszolnia. Felüvöltött a sziréna, és a Napsugár Állomáson tartózkodó Koordinációs Központ tudatta az emberiséggel: 
– Figyelem, a harc megkezdődött!

***

Dr. Karl-Joseph Magnus hajadonfőtt rohant keresztül a kihalt belvároson. Nem járt egy lélek sem az utcákon, a gépkocsik ott álltak mindenfelé, soknak még az ajtaját sem csapta be a tulajdonosa, a lámpáit sem kapcsolta ki. A már sötétedő utcán – európai idő szerint este fél kilenc lehetett – világítottak az ablakok, de nem lámpák égtek a lakásokban, hanem a képernyők villódzó fényei. A televízió előtt ültek az emberek, mint bárhol másutt a világon, hogy lássák a végítéletet. 
Átvágott a parkon, az úttesten, kis híján halálra rémült egy vadul nyávogó macskától, amit a játékterem kapujában lepett meg. Idegesen, kapkodva kinyitotta az ajtót, és a magával hurcolt feszítővasat markolva belépett. Fényárban úszott a híres játékcentrum, Magnus szeme-fénye, és a legszebb fényben a tíz Superhit automata csillogott. Magnus lihegve állt az ajtóban, és az automatákat nézte. 
Aztán előrevetette magát, és csépelni kezdte a drága szerkezeteket. 
– Éljen a Nagy Világ-Regatta! – üvöltötte a kicsi ember, és mint dühöngő Árész tombolt a gépek között. Ütései nyomán recsegve zúzódtak szét a könnyű műanyag alkatrészek. 
– Éljen! Éljen! Hurrá! 
Ütött és vágott, ahogy erejéből bírta. Azt hitte, eszét veszti, amikor megtudta az igazságot. Hiszen az ő találmánya volt a játék, az ő gondolatát használták föl mások erre az embertelenül aljas, alávaló, mocskos manőverre! 
Gyilkosok! És ő az oka mindennek! De nem, nem is ő! Hanem ezek az átkozott Superhit masinák! 
Amikor megtudta a valóságot képtelen volt otthon maradni. Fölpattant, a garázsban kikapta a sarokból a jó félméteres feszítővasat, és rohanni kezdett az utcán a játékterem felé. 
Ő is gyilkossá lett. Sőt, ő lett gyilkossá igazán, hiszen ötletet adott ehhez a példátlan aljassághoz. Hát, ezért késtek az új gépek! Hát ezért hoztak öt helyett tízet! És ezért tudtak többet, ezért lettek annyira élethűek, ezért, ezért, ezért! Lihegve megállt egy pillanatra a roncsok fölött, de aztán még nagyobb dühvel vetette az automatákra magát. 
Már akkor készen állt a terv, amikor ő a csapatával azon erőlködött, hogy minél több neveltje kijusson a döntőre. Öten jutottak ki. Magnus a legszívesebben a saját fejét csépelte volna azzal a feszítővassal. 
Micsoda ökör volt! Milyen büszke volt a nagy sikerre! Öt versenyzője került be a nagy csapatba. A Mágus Magnus lepipálta az egész világot, mondogatta magában. Hát, nem. A világ ravaszabbnak bizonyult. 
Lihegve állt a tíz gép roncsai fölött. Alapos munkát végzett. A szép automatákból fölismerhetetlen romhalmaz maradt. Eldobta a vasrudat, és fáradtan betámolygott az irodájába. Lerogyott a székbe, és üres tekintettel nézte az akváriumot. A békésen úszkáló halacskákat. A tűzözön másodpercek alatt gőzzé változtatja majd az akvárium vizét. És akkor még jól is járnak. Rosszabb lesz, ha lassan melegszik föl itt a levegő. Akkor hosszú és kínos fuldoklásra számíthatnak a halai. 
A zsebéből kicsiny papírcsomagot húzott elő. Kibontotta. Két üvegfiola volt benne. Az egyiket feltörte, és tartalmát az akvárium vizébe öntötte. A halacskák rövid, izgatott úszkálás után mozdulatlanná merevedtek, és hasukkal lassan fölfelé fordulva, a víz színére emelkedte. A méreg végzett velük. A kicsi ember a bárszekrényhez lépett, és rövid válogatás után egy vaskos whiskys poharat ragadott meg. Közben levert két másikat, de mintha észre sem vette volna. Teletöltötte a poharat whiskyvel, egy hajtásra kiitta, majd újra teletöltötte, az asztalra tette maga elé, és az akváriumra bámult. Fölkapta az asztalról a másik fiolát, feltörte és tartalmát egyetlen mozdulattal a whiskybe öntötte. 
Utoljára mégegyszer az akváriumára nézett, a víz tetején lebegő halott halacskáira, aztán behunyta a szemét, és lehajtotta az italt. 
Dr. Karl-Joseph Magnus játékterem tulajdonos, a Nagy Világ-Regatta föltalálója, biztos menedéket talált a KEEC, és önnön lelkiismeret furdalása elől. 

***

A hatalmas és legyőzhetetlen Nagy Armada némán és félelmetesen úszott a bolygóközi térben a Föld felé. Több mint egymillió hadihajó egybehangolt manővere kezdődött meg a Kék Bolygó ellen. A földieknek nem maradt esélyük, ezt a Nagy Armada minden tisztje és közlegénye tudta. A Főparancsnokság látványos büntetőhadjáratot ígért. És kitüntetést azoknak, akik a legtöbb ellenséget pusztítják el. Ugyanakkor titkos parancsot kaptak a hadihajók vezetői, hogy a Földön tartózkodó szökött KEEC urak életét meg kell kímélni. Élve kell elfogni valamennyit, mert a KEEC tudni akarja, mindenható urai miért szöktek el jóságos birodalma szívéből, miért telepedtek le ezen a nyomorúságos sárgolyóbison, miért élnek együtt az Űr söpredékével. 
Úsztak a hajók a néma űrben, és csak néha villant fel egy-egy fedélzeti ágyútorok, hogy menet közben hallgattassa el a Föld kint felejtett automata űrszondáit. Nem mintha jelentősége lett volna ennek, hiszen a földiek tudhattak, tudniuk kellett a KEEC közeledéséről. A Nagy Armada elől a parányi bolygó nem menekülhetett. Soha semmi nem állhatott ellen az Univerzum legyőzhetetlen hajóhadának. A KEEC legyőzhetetlen, erős és mindenható. És halhatatlan. És kedvvel gyilkol. A halhatatlanság joga, hogy elpusztítsa az útjába kerülő halandót. Hiszen azért halandó, hogy elpusztuljon. 
Gyűlöletesen kéknek látszott a Föld, és egyre gyűlöletesebbé vált, ahogy közeledtek hozzá. A KEEC minden katonájában percről percre fokozódott a kék elleni örök olthatatlan gyűlölet. 
A hihetetlenül nagy felbontóképességű fedélzeti érzékelők űrhajók kicsiny raját észlelték, amelyek fölszálltak a bolygó légköréből, és egy állandó külső űrállomás körül gyülekeztek. A KEEC tisztjei komoran elvigyorodtak. A helyzet szebb, mint remélni merészelték. Tartottak tőle, hogy a földiek kétségbeesetten kapitulálnak a hatalmas KEEC előtt valami gyáva kegyelem reményében, és akkor érdektelen mészárlássá alacsonyodik a büntetőhadjárat. Jó, persze hogy jó gyilkolni, de jobb akkor, ha az áldozat egy kicsit küzd, ha védekezik. Az a legmagasabb fokú élvezet. És oly ritkán adódik! 
Lám, a Föld, egy nevetségesen kicsiny flottával, de megpróbál ellenállni a KEEC-nek. Akkor hát izgalmas vadászatban lesz részük, amely feltüzeli pusztításra vágyó szívüket, felkorbácsolja az üldözés és a gyilkolás mámorára éhes szenvedélyüket. Micsoda élvezet lesz a kétségbeesett földieket üldözni a bevetésre előkészített egyszemélyes vadászgépekkel! És utolérni őket! A tisztek elégedetten fogadták a Nagyúr döntését, hogy nem robbantja föl koncentrált energianyalábbal a bolygót. Előbb látványos és izgalmas vadászattal semmisíthetik meg a katonák a földi civilizációt. Parancs jött, hogy foglyot nem ejthetnek. Sem embert, sem állatot. Még a növényeket, sőt az élettelen tárgyakat is el kell pusztítani, ha ember keze érintette. De majd csak utoljára, amikor már egyetlen eleven lény sem lesz a bolygón. 
Lesz szórakozás tehát és sietniük sem kell. Hétmilliárd ember kipusztítása nem megy máról holnapra. Jut belőle mindenkinek, aki ki akarja venni a részét a ritka élvezetből. És ki ne akarná kivenni a részét belőle? A katonák fogadásokat kötöttek, ki hány földit fog leöldösni, mennyi lesz a rekord. Különféle díjakat ajánlottak fel a fogadásokból befolyt pénz alapján a legjobbaknak. Amikor a Főparancsnokság értesült a fogadásokról, nagylelkűen igen jelentős összegű jutalom kitűzésével járult hozzá a játék, a harc sikeréhez. A KEEC hajóin magasra hágott a lelkesedés. Egyezség született, hogy nem vetnek be tömegpusztító fegyvereket. Az nem volna sportszerű, arról nem is szólva, hogy megnehezítené a pontos nyilvántartást. 
Egyedi vadászat lesz, sorozatvető fegyverekkel, és csökkentett hatóerejű bombákkal. Mindenki határtalanul boldog volt, kivált, amikor híre terjedt, hogy a Nagy Vadászat után, ha végképp és teljesen megtisztították a bolygót, a Főparancsnokság egynapos szabadrablást engedélyez. Az egész flotta tudta már, hogy a Földön óriási mennyiségben található homok!
A tengerpartok fövenyét az a csodálatos homok borítja hihetetlen bőségben, amely a KEEC világain legalább olyan értékesnek számított, mint földi viszonylatban az arany. Voltak, akik bizalmas értesülésekre hivatkozva azt is rebesgették, hogy a Földön hatalmas homokmezők, valóságos homoksivatagok vannak, ahol akár hetekig is járhat gyalog az ember, és nem lát mást maga körül, csak a csodás sárga homokot. 
Homok! A KEEC viharvert katonái megnyalták szájukat izgalmukban. Hiszen ha csak a fele igaz annak, amit mostanában a hajókon beszéltek, minden hajós dúsgazdag lehet, és elég, ha csak a sisakját meríti tele homokkal. Egy sisaknyi színhomokon hazaérkezve annyi rabszolgát vehet magának az ember, amennyit csak akar. És akinek sok a rabszolgája, annak könnyű az élete, tartja a KEEC minden lakója. 
A harcosok izgatott türelmetlenséggel várták a felvonulás végét, amikor a Nagy Armada minden flottája egyenlő távolságra megáll a bolygótól, s az adott jelre előzúduló vadászrepülőgépek végre megtámadhatják a Földet. Már csak napok kérdése volt az egész. 
Az érzékelők előtt ülő megfigyelők gúnyosan követték a szabályos rendben gyülekező földi flottácska készülődését. Aztán az ezer hajócska szétrebbent, mint a verebek, ha követ hajítanak közéjük, és egyik pillanatról a másikra eltűntek az érzékelők látóköréből. 
A következő pillanatban a hatalmas KEEC-hajók között bukkantak föl, és maguk köré szórva mérges nyilaikat, elszáguldottak a gigantikus hadihajók mellett, hogy el is tűnjenek ismét a szemük elől. 
– RIADÓ!!! – harsant föl a jelzés a hadihajókban. A katonák fegyelmezetten ugrottak föl, és rohantak állásaikhoz, az ágyúk, gépfegyverek és egyéb halálos fegyverek vezérlő berendezései mellé. De az ellenség nem volt sehol. A földi bolhák, ahogy közéjük pattantak, el is tűntek egy pillanat alatt. De nem nyomtalanul. Az egyik utánpótlást szállító cirkáló üzemanyagtartálya találatot kapott, és az ormótlan naszád szupernóvaként lángolt fel. Ám felocsúdni nem volt idő. 
– Itt vannak! – ordította milliónyi KEEC-torok, amint ismét fölbukkantak a parányi repülők. Halálos sugarak zápora zúdult a KEEC óriás hajóira, de mire azok viszonozhatták volna a tüzet, a bolhaként ugráló hajók eltűntek megint. 
– Minden vadászgép a cirkálók védelmére! – adta ki az utasítást a Főparancsnokság. Ez valóban szükségesnek látszott. A második földi roham három újabb cirkáló, és egy úgynevezett páncéltartály, egy mindeddig szuperbiztosnak hitt üzemanyagszállító naszád pusztulását eredményezte. A három óriáscirkálóban összesen több mint kilencvenezer vadászgép robbant föl. Ezt tovább nem lehetett tűrni. S amíg a KEEC gigantikus számítóközpontja meg nem határozza az ellenség mozgásának elvét, koordinációját, addig is célszerűnek látszott a Főparancsnokság döntése. Elvégre a KEEC büntetni jött, és nem háborúzni. Már eddig is megengedhetetlenül súlyos veszteségeket szenvedtek. 
Gyilkos düh fűtötte a KEEC katonáit. A földiek pimaszul elvetették a sulykot. Határtalan szemtelenségükért kegyetlenül meg fognak bűnhődni. Sokezer vadászgép suhant elő az első hullámban az óriáscirkálók belsejéből, és ezt a hullámot még további tíz követte! A KEEC mindent megtett a maga védelmére. Most már jöhetnek a földiek! 
Jöttek is! Olyan eszeveszett száguldozást, vad ugrándozást rendeztek, hogy az automatikus vezérlésű csodafegyverek képtelennek bizonyultak arra, hogy mozgásukat kövessék. Bezzeg a földiek pompásan céloztak. A KEEC vadászrepülői úgy pukkantak szét lövéseik nyomán, mint a szappanbuborékok. Az egyik földi hajócska nem átallott besuhanni a Főparancsnok Második Helyettese vezérhajójának egyik nyitott hangárajtaján, s ott egy torpedót lőtt ki, amit a meglepett ügyeletesek képtelenek voltak hatástalanítani. A földi hajó egy villanással eltűnt, a torpedó pedig bevágódva a hulladékkilövő rakéta fedélzeti nyílásába, felrobbant. A nukleáris robbanás felhője megolvasztotta a nagyhangár belső terét, és társrobbanások sorozatát indította el, amelyek tönkretették az irányító és energiaellátó rendszert. A kiváló építésű óriásnaszád átvészelte a pokoli robbanást, de a fedélzetén tartózkodó katonák nagyobb része elpusztult, és igen sokan súlyos sugárfertőzést kaptak. Meghalt maga a Második Helyettes is, aki a katasztrófa idején a nagyhangár fölötti vezérlő helyiségben tartózkodott. A legnagyobb baj az volt, hogy az óriásnaszád irányíthatatlanná vált. Hasznavehetetlen ócskavasként sodródott az űrben, s ezzel az I.-123-ZQX 1033 körzet védhetetlenné vált. 
De nem volt idő csapatmozgatásra, mert a földiek flottája új és új hullámban rohamozott. A KEEC katonái elvakult dühvel vetették magukat a könnyű fegyverzetű földi hajócskák után, és lövések ezreit küldték feléjük, többnyire eredménytelenül. Eddig mindössze egy tucat földi hajó semmisült meg, míg a KEEC vesztesége az óriásnaszádokat nem számítva, csak vadászrepülőben már meghaladta a százezret. 
A Főparancsnokság újabb utasítására a Szupernaszádok bevetették a tisztító hópelyheket. A földiek előtt már ismert energiacsomók halálos fenyegetést jelentettek minden mozgó tárgyra, amely az útjukba került. Elsőnek a későn eszmélő KEEC vadászgépek estek a pelyhek áldozatául. A többség szerencsére idejében visszavonult, és a hózápor fedezékében várta az újabb rohamot. 
Úgy tetszett, a földiek nem sokat törődnek a hópelyhekkel. Közéjük száguldottak, és olyan sűrűn pergő lövésekkel semmisítették meg őket, hogy mindegyik hajócska körül hamar terjedelmes tiszta űr tátongott, s mielőtt a KEEC lövészei célba vették volna őket, kipattantak a hózáporból, és az Armada kellős közepén felbukkanva pánikot keltettek a fegyveres front mögött közeledő fegyvertelen Küldöttek és Megfigyelők között. 
Elszabadult a pokol. A Nagy Armada egymástól függetlenül harcoló egységekre bomlott a küzdelem viharában, és ezek az egységek olykor egymást zavarták, egymást sebesítették meg a fokozódó káoszban. Néha teljesen véletlenül valamelyik óriáshajó újra elindította a hóesést, többnyire rossz irányban, s az is megesett, hogy ez súlyos veszteséget okozott az Armada saját hajóiban. A földi ördögök pedig hol itt, hol ott bukkantak fel, és hihetetlenül pontos lövéseikkel zavart keltettek a magabiztos ellenségben. A KEEC katonái nem erre készültek fel. Kétségbeesve forgatták az előttük elszáguldó hajók után az automata lövegtornyokat, de csak a legritkább esetben sikerült egy földi hajót eltalálniuk. S többnyire az történt, hogy a következő pillanatban egy másik földi hajó bukkant elő a semmiből, észveszejtő sebességgel robogott a halálravált KEEC-legénység felé, akik rémülten ordítva ugrottak föl az irányító berendezések mellől. És a következő pillanatban az ordítást elnyomta a robbanás dübörgése. A földi űrrepülőgép meg már messze járt. 
A félelmet soha sem ismerő KEEC Armada lassan kezdte megismerni, mi az a rettegés. Elefántcsorda riadhat meg így egy tucat bögölytől. Ha még éltek is a végtelen KEEC-ben elefántok, a hasonlattal az ellenség ezúttal nem sokra ment volna. Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas arra, hogy helyzetükhöz illő párhuzamot keressenek a létező világok bármelyikéből. A kaotikus zűrzavarban még az egyetlen ésszerű, s kétségkívül sorsdöntő megoldásra sem gondolt senki, pedig az eldönthette volna az ütközetet. Ha a kiadott parancstól eltérően percnyi késedelem nélkül fölrobbantják a Földet. 
A KEEC tágas világában azonban, ahol a parancs mindenhatósága uralkodott, elképzelhetetlen lett volna egy kiadott utasítást megmásítani. Ez túl messzire vezetett volna, s végső soron a megszilárdított rend uralmát ásta volna alá. Ezért a KEEC a parancs védelmében a legnagyobb áldozattól sem riadt vissza. Igaz, eleddig még nem tudták, hogy mekkora is lehet az a legnagyobb. A KEEC sok csatát megvívott (és sohasem veszített), de ilyen ellenséggel még nem találta szemben magát. 
A földiek nem tiszteltek semmiféle tekintélyt, úgy látszott, nem vesznek tudomásul semmiféle törvényszerűséget. Érthetetlen volt, miért nem nyomasztja őket a KEEC mérhetetlen túlereje. Úgy harcoltak, mintha jókedvükben tennék. Valóban, a földiek különös harci stílusa inkább emlékeztette őket egy harci játékra, mint igazi és véres csatára, amelyben harcosok milliói pusztultak már eddig el, s amely úgy tűnt föl immár egyre több katonai szakértőnek, veszélyeztetni látszik a KEEC pompás, verhetetlennek hitt haderejét. És ha ez a haderő elpusztul, ha meginog a hatalmas KEEC-be, a mindenhatóságba vetett hit, annak beláthatatlanok lehetnek a következményei. A KEEC tábornokai ezt mind nagyon jól tudták, és azt is, hogy győzniük, bármi áron győzniük kell a földi flotta fölött, még akkor is, ha a csata végén csupán csak egy KEEC hadihajó marad. Semmiféle véráldozat nem tűnt most már drágának ahhoz, hogy elkerüljék a vereség szégyenét, amely a birodalom jövőjét illetően aggasztó távlatokat sejtetett. De a győzelem egyre reménytelenebbnek látszott. 

***

Sunshine City domboldalba épült földalatti otthonainak ablakai békésen csillogtak elő az ápolt zöld fűből az alkonyt napsütésben. Egy lélek sem járt sehol a keskeny ösvényeken, mintha kihalt volna a táj. A máskor olyan barátságos látványt nyújtó völgy, amelynek déli hajlata Holloway-Ford otthonát rejtette, most kihalt és néma volt. A völgyön túli erdőből őzcsapat óvakodott elő, és lassan megindult lefelé. Rendesen az őzek csak késő este, éjszaka merészkedtek ki az erdőből, és jöttek le a völgybe, hogy legeljenek a fűből, megrágcsálják a kerti dísznövényeket, vagy csak igyanak a völgy alján csörgedező patak vizéből. Most, hogy csend borult a tájra, korábban előmerészkedtek. Közeledésük azonban tétova volt, jobbra és balra bámultak közben, mintha maguk is azon csodálkoznának, hová tűntek el ilyen hamar, egyik napról a másikra az emberek. 
Váratlanul összerezzentek, amikor megpillantották közvetlenül maguk előtt a lányt. Ott állt az egyik hólyagos üvegablak mellett mozdulatlanul, mintha csak egy szobor volna. Az őzek megdermedtek, izmaik megfeszültek, hogy a következő pillanatban már teljes sebességgel robogjanak vissza a védelmet adó erdő felé, de a lány nem fordult feléjük, a völgy mélye felé tekintett, ahol egy dombvonulat mögött nagy ívben jobbra kanyarodott a patak, és eltűnt a tekintet elől. Arra vezetett az a keskeny út is, amelyen a lány bátyja és apja is elutazott, néhány nappal azelőtt. Az állatok remegő orra nem szimatolt veszélyt. Már évek óta tilos volt a környező erdőkben a vadászat, de ők féltek az emberektől. Most mégsem menekültek el, és amikor Ivette lassan, mint az alvajáró megindult egyenesen feléjük, az őzek, feledve mindent, amit generációk százain, ezrein át tanultak meg az emberről, a helyükön maradtak. Ivette elhaladt mellettük, és ment tovább az erdő irányában, arra, amerről az őzek érkeztek. 
A vezérállat még egyszer a távolodó lány után tekintett, aztán kecses lépteivel elindult a patak felé. A többiek követték. A lány és az – őzcsapat eltávolodott egymástól. Mintha csak őrségváltás történt volna, mintha az őzek átvették volna Ivette-től a kisvárost, és most azért lépkednének ilyen kimért magabiztossággal a völgy mélye felé, mert tudják már, hogy hamarosan övék lesz itt minden, a végső nagy kataklizma előtt egy rövid ideig visszakapják, amit az ember évezredekkel azelőtt elvett tőlük. 
Elhaladtak Holloway-Ford otthona előtt, egyikük egy pillanatra benézett a völgyhajlatba vágott, és most tárva-nyitva álló ajtón, és megpillantotta a padlón heverő, mellén összekulcsolt kézzel fekvő lezárt szemű asszonyt. Az állat páratlanul finom érzékeivel észlelte, hogy az a földön fekvő alak már nem él, és semmiféle veszélyt sem hozhat rá. S mivel őz volt, s annak is fiatal, meg sem fordult a fejében a gondolat, hogy miért is hal meg az ember. Soha sem értette volna meg, hogy vannak helyzetek, amikor az egyik pillanatról a másikra megáll valakinek a szíve. 
Hogy az emberek sokkal jobban tudnak félni és kétségbe esni az őzeknél, hogy egy asszony, aki a fiát életveszélyben látja, és tudja, hogy semmit sem tehet érte, amikor megérti, hogy minden, de minden elvégeztetett, lehunyja a szemét, és egyszerűen nem létezik többé. Nem lehet többé fölébreszteni, nem ébreszti föl lányának sikoltása, jajgatása sem. De a lány is elment már, és már nem sikoltott, és nem is jajgatott. 
Az őzek békésen megálltak a patak partján, jutott hely mindegyiküknek, és hosszan ittak a tiszta vízből. Az égen földerengtek az első halvány csillagok. 

***

Televíziós közvetítésnek soha ekkora közönsége még nem volt. A televízió, története során, még nem töltött be a maihoz hasonló szerepet, és az biztosnak látszott, hogy már nem is fog. Különös módon az embereket nem rázta meg a támadás híre, s maga a közvetítés sem okozott akkora sokkot, mint várható lett volna. Elvégre a Föld légköre éppen olyan békés volt, mint annak előtte, s az emberek annyiféle filmet láttak már inváziókról, mindenféle rémségekről, kitalált és nagyszerűen fényképezett kalandokról, hogy ez a mostani mintha csak azok folytatása, újszerű változata lett volna. Sokan úgy is tekintettek a Nagy Világ-Regattára, mint egy szokatlanul merész reklámfogásra, amellyel egy eleddig ismeretlen tévétársaság magára igyekszik vonni a figyelmet. A politikusok bejelentése fölkavarta ugyan a kedélyeket, de az emberek többsége képtelen volt felfogni, hogy elérkezett a vég. 
Akik többet tudtak, vagy érzékenyebben reagáltak a képtelenség hírére, azok sem szabadulhattak a képernyő elől. A szakértők előzetes számítása, és Holloway-Ford kétségbeesett ötlete e vonatkozásban nagyszerűen bevált. A televíziós közvetítés lebilincselte az emberiséget, s az első lépésben sikerült megelőzni a beláthatatlan következményeket szülő pánikot. De a közvetítés nem tarthat örökké, s ha majd vége lesz a műsornak, már senki sem lesz képes befolyásolni az eseményeket a Földön. Hacsak nem győz a Föld maroknyi hadserege. 
Akik az északi féltekén voltak, ha kiléptek otthonukból, az égen fényes pontok felvillanásait figyelhették meg. Azok a robbanások fényei voltak. Telefonon hívták föl egymást az emberek. Ezek az égi villanások mindenkit meggyőztek arról, hogy amit a televízióban látnak, az a legkegyetlenebb valóság. Aki egyszer az égre nézett, többé már nem azt látta a televízióban, amit eddig különös kalandnak vélt. Az már a maga végzetét látta, és a félelem egyre inkább családok millióit szorította görcsbe. A félelem mint súlyos ragály, órák, percek alatt söpört végig a bolygón. Egy rettegő emberiség figyelte lélegzetét visszafojtva ezer jókedvű fiatal játékos hancurozását a végtelen űrben, hallgatta a számítógépek sebes kattogását, amelyek a találatok szaporodását jelezték. 
Hétmilliárd ember szeretett volna telitorokból kiáltani a gyerekek felé: Vigyázzatok! De a Föld harcosaihoz nem jutott el semmiféle üzenet. Ezt a Nagy Világ-Regatta rendezői bölcsen eltervezték, s a Föld utolsó és legjobban szervezett Biztonsági Szolgálata élesre töltött fegyverekkel, és az azonnali tüzelésre felszólító parancs birtokában vigyázott arra, hogy tényleg ne jusson el. 
Több mint ezer kamera közvetítette a Földre az ütközetet. Mindegyik pipiphajó sugározni tudta azt a videoképet, amit a lövész láthatott. Némelyikre külső kamerát is szereltek, amelyek az ellenség hajóinak valóságos képét közvetítették. Ezeken kívül a kihelyezett és még ép űrállomások a távolból panorámafelvételt sugároztak az ütközet azon részéről, amelyik éppen a látókörükbe esett. 
A legmegrázóbbak mégis a hajókból közvetített képek voltak. Hiszen az emberek azt láthatták és hallhatták, amit a gyereklövészek, sőt azok reagálását is az ütközet eseményeire. Ilyenkor a képernyő jobb felső sarkában egy szám jelezte, hányas számú hajóból érkezik a kép. Bármilyen számot jelzett is a képernyő (s pár másodperccel később a lövész és a pilóta nevét), valahol a Földön felsikoltott egy család. Jajgatott és nevetett, kiabált, sírt, jajveszékelt szereltéért, aki egy jópofa kalandra indult, s most a történelem leggyilkosabb csatájának harcosa lett. 
A földi emberek a pánik, a rettegés, és az őrült izgalom hullámaiban vergődtek. A lövészek, akik minderről semmit sem tudtak, pokolian élvezték a harcot, s mivel egymás között fönnállt a kapcsolat, lelkesítették, ugratták, buzdították egymást, ki-ki a saját vérmérséklete szerint. Odakint valahol a Kisbolygók Övezetében tombolt a harc, szétrobbant űrhajók ezrei szóródtak szét az Űrben, még nehezebbé téve a célzást, még veszélyesebbé a navigációt. A Föld lövészei mindezzel nem sokat törődtek. Egyre vadabb és egyre veszedelmesebb kalandokba kergették pilótáikat, akikre átragadt a szenvedélyes harc láza, új és új ütközetekbe száguldottak, lehetőleg minél nagyobb, minél hatalmasabb ellenfél felé, s ha sikerrel legyőzték azt, a számítógép által adományozott jutalompontot hatalmas hurrával üdvözölte a lövész és pilótája egyaránt. Az egyik nem tudta, a másik nem akarta tudni, hogy a felrobbantott ellenséges objektumban hány ellenséges katona, hány eleven ember esett áldozatul. Már nem volt értelme a számolásnak, százezrek, milliók halála tette örökre emlékezetessé a földi történelem legrövidebb és legvéresebb ütközetét. Soha ilyen hatalmas rekordot nem ért el az ember a másik ember elpusztításában, és láthatóan, még nem volt vége a harcnak. A KEEC, úgy tűnt, saját kegyetlen pusztulásába rohant. Már nem sok kellett ahhoz, hogy az Univerzum leghatalmasabb flottája, amely mostanra teljesen széthullott, végképp megsemmisüljön. Hihetetlenül közel állt a végső győzelem. Az emberek odalent a Földön egyre elégedettebben figyelték a viadalt. Lelkesen buzdították a lövészeket, hangosan ujjongtak egy-egy látványos találaton, mintha már el is felejtették volna a veszélyt, mintha csak tényleg egy számítógépes játékról lett volna szó. 
De nem volt ez játék. Bár a küzdelem tétjéhez képest elenyésző jelentőségű volt az a néhány felrobbant pipiphajó, amelyik eddig az ellenség áldozatául esett, mégis már száz fölött járt azon földi családok száma, ahol az ütközet várható sikerétől függetlenül gyász borult a házra. Hatvan földi lövész és hatvan pilóta családjában az emberek már nem tudtak örülni a várható győzelemnek. Milyen kevés volt ez a korábbi nagy háborúk, az utolsó nagy földi háború veszteségéhez képest, mégis mennyire fájt azoknak, akiket ért! 
Az emberek többségén talán átfutott a sajnálat halvány gondolata, de aztán figyelmüket ismét az ütközet látványos alakulása kötötte le. Néhányan legföljebb azon aggódtak magukban, mi lesz, ha egyszer csak elfáradnak a lövészek? Mi lesz, ha beleunnak az egészbe, ha úgy gondolják, pihennek egy kicsit, hiszen olyan jól állnak, és fogalmuk sincs, miféle háborúba keveredtek? A lövészek azonban nem látszódtak elfáradni, noha azon a féltekén, ahol az éjszaka csillagai hunyorogtak a televíziók előtt virrasztók fölött, fölkelt a nap, s most a másik féltekére borult a sötétség. Fél nap telt már el az ütközet kezdetétől és a lövészek rendületlenül, fáradhatatlanul üldözték, irtották az ellenséget, és gyűjtötték a pontokat. 

***

Új Zéland szigetén, a keleti tengerparton hajnali fényben fürdött egy hófehérre festett, kecses formájú ház. Kitárt ablakában egy szakállas férfi jelent meg. Felnézett a világosodó égre, és sokáig figyelte a lassan halványuló csillagokat. 
John Bertok visszafordult az ablaktól. 
– Vajon gondolt-e valaki is arra, hogy ezek a gyerekek odafönt, akik úgy látszik, megfogják menteni az életünket, a történelem legnagyobb gyilkosaivá válnak. Anélkül, hogy tudnának erről. 
– De hát John, az isten szerelmére! Hogy mondhatsz ilyet, drágám! Mindnyájunk életéről van szó! Ezek a gyerekek hősök! Igazi Hősök! Megmentenek minket! Ők nem gyilkosok! 
Bertok szomorúan rámosolygott feleségére. A férfi ötvenöt éves volt, az asszony ötven. Gyerekük nem született, de mégis kitartottak egymás mellett több mint harminc éve már. Bertok fizikát és matematikát tanított egy közeli gimnáziumban, az asszony pedig detektívregényeket írt. Kora este óta ültek a televízió előtt. Már túl voltak a kétségbeesés, a pánik rohamain, túl voltak több tucat telefonhíváson, túl az öngyilkosság csábításán, túl a fáradságon, túl a vad kétségbeesésen, de még a reményen innen. Bertok már nem nézte a televíziót. Megcsömörlött a pusztítás robbanásaitól, a sebesen pörgő számlálóktól, ettől az egész képtelen helyzettől, amibe kerültek. Háttal állt a nyitott ablaknak, és a feleségét nézte, aki továbbra sem vette le szemét a képernyőről. 
– Gyilkosok, Jenny – mondta az asszonynak. – Csak ők még nem tudják, mi meg nem gondolunk rá. Ha hihetünk a számítógépnek, ezek a gyerekek egyenként több ellenséget pusztítanak el, mint amennyi mindent összevetve mindkét oldalon elesett a Második Világháborúban. Bizony, tömeggyilkosok ők, és a mi megmentőink. Majd elviselik valahogy az ünneplést, valahogy majd kibírják az igazság megismerését is. De mi lesz majd azután? Mi lesz, ha tényleg győzünk, és ha majd elülnek az ünnepi hangulatok? Ha majd számolni kezdenek, és egyszer csak ráébrednek arra, hogy mindegyikük emberek százezreit ölte meg, még ha azok az emberek az ellenségei is voltak, s ugyancsak a pusztítás vágyával érkeztek ide. 
– De hát még nem győztünk! – kiáltotta az asszony, és a képernyőre mutatott. 
– Győzünk – felelte Bertók. – Egészen biztosan győzünk. Ha ezek a kölykök nem tudják meg addig az igazságot, térdre kényszerítik akár az egész világegyetemet. Jól mondta az a ronda kövér pasas az elején. Éppen azért félek én attól, hogy mi lesz velük, ha majd túl lesznek a győzelmen. 
– Velünk mi lesz, John! – nézett rá az asszony. 
– Meghalunk, Jenny – felelte Bertok, és felesége mellé ülve, átkarolta az asszony vállát. – Meghalunk. Mindenki meghal egyszer. 
– Meghalunk – suttogta az asszony. 
– Igen, Jenny – mondta halkan a férje. – De ne félj! Nem most. Nem ma, és nem holnap. Az még a miénk. Talán majd holnapután. 
– Félek a holnaputántól. 
– Én is félek, Jenny. De most ne gondoljunk rá! 
– Szeretsz engem, John? – kérdezte az asszony és a férfi felé fordult. 
– Szeretlek, drágám. 
– Ígérd meg, hogy nem halsz meg előbb, mint én! Esküdj meg, hogy nem szöksz el előlem! Esküdj meg, John! 
– Esküszöm az életemre, arra a szeretetre esküszöm, amit harminc éve, az első naptól fogva érzek irántad, hogy nem hagylak el egy másodpercre sem, Jenny. Nekünk már mindenünk közös. Az életünk és a halálunk is. Esküszöm neked Jenny, nem engedem, hogy bárki vagy bánni is közénk álljon. Hiszel nekem? 
– Hiszek, John – felelte az asszony. – Kérlek, kapcsold ki a televíziót! 
Bertok egy gombbal elnémította a készüléket. 
– És most? – kérdezte mosolyogva. 
– Olyan régen nem fürödtünk reggel a tengerben – mosolygott vissza rá az asszony. – Mit szólnál egy jó kis úszáshoz? 
John és Jenny mezítelenül futottak le a partra. 
Belegázoltak a vízbe, aztán előrevetették magukat, és egyenletes, szép tempóban úszni kezdtek az óceán belseje felé. Egyszer sem néztek vissza a fehér házra. Néha a szél a partra sodorta a férfi kiáltását vagy az asszony hangos, csilingelő nevetését, aztán már semmi hang sem hallatszott, és a messzeségben eloszlott az a két sötét pont is, ami nemrégen még John és Jenny Bertok volt. 
A hófehér tengerparti ház nyitott ajtajában egy macska jelent meg. Leült a küszöbre, hunyorogva nézett a tenger felé, majd egy hatalmasat ásított, és gondosan, türelmesen nyalogatni kezdte a bundáját. 

***

Részben a gondosan adagolt doppingszer, részben az ütközet föl nem ismert, de azért mégis csak ható tétje egyre merészebb és merészebb teljesítményre sarkallta a lövészeket. És amire senki sem számított, a KEEC fokozatosan veszítette el támadókedvét. Kimerültek a gigantikus naszádok katonái, bevetették már régen az utolsó váltást is. Ráadásul az ellenség elképesztő agresszivitása és fölénye egyre mélyebb rettegésbe taszította a KEEC katonáit, akik egyre kétségbeesettebben védekeztek, s így még könnyebben áldozatul estek a fáradhatatlan, kegyetlen földieknek. Akik maguk is tapasztalták, hogy a vége felé közeledik a játék. Egyre fogy a lelőhető ellenséges hajó, egyre bátortalanabbul védekeznek, egyre könnyebb új és új pontot szerezni. 
– Hogy állsz, Jim? – kiáltotta egy csengő fiúhang. 
– Várj! – kiáltotta Jim, aki hangban olasz barátjára, Silverster Guicconé-ra ismert. – Ezt még elkapom... 
Odalent a Földön hétmilliárd ember látta Jim Holloway-Ford monitorán az ellenség egyik még sértetlen hajóraját, s azon túl egy hatalmas űrnaszádot, talán a legnagyobban az eddig látottak közül. A pipiphajó eszeveszett sebességgel száguldott az űrnaszád felé, az ellenséges hajók úgy suhantak el mellette, mint az üstökösök. Lent a hétmilliárd földi ember közül volt egy, aki úgy érezte, ez az utolsó pillanat. Holloway-Ford mindeddig abban reménykedett, hogy valahol a csata legszélén pillantja meg a fiát. Jim hajója idáig nem jelentkezett, holott a fiú a számítógép tanúsága szerint ugyancsak eredményesen vette ki részét az ütközetből. És most eljött az ő nagy pillanata. Úgy látszott, az a feltett szándéka, hogy halálra zúzza magát az ellenséges óriásnaszád páncélzatán. Váratlanul megugrott a kép, ahogy a pilóta egy ugrással átszelte a két űrhajót elválasztó sokezer kilométeres távolságot, s ilyenformán elkerülte az óriásnaszád gyilkos lövéseit. Kis híján hatmilliárd ember szisszent föl, amikor a következő pillanatban szinte tapintható közelségben bukkant föl a televíziók képernyőjén az ellenséges naszád gigantikus dokkolónyílása, amelyből mint kaptárból a méhek, rajzottak ki és be az ellenséges hajók. 
– Menj rá! – kiáltotta Jim lelkesen és a pilóta egyenesen a dokkolónyílásra vezetett a gépet. Őrjítő sebességgel suhantak be a tágas csarnokba, száguldottak el az ott parkoló űrjárművek fölött, amelyek körül az ellenséges katonák rémülten vágódtak a földre. Lövések ezrei szikráztak mindenfelé, és Jim is szaporán szórta a pipiphajó mérges fullánkjait. Az őrült száguldás íve lassan a kezdetponthoz ért, és a monitoron feltűnt a dokkolónyílás kapuja. A hatalmas nyílás páncélozott ajtaja egyre növekvő sebességgel záródott össze. Nyilvánvaló volt a KEEC szándéka, végre foglyul ejteni egy földi hajót, és megfejteni a titkát. A kapu alig volt szélesebb, mint a pipiphajó, aztán még tovább szűkült és még tovább... 
– Ugorjunk! – kiáltotta Jim, de már akkor a rés szűk függőleges nyílássá keskenyedett. 
– Nem! – kiáltotta kétségbeesve a kövér ember, Jimtől sokszáz ezer kilométer távol, és a televíziót néző emberek közül sokan, akinek az idegei már pattanásig feszültek, kirohantak abból a szobából, ahol a televízió volt. 
Pedig még maradt egy lehetőség és Chip, a pilóta nagyon is tisztában volt ezzel. Oldalra döntötte gépét, és a lapos pipiphajó épségben suhant ki a mögötte döngve becsattanó nyíláson. A monitoron váratlanul maszatos fénykukaccá olvadtak a csillagok, s ez azt jelentette, hogy a hajó nagy távolságra ugrott el az óriásnaszádtól. Mintha szélvész kerekedett volna, tört ki a visszafojtott sóhajtás a Földön hétmillió torokból. És egy közeli pipiphajó monitorán meglátták a távoli óriásnaszád felrobbanásával kitörő fényt. Mintha egy nap robbant volna föl abban a térségben. Jim az összes torpedóját belelőtte a dokkolócsarnok mélyébe, s azok a megfelelő időpontban, amikor a pipiphajó már biztos távolságban járt, fölrobbantak. A Nagy Armada parancsnoki hajója semmivé lett és elpusztult vele a KEEC-bélieket vezénylő Nagyúr is, elpusztult az egész vezérkar. Az ellenség fővezér nélkül maradt. 
– Hová ugrottunk? – hallották meg a földiek Jim hangját. 
– Csak ide a sarokra – válaszolta Chipendale. 
– Hé, Jim! Jó nagy tűzijátékot csináltál! – szólalt meg a rádióban az egyik lövész. – Mennyit adott a számítógép? 
– Nem tudom... – felelte bizonytalanul Jim, majd kisvártatva lelkesen felordított: – Hurrá! Húszezret adott! Kapjunk el még egyet, Chip! 
– Vigyázz! – kiáltotta a pilóta. – Oldalról jönnek! 
A pipiphajó lövege szaporán kelepelt, aztán váltott a kép, és a csata egy másik helyszínére ugrott. 

*

A kövér ember remegve, verejtékes homlokát törölgetve ült egy széken a tágas csarnokban a tudósítók között, akik elfelejtve hivatásukat, lesték, csak lesték a képernyőt. Holloway-Ford fölnézett, körülhordozta pillantását a termen, ahol legalább ezren szorongtak, és minden arc az óriás képernyőre meredt. Haza kellene menni, gondolta a kövér ember. Már két hete, hogy nem látta a feleségét és a lányát, Ivettet. Arra gondolt, vajon ők most mit érezhetnek Jim láttán, és a lelke mélyén valami sötét, baljós sejtés bukkant elő. Haza kéne mennie. Minél előbb. Bezárkózni a házba, fölmenni a hegytetőre, vagy elutazni valahová, mindegy, igazából mindegyik jó volna, minden jó volna, ami innen elvezetné őt, mert már elég volt, elég volt, nem bírja tovább, ő is csak ember, és most halálosan fáradt. A csarnok légkondicionálását nem ezer izgatottan lihegő emberre méretezték, mindjárt megfullad ebben a pokoli teremben. A fejük fölött a világűrt összemocskolja az ellenség, ellenséges hullák milliói keringenek valahol fent a fejük fölött, a Kisbolygók övezetét bátran átkeresztelhetik majd a Halottak övezetének, vagy elég, ha egyszerűen csak temetőnek nevezik, Hullaháznak, Hullák Mezejének. Csak az ő fia meneküljön meg a veszedelemből. Jim ügyes és tehetséges, az egyik legjobb lövész, és Chipendale kétségkívül az egyik legjobb pilóta, ha nem a legjobb, meg kell menekülniük, épségben ki kell kerülniük az ütközetből, feltéve, hogy győznek, hát persze, hogy győznek, egyszer már legyőzte Dávid a Góliátot, most itt a második alkalom. Olyan képtelen ez az egész, hétmilliárd ember üldögél a televíziók előtt, és nézi az adást, mintha valami jópofa műsor menne, és közben valahol távol tőlük az emberiség legádázabb ütközete dúl, és soha ilyen iszonyú veszély nem fenyegette az embert. Ha egy eltévedt lövedék eljutna a Földre, milliók halnának meg egy szemvillanás alatt, ezért kellett az ellenség elé menni a Kisbolygók övezetéig, a Halottak Mezejéig, a Temetőig, Temető és Hullaház. Hull az ellenség, mint a szép fehér hó... A kövér ember halálos fáradtságot érzett, és szomjúság gyötörte. Fölállt és a sűrűn álló emberek között óvatosan kitolakodott a teremből. 

*

– És most ezt nézzétek meg! – csendült fel egy vékony fiúhang. – Most figyeljetek! Lee, ugorj be a közepére! 
Európa keleti részén, a Duna-parti nagyvárosban, Budapesten egy emberként szisszent fel egy másik csarnok közönsége, akik hasonló óriásképernyőn figyelték a csatát. Jóska hangját ezer közül is megismerték volna és végre, hosszú órák után ismét a magyar versenyző monitorának adóját közvetítette a televízió. A számítógép kijelzője szerint Jóska eddig 212 806 találatot ért el, s a gép máris jelezte, hogy ezzel Jóska a második helyre ugrott, ami idáig a legjobb helyezése a verseny – verseny? ütközet! – során. A monitoron ellenséges kishajók felhője közeledett zárt alakzatban, és a felhőn túl a Nagy Armada egyik utolsó óriásnaszádja, a Fekete Halál. Lee, a kínai pilóta nyújtott ívben elszáguldott gépével a boly előtt, majd néhány rövid távú ugrással megzavarta az őket szisztematikusan üldöző, és láthatóan bekeríteni szándékozó ellenséget. Jóska nem tüzelt vissza az őket üldözőkre. 
– Kapd el a hajó falát! – kiáltotta a magyar fiú, és a kínai pilóta egy észveszejtő ugrással az óriásnaszád közvetlen közelébe röpítette a pipiphajót. Viharsebességgel száguldottak a monstrum robosztus felszíne fölött alig pár méterrel. Körülöttük robbanások tömege jelezte az óriás dühét, Jóska is sűrű lövésekkel viszonozta az ellenség tüzet. Egy pillanatra abbamaradt a pipiphajó tüze, egy dermesztő pillanatra mintha megnémult volna odafönt minden, aztán a magyar fiú élesen felkiáltott: 
– Megvan! 
A pipiphajó meglódult, és jó ötvenezer kilométer távolságban állapodott meg az óriástól, ami az őrült száguldozás és lövöldözés alatt gondosan ottfelejtett torpedók összehangolt robbanóerejétől lángoló üstökössé vált. Az iszonyú erejű robbanások sorozata egyre nagyobb sebességgel hajtotta az óriásnaszádot kegyetlen végzete felé, aztán a száguldó égitest, a Fekete Halál, egy utolsó nagy fölvillanásban végképp elenyészett. Nem maradt utána más, csak a rendkívül nagy erejű röntgensugárzás, amely szétáradva az űrben, elpusztított minden közelében tartózkodó hajót. 
– Vissza a bolyba! – kiáltotta Jóska, a biztos távolság, és a pipiphajó védőárnyékolásának fedezékében. 
– Most jön a búgócsiga! 
A monitoron szédítő sebességgel pörgött az Univerzum, mivel a hajó őrült pörgéssel lőtte bele magát az ellenség sűrűjébe. Ez a pörgés azonban nem akadályozta meg a magyar fiút abban, hogy halálosan pontos lövéseinek tucatjával ritkítsa maga körül minden irányban az ellenséget. Akik mintha már egyre inkább távolodtak volna, s szemlátomást csak ímmel-ámmal viszonozták a rájuk zúduló tüzet. 
– Menekülnek! – hördült fel hétmillárd ember. 
– Disznóság! – kiáltotta dühösen Jóska. – Nem ad több játékot a gép! Gyerünk egy másik szektorba, Lee, mert lemaradunk! 
A találatjelző 397 647-et mutatott, és ez a számítógép összesítése szerint az első helyre hozta föl őket. 

*

A lakótelepi klubban felélénkültek a holtfáradt, de rendületlenül kitartó emberek. Kovács az izgalomtól kimerülten elaludt a karosszékben, és valaki egy pokróccal takarta be. Szerte a teremben mások is elaludtak. Ki a földön, ki két egymás mellé húzott széken, vagy ahol éppen helyet talált. Néhányan a kiáltozás zajára fölébredtek, és szemüket dörzsölve föltápászkodtak. Kovácsné a csata kezdete óta mozdulatlanul ült a székben, és a képernyőt bámulta. Az ajka hangtalanul mozgott, mintha imádkozott volna. Azt tette valóban, hosszú órákon át. Imádkozott. 

*

Most egy másik hajóra váltott a közvetítő központ. A 722-es némán és békésen lebegett az űrben. Nem hallatszott a fedélzetéről semmi hang, mintha nem lett volna ott senki, holott a gép fedélzeti találatjelzője szerint a pilóta, Mori Naeko eddig 378 932 találatot ért el, amivel akár a legjobb helyezésért is eséllyel versenyzett. De a pipiphajó némán és mozdulatlanul úszott a semmiben. Nem reagált a távolról feléje küldött lövésekre, és akkor sem mozdult, amikor a messzeségből egy csapat ellenséges hajó fölfedezve a 722-es bénaságát, széthúzott ék alakban elindult felé. 
A csata során most első ízben a földi irányítás egy minden pipiphajóval külön kiépített szuper-titkos vonalon kapcsolatba lépett a 722-es lövészével. 
– Mi történt 722-es? – hallották az emberek a földi irányítás hangját. De ezt a hangot Mori Naekon (és a föld hétmillárd emberén) kívül más nem hallhatta. Kiváltképpen nem az űrben keringő lövészek. 
– Nem tudom – szólalt meg egy vékony lányhang, és az emberek szíve a képernyők előtt összeszorult. Egy kislány néz ott farkasszemet az ellenséggel. 
– A pilótája miért nem válaszol? 
– Azt hiszem, rosszul lett – felelte Naeko. – Olyan, mintha elaludt volna. Alig lélegzik. Én nem tudom irányítani a hajót. Feladom a játékot, uram. Kérem, kapcsoljanak ki minket! A pilótának orvos kell. 
– Lőjj, 722-es! – parancsolta a torony. – Közeledik az ellenség, és a játékból nem lehet kiszállni. Ha nem lősz, az ellenség lő le téged! 
– De hát rosszul van a pilótám! Kérem uram, kapcsoljanak ki minket a játékból! 
– Lőjj, 722-es! Lőjj, az isten szerelmére, mert mindjárt bekerítenek! 
– Nem lövök – felelte keményen a lány. 
Valahol, egy kiotói lakásban egy amerikai férfi, aki Lincoln névre hallgatott, felugrott a képernyő előtt, két összeszorított reszkető öklét a magasba emelte, és sápadtan bámult a televízióra. 
– Lőjj! Lőjj! Lőjj! Naekó, lőjj, mert eltalálnak! – ordította a torony. 
– Nem lövök. Nem értik, hogy rosszul van a pilóta? 
– Naeko! Ez az ellenség nem képzeletbeli! Nyomd meg a pilóta előtt azt a piros gombot, az felnyitja előtted a kabinablakot. Látod? 
– Úristen! – kiáltotta a lány. 
– A pilóta súlyos sebet kapott. Egyedül maradtál az ellenséggel szemben, de neked jobb a fegyverzeted. Lőjj, Naeko, és akkor megmenekülhetsz. Az ellenség már mindenfelé menekül. 
Ez volt az első alkalom, hogy egy lövész megtudta odafönt az igazságot. A szervezők eleve gondoltak ilyen lehetőségre, ezért szigorúan titkos, és mások számára hozzáférhetetlen csatornákat létesítettek, külön-külön minden pipiphajóval. De eddig még ezekre nem volt szükség. Vagy azért, mert a lövész úgyis jobban tudta, mit kell tennie, vagy pedig azért, mert hamarabb robbant szét hajója egy ellenséges találattól, mint értesíthették volna. 
Az ellenséges cirkálók raja már teljesen körbevette a néma pipiphajót, és lassan közelítettek feléje. Nyilván észlelték, hogy a hajó képtelen manőverezni, s a KEEC számára létkérdés volt egy ilyen hajót elfogni. Ez fölért volna a győzelemmel, hiszen a pipiphajók titkának birtokában rövid idő alatt új és legyőzhetetlen Armadát építettek volna föl. Nem szólva arról, hogy ha megismerik a földiek titkát, még az utolsó pillanatban is a maguk javára fordíthatták volna az ütközetet. Elvégre ítéletnapig a gyerekek elől sem lehetett eltitkolni az igazságot. Ha a KEEC, a titok birtokában megmaradt hajóival visszavonul, s kivárja a kedvező pillanatot, még mindig térdre kényszeríthette volna a Földet. Ezért volt óriási veszélye annak, ha valaki, mint most Naeko gyűrűbe kerül. A fogság a földiek számára a legnagyobb veszedelmet jelentette. A pilótákat kiképezték erre az alkalomra is. Végső esetben be kellett indítaniuk az önmegsemmisítő berendezést. De Thomas, a 722-es pilótája vagy halott, vagy halálosan sebesült, és magatehetetlen volt. Naeko személyén keresztül a Föld halálos veszedelembe került. Ezért kellett neki megmondani az igazságot. Minden azon múlott, a kislány hogyan viseli el ezt a terhet. És az ellenség cirkálói egyre közelebb értek. 
Az emberek szerte a bolygón lélegzetvisszafojtva várták, mit történik. Az irányítótorony megállás nélkül kapacitálta a lányt, magyarázta neki különös helyzetét, felelősségét. Naeko azonban hallgatott, mintha ott sem lett volna. Az egyik ellenséges cirkáló kivált a többi közül. Legalább tízszer akkora volt, mint a törékeny pipiphajó, amelynek fedélzeti monitorát (és a földi képernyőket) teljesen betöltötte az ismeretlen szerkezet közelképe. Láthatóvá váltak az ellenséges hajó szokatlan szerkezeti elemei, viharvert páncélzata, a fedélzeti nyílások. Ilyen közelről már értelmetlenné vált a harc, mert ha az ellenséges hajó felrobban, elpusztul Naeko hajója is. Az irányítótorony elhallgatott, mintha beletörődött volna a végzetbe. 
– A többiek tudják? – szólalt meg váratlanul a lány. Az emberek szerte a Földön összerezzentek. Ezt a kérdést a csata első pillanata óta lövész először tette föl. 
– Nem – felelte az irányítótorony. 
– Győzhetnek? – kérdezte Naeko. 
– Amíg semmit sem tudnak. 
A 722-es pipiphajó lövésze sokáig hallgatott. 
– Értem – mondta aztán. – Akkor kívánjon jó szerencsét nekik! 
– Mit akarsz csinálni? – kérdezte a torony. 
– Ezt! – válaszolta Naeko, és a monitor egy kattanással elsötétedett. Egy távoli állomás kamerája közvetítette a robbanás csillagfényét. A japán versenyzőnő a hajójához tapadt ellenséges cirkálóba lőtte teljes torpedókészletét, megsemmisítve az ellenséget és önmagát. Mori Naeko vágyva vágyott nagy utazása véget ért. 

***

Egy kiotói lakásban egy ziháló férfi feltépte az ablakot, és kibámult a csillagokra. Ügy rémlett, valahol magasan a feje fölött hirtelen kigyúl egy új csillag, fényesen fölragyog, majd kialszik. De lehet, hogy csak káprázat volt, lehet, hogy csak képzelődött. Lehet, hogy csak fáradt és könnyes szemét csalta meg a csillagfényes éjszaka. 

A KEEC menekül. A pipipek ismét megjelennek. 

Hajnali két órakor véget ért az ütközet. A tizenhat órán át tartó harc az emberiség legrövidebb és legvéresebb háborújának bizonyult. (Igazolva azt a feltevést, hogy a történelem során a háborúk időben egyre rövidebbek lesznek, és egyre több áldozatot követelnek, s ugyanakkor bizonyítva azon pesszimisták jóslatát, akik szerint a Harmadik Világháború szükségszerűen emberek milliárdjait pusztítja majd el. Más kérdés, hogy ezek a pesszimisták kivétel nélkül földi emberekre gondoltak, mivel hírből sem ismerhették a KEEC-t.) A Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja katasztrofális és végleges vereséget szenvedett. Maradék hajóhada kétségbeesetten menekült az őket üldöző földiek elől. A Nagy Armada, az Univerzum Legyőzhetetlen Hajóhada megsemmisült. Elveszítette az összes vezérhajóját. Elpusztult haderejének több mint kilencven százaléka, elveszítette sokszázmillió katonáját. A Naprendszert hajóroncsok százezrei szennyezték be. 
Az új földi reggel fényében (már ahol reggel, és nem este vagy éjszaka volt) hétmillárd ember üdvözölte túláradó örömmel a győzelmet. A pipiphajók egészen a Naprendszer határáig üldözték az ellenséget, de onnan visszavezényelte őket a központi irányítás. A Nagy Világ-Regatta véget ért. A végső összesítés szerint a győzelmet és ezzel a Starlight űrrepülőgépet (bár ennek a jelentősége már eltörpült) a magyar Kovács József szerezte meg l 000 006 találattal. A második Hans Sclosser lett 967 476 találattal, a harmadik Jaszunari Hirosi lett 962 978 találattal, a negyedik Jim Holloway-Ford 958 823 találattal, az ötödik..., a hatodik..., a hetedik... A hírügynökségek, a televízió és rádióadók, a napilapok különkiadásai óriási címekkel közölték a győztesek listáját, és természetesen fényképeit. Az ezerfős mezőnyből kétszáznegyvenen estek el az ütközetben. Százhúsz versenyző, és ugyanannyi pilóta. De ez a veszteség elenyésző volt a KEEC mérhetetlen vereségéhez képest. Mivel az ő veszteségüket a földiek nem tudták pontosan meghatározni, szerte a bolygón nemes egyszerűséggel az alábbiakhoz hasonló megfogalmazásokat közölt a sajtó: 
VERESÉGET SZENVEDETT AZ UNIVERZUM!
EZER FÖLDI FIATAL ÜGYESSÉGÉVEL, ÉS KÁPRÁZATOS MANŐVEREIVEL A VILÁGTÖRTÉNELEM LEGNAGYOBB HADSEREGÉT KERGETTE A RÉMÜLET POKLÁBA, ŰZTE KI VÉGLEG NAPRENDSZERÜNKBŐL! TÖBB ELLENSÉGÜNK PUSZTULT EL, MINT AHÁNYAN A FÖLDÖN ÉLÜNK! A BÉKE MAROKNYI HADSEREGE LEGYŐZTE A HÁBORÚ GIGANTIKUS ARMADÁJÁT! DÁVID ISMÉT LEGYŐZTE GÓLIÁTOT!
És így tovább.
Néhány órával később valahonnan a világűr végtelen mélyéből megérkezett a KEEC üzenete. Egy szó volt csupán: HALÁL! 
De már senki sem törődött vele. A Földön kezdetét vette a karnevál. Éjszaka volt vagy reggel, hajnal vagy délután, az emberek kitódultak az utcákra, táncoltak és énekeltek, sírtak és nevettek, mint a gyerekek. Aki csak tehette, kitette az ablakába a rádióját vagy a televízióját, és mindenütt a tömegben feltűntek a hordozható készülékek. Ott álltak a tereken, az eszpresszók teraszain, az autók motorházfedelén, és közvetítették a nagy esemény képsorait, híreit. Senki sem vigyázott rájuk, és senkinek sem jutott volna az eszébe, hogy elvigye valamelyiket. Az emberek élvezték egymás társaságát, örvendeztek a győzelem fölött. Új barátságok születtek, a haragosok pedig békét kötöttek.
A Földkormány rendkívüli nyilatkozatot tett közzé, amelyben a Nagy Világ-Regattát az emberiség Honvédő Háborújává minősítette, és minden résztvevőjének az újonnan alapított “VÉDD MEG AZ UNIVERZUMOT” rendjelet adományozta. 
Néhány órával később megérkezett az első viharvert pipiphajó a Bázis repülőterére, majd sorban a második, a harmadik. Az összegyűlt tömeg a kamerák ezreinek kereszttüzében tomboló lelkesedéssel fogadta a repülőgépeket. A technikusok rohanva igyekeztek a gépekhez, és sietve emelték le a kabinfedeleket. Fáradtan támolygó, zokogó gyerekeket emeltek ki a kabinokból. Az ifjú lövészek még fent megtudták az igazságot, és ez a legtöbbjükből sokkot váltott ki. Egy tizenhét éves osztrák fiút ölben cipeltek a mentőautóhoz a technikusok, mert elájult, amikor megtudta, hogy valódi ütközetben vett részt, és az élete valódi veszedelemben forgott. 
Ahogy megérkeztek a pipiphajók, úgy lett egyre több dolga a mentőautóknak. Szinte alig volt olyan versenyző, aki képes volt a saját lábán a Bázis épületéig eljutni. Maga az ütközet elég lett volna ahhoz, hogy a halálosan fáradt gyerekeket az önkívület határáig juttassa. S ehhez jött még az igazság kegyetlen pillanata. Sokan egyszerűen fel sem tudták fogni, hogy mi történt velük. Képtelenek voltak arra, hogy megértsék, micsoda irgalmatlan veszéllyel néztek szembe odafent. Csak álltak, és bámultak tehetetlenül, és nem értették, miért ünnepelik őket. És valahogy azt érezték, becsapták őket, elvették tőlük azt, amit pedig megígértek nekik, a világ legcsodálatosabb játékát. 
Fáradtak, szomorúak, öregek lettek ezek a gyerekek. És az ünneplésükre összegyűlt tömeg lassan elcsendesedett. A Bázis repülőterén tolongók lassan megértették, hogy itt egy másfajta tragédia is történt, és a gyerekek láttán összeszorult a szívük. A felnőttek lelkiismeret furdalást éreztek a becsapott gyerekek miatt. 
Azok jártak a legrosszabbul, akik a legjobban bírták a terhelést, és még volt annyi erejük, hogy felfogják, mi történt velük. Jóska, aki szinte mindvégig vállvetve harcolt együtt a csehszlovák fiúval (egymást heccelték, bátorították egy-egy kockázatos manőver előtt és közben), látta, amikor Josef Slozil hajója egy kockázatos akcióban találatot kapott. 
– Nyugodj békében! – kiabálta nevetve Jóska a rádióba, és belevetette magát az ütközetbe. Később el is felejtkezett barátjáról, és csak a győzelemre koncentrált. Amikor megtudta az igazságot, sírógörcsöt kapott még a leszállás előtt. Aztán váratlanul elmúlt a roham, és Jóska békésen várta a megérkezést, Amikor a pipiphajót a halálosan fáradt kínai pilóta lágyan letette a reptér betonjára, és a technikusok sietve felnyitották a kabintetőt, döbbenten hőköltek hátra. A győztes hajóból egy sovány, és hófehér hajú fiú szállt ki. Lassú, tántorgó léptekkel indult el a várakozó orvosok felé. Amikor meglátta a reptér szélén ácsorgó, néma tömeget, feléjük fordult mintha mondani akarna valamit. De nem szólt egy szót sem, csak nézte némán az embereket. Két orvos lépett melléje, átkarolták a vállát, és gyengéden az egyik mentőautóhoz kísérték. A Nagy Világ-Regatta győztese az autóban gyorsan ható nyugtató injekciót kapott, amitől csendesen elaludt, Hermetikusan elzárt terembe vitték, ahol már mások is aludtak. A legkorszerűbb orvosi műszerek éber felügyelete alatt, a legválogatottabb egészségügyi személyzet vigyázó tekintete mellett, ezekben a termekben aludt a Nagy Világ-Regatta eddig a földre érkezett mezőnye. És jöttek egymás után az újabb pipiphajók. 

*

Socrates elnök bejelentette, hogy a néhány órával későbbre tervezett sajtótájékoztatón egy versenyző sem vehet részt. Túlságosan megviselné őket a nyilvánosság. Az orvosok vélekedése szerint legalább egyheti háborítatlan pihenésre, és intenzív ápolásra van szükségük. A tájékoztató természetesen nem marad el, s azon ott lesz a Földkormány, valamint ott lesznek azok is, akiknek szerepük volt a Nagy Világ-Regatta létrehozásában, és megszervezésében. Egyúttal sajnálkozva jelentette be, hogy a verseny szellemi szülőatyja, dr. Karl-Joseph Magnus otthonában tragikus hirtelenséggel elhalálozott. Érdemei azonban elvitathatatlanok, és dr. Karl-Joseph Magnust a Földkormány saját halottjának tekinti. Részt vesz a tájékoztatón természetesen James Holloway-Ford úr is, akinek fia nagyszerű helytállásról tett tanúbizonyságot az ütközet során. Így hát kétszeresen is érdekeltként áll készen arra, hogy válaszoljon a föltett kérdésekre. 
Arról is szólt az elnök, és választékosan szép mondataiban részletesen kitért rá, hogy az öröm pillanataiban se feledkezzenek meg azokról a hősökről, akik életüket áldozták bolygónk szabadságáért, az emberiségért. A pilótákról, akik a veszély tudatában is vállalták ezt a küldetést, és a gyerekekről, akik ártatlanul és tudatlanul haltak meg. Akik életük utolsó pillanatában sem tudhatták meg, hogy a történelem legnagyszerűbb hőseihez méltóan cselekedtek. 
Részvétét fejezte ki a gyászoló szülőknek, testvéreknek és barátoknak és kérte az emberiséget, ne felejtsék el soha őket és most, az ünnep óráiban gondoljanak azokra, akiknek fájdalmas lehet az az önfeledt, harsány éljenzés. Külön megemlítette Mori Naeko nevét, aki mindnyájunknak példát mutatott emberségből és helytállásból, s akinek megadatott, hogy élete utolsó perceiben megismerje az igazságot. Mori Naeko ifjú nő létére férfit megszégyenítő bátorságról és lelki erőről tett bizonyságot, mondta az elnök. Soha senkinek nem szabad elfelejteni őt, emlékét meg kell őrizni, hozzanak bármit is az elkövetkező évszázadok. 

*

A kövér ember ólmos fáradtságot érzett. Az orvosok közölték vele, hogy Jimnek semmi baja a fáradságon és kimerültségen kívül, és a kötelező pihenőkúra után találkozhat vele, de addig semmiképpen sem. A fiú egyébként mélyen alszik, és szó sem lehet arról, hogy bárki is megzavarja. Csak azt engedték meg, hogy a belső televízió képernyőjén lássa alvó fia arcát. Chipet egy szomszédos szobában találta meg. A pilóta is ágyban feküdt, és a körülötte sürgő-forgó egészségügyiek rosszalló pillantást vetettek a belépő Holloway-Fordra. 
– Hello, Chip! – üdvözölte a kövér ember a pilótát, és az ágy mellé húzott egy széket. Az egyik ápoló komor arccal hatalmas lepedőt terített a kövér emberre, és gondosan bebugyolálta. Egy másik steril szájkötőt akasztott a fülére. 
A pilóta halványan elmosolyodott bebugyolált főnökén. Beesett arcában tompán fénylettek a szemei. 
– Jól vagy? – kérdezte a kövér ember. Chip lassan bólintott. 
Az orvos udvariasan, de határozottan megragadta a nagyhatalmú biztonsági főnök vállát, fölállította a székről, és kivezette a teremből. Kint a folyosón szája elé tette az ujját, és csendet intve, behúzta maga után az ajtót. A kövér ember dühösen hámozta le magáról a lepedőt meg a szájkötőt. Körülnézett, hová dobhatná le, de csak egy széket látott. Amikor a rongyokat a székre hajította, valaki hátulról rákiáltott. 
– Hé! 
Megfordult. Egy, még nálánál is kövérebb, ápolónő zord arca meredt rá a folyosó végéről. 
– Nem oda! – rivallt rá a nő. Egy a közelében álló ruhagyűjtő konténerre mutatott. 
– Oda! 
Holloway-Ford dühösen hajította a ruhagyűjtőbe a lepedőt. Szívesen megmondta volna a véleményét az ápolónőnek, aki úgy nézett rá, mint egy bűnözőre, de nem volt kedve vitatkozni. Magában dühöngve elsietett a folyosón, de végig hátában érezte az ápolónő megvető tekintetét. 
Ahogy befordult a folyosón, kis híján beleütközött három munkatársába, akik éppen őt keresték. 
– Na végre, hogy megtaláltuk! – fogadták. 
– Mi van? – vakkantotta a kövér ember, és a legszívesebben felnyársalta volna őket. Úgy érezte magát, mint egy győztes hadvezér, akit a sorsdöntő ütközet megnyerése után fejmosásban részesített a takarítónője, mert sáros csizmájával bepiszkította a padlót. 
– Utálom az ápolónőket – közölte beosztottjaival, akik csodálkozva meredtek rá. A három férfi a kövér emberben minden idők legnagyobb hadvezérét látta, és most nehéz volt ezt a megjegyzését megemészteni. Nem is emésztették meg. Úgy tettek, mintha nem hallották volna. 
– Visszaérkezett mindegyik pipiphajó – újságolta egyikük. – A lövészek és a pilóták biztos kezekben vannak. 
– Abban nem kételkedem – mordult a kövér ember. – Magam is tapasztaltam. 
Elindult a folyosón, a másik három egy pillanatig tétován nézett utána. 
– Na mi van? – fordult vissza hozzájuk. 
– Uram, az Elnök beszélni óhajt önnel – mondta az egyik. 
– Hát akkor mire várnak? – rivallt rájuk a kövér ember, és dühösen elcsörtetett. 
Munkatársai csodálkozva néztek egymásra, aztán főnökük után siettek. El nem tudták képzelni, hogy mitől borult ki az ütközet legvadabb pillanataiban is olyan nyugodt és határozott Holloway-Ford. A következő kanyarban tudták csak utolérni. 
– Kérem, értesítsék a feleségemet, hogy Jim egészséges, és jó kezekben van! – Ezt az utóbbit jó erősen kihangsúlyozta. – Ha kipihente magát, és az orvosi kar is úgy találja jónak, hazaengedik. Mondják meg azt is, hogy én egyelőre nem tudok hazamenni. 
Megállt egy csukott ajtó előtt. 
– És aki egy ápolónőt a közelembe enged, azt azonnal kirúgom! Két lábbal! Megértették? 
Kivágtatott az ajtón, de kabátjának zsebe beleakadt a kilincsbe, és hangos reccsenéssel elszakadt. A kövér ember cifrát káromkodott. Vészjóslóan rájuk meredt, és eltűnt az ajtó mögött. A három férfi közül egy sem mert nevetni. Nem is volt rá okuk. Az is a megbízatásukhoz tartozott, hogy közöljék Holloway-Forddal felesége halálhírét. Ezt a feladatot azonban képtelenek voltak teljesíteni. 
– Igen, uram – mondta halkan egyikük. Nem lehetett tudni, mire is értette valójában. 

*

A sajtóértekezlet után a televíziós állomások részletes ismertetést közvetítettek mindarról, amit tudni lehetett a KEEC-ről, a hadüzenetről, a támadásról. A tudósítások részletes beszámolót közöltek az elmúlt hónapok eseményeiről. Szóltak a pipipekről is, bemutatták a róluk készült felvételeket, ismertették felmérhetetlenül magas tudásukat, hihetetlen képességeiket. Természetesen megpróbáltak képet adni a nézőknek a KEEC-ről is, már amennyit tudtak róla. Megjelentek a képernyőkön a KEEC ittragadt katonái, a különböző színű emberek, akik ámulatba ejtették a földieket, s akik hihetetlennek, és egyedülállónak ítélték a földiek győzelmét. És nem titkolták, azt sem, hogy a hatalmas KEEC nem sokáig tűri majd magán a szégyen bélyegét. Egészen biztos, hogy visszatér. 
Az aggodalom halványan bár, de ott vibrált minden ember tudatában. A nemzetközi sajtó jól bevált eszközéhez folyamodott. Addig tárgyalták, ismertették, elemezgették, ismételték újra és újra a világraszóló eseményt, amíg az emberek agya lassan szédülni nem kezdett az óriási információözöntől, és ebben kábulatban már a legélesebb elme sem tudott volna egy értelmes gondolatot magából kicsiholni. A kábítás is része volt a haditervnek. Még a csata előtt elhatározták a szakértők, hogy utólag bombázni kell információval, hírekkel az emberiséget. Az információéhséget csak egy minden igényt felülmúló információs-áradattal lehet csillapítani, amíg le nem nyugosznak a kedélyek, amíg az emberek bele nem unnak a KEEC-be. Mert ha beleunnak, akkor már nem is félnek tőle, s akkor már aligha kell pániktól tartatni. 
Az emberek így kezdtek napirendre térni lassan a csata fölött. Nem telt el két nap, és már viccek keringtek az ütközetről. Azután megszületett az első sláger, és egy sereg másik követte. Bemutatták az első játékfilmet, majd rajzfilmek jelentek meg, egy zeneszerző operát írt az ütközetről. A sort különféle vadabbnál vadabb könyvek zárták. Mindegyik könyv szerzője esküdött rá, hogy a legtöbbet ő tudja a KEEC-ről, és hogy információi a legbiztosabb helyekről származnak. Ezekben a könyvekben annyi képtelenséget hordtak össze szerzőik, hogy az emberek lassan már kezdtek kételkedni abban, hogy egyáltalán létezik-e az ellenség. Közben kifejlődött egy új szaktudomány, a keecológia, amelyet olyan neves tudósok űztek, akik életükben soha nem láttak közelről egy pipiphajót sem, de ez nem zavarta őket abban, hogy mindenféle bonyolult fejtegetésekbe bonyolódjanak a KEEC és a Föld embereinek kapcsolatáról. Az ugyanis közismert tény volt, hogy genetikailag azonos fajról van szó. Ezt a KEEC ittmaradt katonái igazolták a legfényesebben, akik meglehetősen hamar népszerűekké váltak, s közülük néhányan földi asszonyt vettek feleségül. 
Illő és méltó tisztelet jutott azoknak, akik számára a győzelem a gyászt is jelentette. Sápadt anyák és apák, testvérek és barátok vettek részt azon a jelképes nemzetközi temetésen, ahol a világűrből összeszedett földi roncsok egy részét helyezték örök nyugalomba, a Földkormány székhelyén álló díszes park közepén állított emlékkertben. Ám a kötelező gyász sem volt képes elhomályosítani az örömöt és a lelkesedést. Az ifjú hősök nevei és fényképei minden lehetséges és lehetetlen helyen ott díszelegtek. Házak falán, járművek oldalán, élelmiszerek csomagolásán éppen úgy, mint kisebb és nagyobb jelvények formájában ruhán, kabáton, ingen, kalapon. 
A versenyzők népszerűsége egyik napról a másikra magasan megelőzte a legsikeresebb popsztár vagy élsportoló népszerűségét is. Természetesen ki-ki a maga hazájában volt a legnépszerűbb. Magyarországon nem sok olyan fiatalt lehetett találni, aki ne viselt volna legalább egy jelvényt a Győztes fényképével. De ugyanez volt a helyzet a szomszédos Csehszlovákiában, ahol Josef Slozil fekete kerettel szegett fényképe mindenhol megjelent. S ott volt mellette Hana Koláriková fényképe is, aki épségben tért meg az ütközetből. A brnói kislányt hazaérkezése után szinte kézről-kézre adták az országban. 
A pilótáknak kevesebb ünneplés jutott. Részben azért, mert a Biztonsági Szolgálat emberei bölcsen úgy döntöttek, hogy megzavarná őket a túlzott népszerűség. Mindnyájan kitüntetésben és soron kívüli előléptetésben részesültek, de szabadságra egyiküket sem engedték. Amint egy pilóta egészsége helyreállt, máris könnyű szolgálatba osztották be. Nem annyira kényszerűségből, mint inkább azért, hogy így vezessék le a bennük felgyülemlett feszültséget, így szoktassák vissza őket a hétköznapi feladatokhoz. Hiszen azt minden avatott tudta, hogy csak az első menet ért véget. S bár ez látványos kiütéssel fejeződött be, a tetszőleges hosszúságú szünetben az ellenfél összeszedheti magát, és előbb vagy utóbb új rohamra lendülhet. Ami egészen biztosan vadabb és kíméletlenebb lesz, mint az előző volt. És a földiek egyelőre senkit sem tudnának ellenük kiállítani. 
Chip egy héttel a visszaérkezés után, egy kellemesen hűvös, de napfényes reggelen hagyta el kórházi szobáját. Új pilótaöltözetet kapott. Olyan volt ez is, amiben felszállt, de a korábbitól eltérően a vadonatúj egyenruha jobb zsebén Chip teljes neve ékeskedett ragyogó arán szálakkal kiszőve, a bal oldali zseben pedig a már jól ismert embléma virított, közepén a szállóigévé vált felirattal: 
VÉDD MEG AZ UNIVERZUMOT! 
Új ruhájában peckesen lépkedve haladt a folyosón két kísérője között. Akik szembejöttek vele, ismerősök és ismeretlenek, széles mosollyal üdvözölték, és Chipnek be kellett látnia, hogy a népszerűség kellemes dolog. Kísérői egyenesen Hollway-Ford irodájába kísérték, majd távoztak. A kövér ember hellyel kínálta a pilótát. 
– Hogy érzed magad? – kérdezte tőle. 
– Akár Csipkerózsika a felébredés után. Nem is tudom, álom volt-e az egész, vagy valóság. Bár ahogy kinéztem a folyosó ablakán, és megláttam kint a hajókat, köztük az enyémet is, rá kellett ébrednem, hogy valóság volt az bizony, a javából. Jim hogy van? 
– Még alszik. Holnap ébresztik őket. Aztán majd meglátjuk, mikor mehetnek haza. – A kövér ember legyintett. – Mindegy. Egyébként róla szerettem volna veled beszélni. Még tartozol nekem egy vallomással. 
Chip elkomorodott. 
– Miért hazudtál nekem? – kérdezte a kövér ember. 
– A fiú érdekében – felelte a pilóta. – Gondolom, ezt könnyű belátni. 
– Tehát megtaláltad őt idejében. 
– Meg – bólintott Chip. – Nem nehéz kitalálni egy kalandvágyó kamasz gondolatait. Jim persze rettentően megijedt tőlem, mert azonnal rájött, hogy te küldtél utána. Könyörgött, hogy engedjem el, hogy ne vigyem vissza, mert ez élete nagy lehetősége. Egyszerűen belehalna abba, ha nem vehetne részt a versenyen. Nem felejtettem el a neked tett ígéretemet, de amíg a fiúval beszéltem, megértettem, hogy nincs más kiút. Én találtam ki az álnevet, az álruhát, tőlem származik a paróka, és ez az egész trükk, amivel behoztam a versenyre. Én gondoskodtam arról is némi ügyeskedéssel, hogy a sorsolás mindenképpen az én hajómra ossza be őt. A többit már tudod. 
– De miért? – kérdezte Holloway-Ford. – Miért tetted? 
– Azért, mert utóbb soha nem bocsátott volna meg neked. Ha veszítünk, mindegy lett volna, hol van, és mikor éri a halál. De győztünk. És ő hős lett. Gondold el, ha most otthon ülne a fiú, és beleőrülne a kétségbeesésbe, hogy az apja gyávasága miatt elveszítette élete legnagyobb lehetőségét. Te megakadályozhattad volna, hogy a történelem egyik legnagyobb tettét vigye véghez. 
Chip egy pillanatra elhallgatott. A kövér embert nézte, aki vele szemben ült, de nem rá nézett, hanem valahol messze túl, kívül az ablakon járt a tekintete. Chip mintha szomorúságot látott volna a szemében. 
– Örülök, hogy úgy történt, ahogy történt – folytatta. – Szerintem te is belátod, hogy ennek így kellett történnie. És hát végtére is, ez most happy end, nem? Apa és fia együtt a csúcson! Meg minden. Ez szerintem állati jó. 
– Állati jó – sóhajtotta a kövér ember. – Állati jó. Köszönettel tartozom neked. Erősebb voltál nálam. Igen. És felnőtté tetted a fiamat. Ezt soha nem fogom neked elfelejteni. Remélem, Jim sem. 
– Nem volt más megoldás – próbált kitérni a dicséret elől Chip. 
– Úgy van, nem volt – helyeselt a kövér ember. Chipre nézett. – Valamit azonban tudnod kell. A feleségem meghalt. Belehalt az izgalomba, hogy a fia eltűnt. A sokk, ami akkor érte, amikor meglátta a halálra készülők között a saját fiát, végzett vele. Szenvedni nem szenvedett, mert megállt, a szíve. Hát, ez lett az ára az én nagy győzelmemnek. A lányom pedig világgá ment, és még mindig nem került elő. Gondolom, ő is kikészült. Azt hiszem, minden kamaszlányt megviselne, ha látná meghalni az anyját... Hát igen. Én meg közben a Bázison tartózkodtam. Talán, ha otthon vagyok, megmenthetem Betty életét. Talán. Nem tudom. Csak tegnap árulták el, hogy nem él. Eddig kíméletből nem közölték velem. 
A kövér ember mélyet sóhajtott. 
– Elbizonytalanodtam, Chip. Elveszítettem az erőmet. Igen, örülök, hogy magaddal vitted Jimet. Mert felnőtté vált. És én már nem tudok jó apja lenni. De most már nem is lesz szüksége rám. Most már egyenesen vezet az útja. Történjen bármi is a közeli vagy távolabbi jövőben, az ő számára ezentúl könnyű lesz a döntés. Jim pilóta lesz, és remélem, hogy te jó barátja maradsz. 
Chip némán bólintott. A kövér ember felállt, és az ablakhoz lépett. Kinézett az ablakon a repülőtér felé, és azon is túl, a dombra, ahol egyszer a pilótával álltak, és ahol a pilóta megígérte, hogy előkeríti a fiát. Olyan távol volt ez már tőlük, mintha nem is az ő életükben történt volna. 
– Ma reggel temettem el a feleségemet. A lányom sajnos, nem volt ott. A fiam még alszik, így hát csak magam mentem el, és néhány régi barátunk. Elbúcsúztam a feleségemtől. Szegény kicsi Betty! Mennyire hiányozhatnak neki a gyerekei! 
Visszafordult az ablaktól. – Látod, barátom, az élet kedveli az ellentmondásokat. Meglehet, ha Jimet visszahozod, a fiút megviseli a dolog. Az is lehet, hogy a csalódást soha, vagy csak nagyon sokára heverné ki. De élne akkor is. És élne Betty, és a lányom is megvolna. 
Visszaült Chippel szemben, a fotelbe. – De neked azért igazad volt. Jimnek az erősek útját kell járnia, mert az embereknek most nagy szükségük lesz az erőre. Eddig én is ezen az úton jártam. És úgy gondolom, maradt még annyi erőm, hogy tisztességgel lekanyarodjak róla. És félrehúzódjak valahol. 
Felállt és felállt a pilóta is. 
– Viszlát, barátom! Vár a szolgálat. És engedd meg, hogy búcsúzóul megöleljelek! 
Megölelték egymást. Chip az ajtóhoz sietett, kinyitotta, de mielőtt kilépett volna, visszanézett. 
– Viszlát, James! – mondta. Először szólította a keresztnevén a főnökét. A kövér ember rávigyorgott – Viszlát J.T.! 
Chip behúzta maga után az ajtót. 

*

Másnap hajnalban megérkeztek a pipipek. Úgy szálltak le különös járművükkel, a Bárkával a reptérre, mintha csupán könnyű kis nyári kirándulásról érkeztek volna. Semmiféle radar nem jelezte a jöttüket, ezért a megjelenésük jókora lótás-futást okozott. Szapora, izgatott sürgölődés indult meg a Bázison és környezetében. A pipipek pedig, mint kíváncsi turisták, ténferegtek a betonon, nézegették, szagolgatták az útmutatásuk alapján készített viharvert hajókat, mintha még sohasem láttak volna ilyet. Olyan fesztelenül viselkedtek, mintha semmi sem történt volna. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy ők itt leszállnak, aztán eltűnnek, amikor egy iszonyatos hatalom rátör a bolygóra, és amikor elül a vihar, hát szépen megint megjelennek, és ténferegnek itt kényelmesen.
Amikor meglátták, hogy a Bázis épülete felől egy csapat ember siet feléjük, abbahagyták a ténfergést, és óvatosan egymáshoz húzódtak. Az emberek pár lépésnyire megálltak a pipipek előtt. A két civilizáció némán méregette egymást. 
– Elült a vihar, és a hős pipipek visszatértek – szólalt meg epés hangon a kövér ember. 
– Nem szeretjük a villámokat, keresztapu – válaszolta az egyik pipip, akiben a kövér ember Táskaírógépet ismerte fel. 
– Nem?! – visszhangozta zordul. 
– Nem nagyon – makacsolta meg magát Táskaírógép, és elfordította a tekintetét. 
– A földi emberek meglepetést okoztak – szólalt most meg egy másik pipip. – Nem gondoltuk volna, hogy képesek ellenállni a KEEC-nek. 
– Nem? Igazán? – fortyant föl a kövér ember. 
– Csakhogy a földi emberek mesterei az ölesnek – folytatta zavartalanul a pipip. – Több milliárd KEEC alattvalót küldtek a boldog vadászmezőkre. Nem ismert idáig hasonló mészárlást a végtelen KEEC történelem. Hatalmas hadseregük az utolsó szálig megsemmisült. Néhány nyomorult hírmondójuk maradt csak, hogy megvigyék az iszonyú, és megalázó vereség hírét. A földi emberek csodát műveltek. Mostantól fogva tőlük retteg az egész Univerzum. 
– Hát még ha azt is tudnák az Univerzumban, hogy miféle rettenetes hősök harcoltak ezekben a hajókban! 
– Miért? Nem emberek voltak? 
– De nem ám, a szentségit neki! – fakadt ki dühösen a kövér ember. 
– Hát kik? 
– Gyerekek. 
– Gyerekek? 
– Gyerekek! 
– Gyerekek! Nahát! 
A pipipek tanácstalanul egymásra néztek, aztán előbb az egyik, majd a többi is elvigyorodott. Földi szemmel ez nem volt egy szívderítő látvány. 
– Bomba ötlet! – mondta elégedetten az egyik pipip. 
– Jellemző a földiekre! – tette hozzá a másik. 
– Nahát! – lelkendezett a harmadik. 
– Gyerekek... – hümmögte a negyedik, és az ötödik egyetértően bólogatott. – Gyerekek! A KEEC meg halálosan reszketve várja a félelmetes Föld támadását, mert szentül hiszik, hogy az ellencsapás most következik. 
– Nem lesz ellencsapás – felelte a kövér ember. 
– Nem lesz? 
– Nem lesz, mert nincs kivel. És nem is akarjuk. 
– Értjük – bólogattak a pipipek. – Akkor viszont sajnálatos hírt kell közölnünk. A Kozmosz Egyetemes Emberi Civilizációja elhatározta, hogy felrobbantja a Napot. Szupernóvát csinál belőle. Ma még itt ragyog fölöttünk, és holnap durr!, felrobban az egész. És akkor minden élő elpusztul a Naprendszerben. Még a bolygók sem maradnak meg. Úgy bizony! Amit a KEEC eltervez, azt végre is hajtja, hacsak nem akadályozzák meg benne. És a földiek csak úgy tudnák ezt megakadályozni, ha megtámadnák és legyőznék őket. De hát sajnos, ez gyerekekkel tényleg nem megy. Nagy kár. Nagy kár, valóban. Nagy kár, bizony! Nagy, nagy kár! 
A pipipek részvevően bólogattak. Holloway-Ford a legszívesebben a földig rángatta volna az ormányukat. Ezek az álszent manók egyre csak rossz hírt hoznak. Ha az egyik tragédiát ők valami kétségbeesett húzással mégis elhárítják, máris jönnek egy még rosszabb hírrel. És olyan sajnálkozó pofával bólogatnak, hogy az ember zsebében kinyílik a bicska. Aztán szépen beülnek a hajójukba, és őrült sajnálkozások közben eleveznek békésebb vizekre. A távolság biztonságából nézni, hogyan sül meg a Föld a felrobbantott Nap tüzében. Gonosz terv! Jellemző a KEEC-re. Ez aztán a tökéletes megoldás! Ha kivitelezhető, a földieknek semmi esélyük nincsen. És miért ne volna kivitelezhető? A KEEC hatalma és tudása óriási. Egyszer sikerült becsapni őket, de egészen biztos, hogy másodszorra már nem dőlnek be. 
– A földi emberek nem szeretik az olyan vendéget, aki csak rossz hírt hoz – mondta ingerülten a kövér ember. Esze ágában sem volt már titkolni, hogy haragszik a pipipekre. – De még annál is jobban haragszanak az olyan vendégre, aki a rossz hírt átadva gyáván elmenekül. És amikor a veszély elmúltával visszatér, még rosszabb hírt hoz a földi embereknek. 
– Ó, biztosan megbocsátanak nekünk – szólt könnyedén az egyik pipip. – Mi nem harcolunk soha. Mi nem ölhetünk. Ezt még nem mondtuk? 
Az emberek döbbenten néztek egymásra. A pipipek fesztelensége néha kezdett az agyukra menni. 
– El kellett hagynunk a földieket, mert harcra készültek. De hát önök pompásan hasznosították a pipiptudományt, és remek hajókat építettek. – A repülőtéren álló hajókra mutatott. A többi pipip is a hajókra nézett, aztán vissza az emberekre. – Le a kalappal! 
– Igazán megtisztelő – morogta a kövér ember. 
– És mivel hogy most már nem lesz harc, mi sem utazunk már el – fejezte be szónoklatát a pipip. 
– Inkább megsültök velünk? – kérdezte alig titkolt kétkedéssel a kövér ember. 
– Mi halhatatlanok vagyunk – felelte könnyedén a pipip. Aztán a homlokára csapott, éppen úgy, mint egy szórakozott ember, akinek a munkahelyén jut az eszébe, hogy otthon felejtette az íróasztala kulcsát. 
– Jaj! Milyen feledékeny vagyok! Hiszen mi nem is jöttünk üres kézzel! Hoztunk ám valamit! 
A pipipek helyeslően bólogattak. Az a pipip, amelyik eddig vitte a szót, fölnézett az égre. Fölnézett a többi pipip is. 
– Hol is vannak?... Ott vannak, ni! – Valahová a magasba mutatott. 
– Ott jönnek! 
Az emberek is fölemelték a tekintetüket. A vakítóan kék nyári égen a legélesebb szeműek mintha néhány parányi, fehér vonalat láttak volna. Párhuzamos, rövid vonalkákat. Az épület felől egy villamos autó közeledett teljes sebességgel. Fiatal reptéri alkalmazott ugrott ki a csikorogva fékező járműből, és az égre mutogatva már messziről kiabálta: 
– Idegen repülő testek a Föld körzetében! Idegen repülőtestek közelednek a Föld felé! A mérések szerint egy-egy test hossza száz kilométer lehet, az átmérőjük pedig megközelíti a húsz kilométert! Óriási hengerek és egyenesen felénk tartanak... uram – tette hozzá lecsendesülve, mert Holloway-Ford rosszallóan megcsóválta a fejét. 
Az egyik pipip előrelépett. 
– Nem egyenesen, hanem görbült pályán! – förmedt rá a fiatalemberre. – A világűrben semmi sem egyenes! 
– Mik azok? – kérdezte a repülési szolgálat szemüveges képviselője. 
– Űrhajók – válaszolta a pipip. – Az embereknek hoztuk. Nemsokára parkoló pályára térnek a Föld körül. Ha úgy gondolják, átszállhatnak ezekbe. Mi úgy számítjuk, elférne benne az emberiség. Még az állatoknak és a növényeknek is jutna bennük hely. Csak nagyon kellene sietni, mert hat hónap nem nagy idő. És hat hónap múlva felrobban a Nap! Kérhetek egy zsebkendőt? – kérdezte udvariasan. 
Az ifjú reptéri alkalmazott megilletődötten nyújtotta át a pipipnek a zsebkendőjét. 
– Köszönöm! – mondta a pipip, és hangosat beletüsszentett. 
– Az a helyzet, hogy tüsszentenem kell a Naptól. Mindig rámjön a tüsszentés, ha belenézek. Maguk szerint mi lehet ez? 
– Allergia – mondta szórakozottan a kövér ember, szemét le nem véve az égi jelenségekről. 
– Allergia – motyogta a pipip. – Hát persze! Gondolhattam volna. Allergia. És hány éve már! 
Hatalmasat tüsszentett. 
– Egészségére! – szólt a fiatal alkalmazott, aki a zsebkendőt adta. 
– Egészség! – legyintett a pipip. – Hol van az már! 
– És ezek az égi kukacok, ezek lakhatók? – fordult a pipipekhez a kövér ember. 
Az, aki idáig a tüsszentéssel bíbelődött, sietve eltette a kölcsön kapott zsebkendőt. 
– Lakhatók! Hát persze, hogy lakhatók! Nagyon príma kis űrhajók azok a csövek. Garantáltan a legjobb anyagból. És száz százalékosan üzembiztosak. 
Holloway-Ford elvigyorodott. Nem tehetett róla, ha a pipipek közelében tartózkodott, bármi is történt, valahogy mindig megjött a jókedve, így érzett egyébként a többi ember is. 
– És mondják csak, biztos, hogy nem huzatosak? – A pipipek szörnyülködve néztek egymásra. 
– Huzatosak? Jóságos ég! Csak nem képzeli? Ugyan! Szó sincs róla! 

*

Csőlakó lesz az emberiség! A hír fenekestül felforgatta a világot. A földrészek fölött, arányosan eloszolva, ott úszott az égen a sokezer darab vaskos cső. Éjszaka erősebb fénnyel világítottak mint a Hold, és kísérteties fényt árasztottak a Földre. Már megtörténtek az első vizsgálatok, és a televíziós állomások, feledve a keecologiát, most elsősorban a csőlakás lehetőségeivel foglalkoztak. Most derült ki igazán, hogy mire képes a csodálatos pipipész. 
Maga az elv olyan egyszerű volt, amilyen zseniális a kivitelezése. A gigantikus csövek (amelyek hossza a mérések szerint valóban megközelítette a száz kilométert, s belső átmérőjük is meghaladta a húsz kilométert) úgy teremtettek a földinél valamelyest enyhébb gravitációt, hogy hossztengelyük mentén körbeforogtak. Forgási sebességükből eredően a csövek belső palástján a földi nehézkedés valamivel több mint fele jelent meg. A csövek forgástengelyében egy-egy plazmamáglya lebegett a térben, mindenféle mesterséges tartószerkezet nélkül. Ez a miniatűr nap szolgáltatta a mesterséges, de a mértékül szolgáló csillag színképének tökéletesen megfelelő sugárzást. 
Így a csövek, amelyekbe a földihez hasonló összetételű, de annál sokkal ritkább légkört szivattyúztak a pipipek, valóban lakhatónak látszottak, elsősorban azért, mert a légkör oxigéntartalma a földiénél magasabb volt, s ugyancsak magasabb a széndioxidtartalom is. A nemesgázok szinte teljesen hiányoztak. A csövek tehát kellemes élettérnek bizonyulhattak, feltéve, hogy berendezik őket. Mert a csövek talaja, amelynek vastagsága öt és húsz méter között váltakozott, tökéletesen sterilnek bizonyult. Érintetlen és élettelen volt a csövek bonyolult vízhálózata is. A csövi beltengerek és folyamok, a csövi tavak és patakok, a csövi források és a rendszeres esők. Ez utóbbi egyébként aggasztóan hordta, mállasztotta a talajt, amelyet nem kötött meg semmiféle növény gyökérzete. Lakájosnak nem volt nevezhető a csövek belseje. Ritkás levegő, és mégis fullasztó pára fogadta a belépőket, akiknek ügyelniük kellett, hogy ne süppedjenek el derékig a helyenként egészen híg sárba. És minden szürke, barna és fekete volt. Kivéve a plazma-napot, ami viszont úgy vakított, hogy beléfájdult a szem. 
A pipipek sürgették a földieket, mielőbb kezdjék meg a honfoglalást az egyszerűbb mikroorganizmusok betelepítésével, mert egyre fogy az idő. A mikroorganizmusok néhány hét leforgása alatt forradalmi változásokat hozhatnak létre a csövekben. Megváltozik a légkör összetétele (a biológusok szerint életszaga lesz), és az addig steril környezet alkalmassá válik a bonyolultabb élőlények fogadására. Megkezdődhet az egyszerűbb növényzet betelepítése, majd ezek megerősödésével sor kerülhet a bonyolultabb növényzet meghonosítására, s ezt követően az állatvilág fokozatos áttelepítésére, hogy a sor végén megjelenjen a teremtés koronája, az ember. 
Ugyancsak a pipipek tanácsára a Földkormány Nagy Népgyűlést rendezett. A tét, s ezt a Népgyűlésen felszólaló pipipek nem győzték hangsúlyozni, óriási és túlzás nélkül nyomasztó súllyal nehezedik minden emberre. Ők a maguk részéről szívesen vállalnak minden felelősséget, a döntés teljes kockázatát, de nagyon is jól tudják, hogy a földi emberek nem sokra mennek vele. Az emberiségnek magának kell a sorsáról dönteni. Arról, hogy átköltöznek-e a csövekbe, amelyek lényegesen szerényebb, szűkösebb életteret biztosítanak, mint a páratlan szépségű Föld. Arról nem is szólva, hogy a most még üresen tátongó csövek talán soha se tudják majd azt az erőt és biztonságot árasztani, mint a vén bolygó, amelynek minden rögéhez, kődarabjához az ember évmilliók történelmével kötődik. 
A csövekben mindent újra és elölről kell kezdeni. S lesz olyan is, ami helyes volt a Földön, de a cső majd nem tűri meg. Ők, a pipipek igyekeztek a földihez minél jobban hasonló életfeltételeket teremteni, s bár elégedetten mondhatják, hogy a hasonlóság feltűnő, azzal is tisztában vannak, hogy a legnagyobb fokú hasonlóság sem közelíti meg az azonosság fogalmát. Hasonló, de más, egészen más világ vár a csövekben a földi emberekre. Újfajta városokat, újfajta életformát kell majd kialakítaniuk, és itthagyni mindent, ami eddig kellemes volt, amit megszoktak, ami igazodási pontokat nyújtott térben és időben számukra. Itt kell hagyni az eleven történelmet is, amelynek a bolygóhoz kötődő szakasza hamarosan drámai véget ér.
Tudják, hogy nehéz az elhatározás – mondták a pipipek –, és óriási az emberekre nehezedő felelősség. Viszont a másik oldalon meg ott leskelődik rá a Fenyegetés, amely ma még nem látható, és nem is érzékelhető, de higgyék el az emberek, hogy a pipipek jóslata beteljesedik, erre bárkivel fogadni mernének akár millió az egyhez is. És az emberek sejthetik (bár mind a mai napig nem fogták föl az istennek sem), hogy mekkora veszedelmet úsztak meg, hogy a KEEC tényleg egy óriási veszedelem. 
A pipipek a maguk részéről helytelenítették azt a vitát, amely a Nagy Népgyűlést megelőző napokban az egész bolygót két nagy táborra osztotta. Menni vagy maradni, ezen vitatkozott hétmillárd ember, holott a pipipek szerint nem így szólt az alternatíva, hanem úgy, hogy menni vagy megégni. Égni vagy élni, mondták a pipipek, ha ez jobban tetszik, bár a lényeg változatlan. És a lényeg az, hogy a Nap porrá égeti néhány töredékmásodperc alatt a bolygót. 
Senki sem tudja, magyarázták a pipipek, hogy mi lesz az emberiség sorsa,, ha átköltöznek a csövekbe, és útnak indul a feneketlen Űrbe. Senki sem tudhatja, hová érkeznek el és mikor, s találnak-e valaha olyan bolygót, esetleg sokmillió fényévre innen, ahol az ember újra felépítheti civilizációját. Meglehet, addig a csövekben generációk százai, ezrei élik le az életüket, és még az emlékét is elfelejtik a régi Földnek. De azért az élet lesz. Élhető élet, amely a borzasztó távoli jövőben ugyan, de ígér kibontakozást. Itt a bolygón viszont a biztos halál vár rájuk, és azután a végtelen némaság a Naprendszerben. És az örök hideg. Mert a Nap halála után itt semmi sem marad meg, ami élő. 
Két teljes napon át tartott megszakítás nélkül a Nagy Népgyűlés. Fontos kérdéseket kellett tisztázni. Például azt, hogy kik költözzenek azonos csövekbe. Hiszen addig az emberiség országok és nyelvek közösségeiként létezett. Többezer éves tradíciója volt a nemzeti létnek. És ezt most el kellett felejteni, Úgy tűnt föl, ez a legcélszerűbb, ha a csövekbe a lehető legjobban összekeverve érkeznek az emberek, elvégre a Föld elhagyásával elveszíti klasszikus funkcióját a nemzet, illetve egy-egy csőnek kellene célszerűen “Nemzetté” válnia. 
Bár már a Nagy Népgyűlés kezdetekor világossá vált, hogy a tökéletes és véletlenszerűen irányított keveredés látszik a legcélszerűbbnek, a vita órákon át folytatódott, amíg végül a népgyűlés 47. órájában Socrates elnök elérkezettnek látta az időt, hogy véget vessen a vég nélküli vitának, és szavazásra szólítsa fel az emberiséget. A Nagy Népgyűlésnek megnyugtató módon kellett döntenie a jövőről, és a szavazás mindenki számára egyformán kötelező érvényű lesz, hangoztatta az Elnök. Mint kifejtette, arról már aligha érdemes szavazni, hogy költözzenek-e vagy sem, mert ez tőlük függetlenül eldőlt. Az utóbbi napok napikitörései egy eddig nem ismert folyamat felgyorsulásáról tanúskodnak, ami a csillagászok szerint elvben valóban elvezethet a nem túl távoli jövőben a katasztrófához. Persze, a tendencia még nem bizonyosság, de az emberiség biztonságával nem szabad játszani. Ha kiderül, hogy téves a diagnózis, a csövekből van lehetőség a visszatérésre. 
E pontnál az Elnök megszakította a beszédét, mert egy papírlapot helyeztek elé. Figyelmesen elolvasta, majd így szólt. 
– Most érkezett a jelentés a napkitörésekről. Eszerint most már egészen bizonyos, hogy a Napban megállíthatatlan folyamat indult be. A csillagászok megismételt számításai szerint ez a folyamat legkésőbb öt hónap múlva a Nap felrobbanásához vezet. 
– Így hát már csak egy kérdést kell eldönteniük, – folytatta az Elnök, – de minél gyorsabban. A hagyományos nemzeti keretek megőrzésével, vagy azok teljes feladásával költözzenek át a csövekbe az emberek. Az első változatban megmaradnak a föld régi nyelvei, és általuk egy sereg becses emlék, de fönnmarad egy sereg igen súlyos veszedelem is. A másik változatban a földi létformákkal együtt kell hogy pusztuljanak a földi nyelvek is, mert az elvetett nemzeti keretek mellőzésével értelmetlenné válnak a nemzeti nyelvek is. Csak a közös nyelvnek szabad megmaradnia, hogy a csövek populációi ezáltal minél előbb egységes nemzetté kovácsolódjanak, s ugyanakkor a csövek egymással is tartani tudják a kapcsolatot. Az is belátható, hogy mire a harmadik csövi generáció felnő, az egykori nemzeti formák puszta emlékké szelídülnek, s akiknek már a szülei is a közös létet szokták meg, nem éreznek hiányt, számukra ez az új létforma már tradíció lesz. A Népgyűlésen sokan mondhatták el a véleményüket. Hiszen mindnyájuk bőréről, jövőjéről volt szó. Lassan két nap telt el a Nagy Népgyűlés megnyitása óta, és most már eljött az ideje, hogy végiggondolva a hallottakat, eldöntsék, mi legyen a teendő. 
Az Elnök szavazásra szólította föl az emberiséget. 
Az elektronikus szavazás nem várt eredményt hozott. Az emberiség úgy döntött, elsöprő 86:14 arányban, hogy a hagyományos nemzeti keretek elhagyásával kívánja élni a csövekben az életét. Ezzel a Nagy Népgyűlés befejeződött, és megkezdődött az áttelepítés előkészítése. Sietve megalakultak bolygószerte a Csövi Kolonializáló Bizottságok, éppen annyi, ahány cső volt. Ezen bizottságokba minden ország a legjobb szakembereit delegálta. A csövekben lázas és összehangolt munka kezdődött. 
Ugyanebben az időben a Kisbolygók Övezetén túl úszó űrszondák egyike egy új, hatalmas intenzitással sugárzó, üstökösszerű égitestet fedezett fel, amelyik óriási sebességgel robogott a Naprendszer belseje felé. Néhány napon belül pipiphajókból álló raj “ugrándozott” elé, hogy megvizsgálják a szokatlan és gyanús kozmikus küldeményt. A pontosabb mérések igazolták, hogy az üstökös magja, feltehetően egy felrobbant égitest maradványa, egyenesen a Nap felé tart. Arra is fényt derítettek a számítások, hogy az ütközés okozhat ugyan a szokottnál nagyobb erejű kitörést, de egyrészt a halálos folyamat már úgyis beindult, másrészt az üstökös tömege annyira elenyésző volt a Napéhoz képest, hogy fölösleges lett volna pályájáról eltéríteni. A pipipek véleménye szerint az üstökös nem volt semmi más, csak a KEEC figyelmeztetése az emberek számára. Gesztus volt csupán, közjáték az utolsó nagy jelenés előtt. 
Mindenesetre az üstökös jótékonyan hatott a fennakadás nélkül, de kissé lagymatagon folyó előkészületekre. Néhány nap alatt a sebtében épített űrkompok tömegeit állították rendszerbe, és ezek révén óriási mennyiségű szerves anyagot szállítottak a csövekbe, majd szórták szét gondosan azok belső felületén. Kiderült, hogy a földihez hasonló biológiai telítettség a csövekben valamivel sűrűbb légkört eredményez. A pipipek tehát valóban óriási ismeretekkel rendelkezhettek, amikor a lakatlan csövekbe csak annyi levegőt juttattak, amennyi az induláshoz éppen szükséges volt. 
Óriási szenzációt okozott bolygószerte az az egyenes közvetítés, amelyik a hatvanhetes számú csőből számolt be az első földi állat, egy nyulacska szabadon bocsátásáról. A frissen nőtt csövi fűben, amely éppen olyan zöld és tömött volt, mit a gyep Angliában, a fehér szőrű, piros szemű nyuszi aggódva pislogott körül, majd amikor az őt szabadon eresztő biológusnő óvatosan ujjával farba pöccentette, bátortalan ugrándozásokkal elindult a frissen ültetett cserjék irányába. A csövi szabadság felé. 
A közelben álló rekeszekből újabb és újabb nyulak, mezei egerek, sündisznók, mókusok és más állatkák kerültek elő. Ezek viselkedését egy hétig kívánták figyelni a biológusok, akik szabadon eresztettek egy sereg különféle madárcsapatot is. Megtehették, mert gondolván a rendelkezésre álló idő szűkös voltára, nem kevés költséggel és fáradtsággal három-négy méter magas fákat is felszállítottak a csövekbe. És természetesen rengeteg fiatal, másfél-kétméteres facsemetét. A csövi erdőknek készen kellett várni az emberiséget, s bár ezek most még nagyon fiatal erdők voltak, azért volt águk, az ágakon levelek, amelyek között a madarak, és a fára mászó állatok védelmet, otthont találhattak. Az egyre zöldebb és egyre barátságosabb, szelíd csövi tájon mindenfelé kezdtek feltünedezni a különféle, tervezett, mégis festői szabálytalansággal telepített ligetek. 
A réten, amelyiken túl egy bájos juharfa-liget kezdődött, a közvetítésben szereplő biológusnő fehér papírdobozt tartott a kezében. Óvatosan kinyitotta, és egy pompás fekete szarvasbogarat emelt ki belőle. A fűre helyezte, majd a dobozból az előbbi mellé tette a párját. A két bogár lassan mászni kezdett a fűben. Most egy másik dobozt nyitott ki és az ujját finoman beledugta. 
Amikor fölemelte a kezét, kinyújtott mutatóujján egy katicabogár mászott. Fölérve az ujjbegyre egy darabig forgolódott, majd kitárva szárnyait, elröpült a csövi messzeségbe. A dobozból pedig katicabogarak százai tűntek elő. Most már egyre több nyitott fehér dobozt helyeztek a fűre a biológusok, s közben óvatosan hátráltak a réten. A dobozokból pedig bogarak, rovarok, rákok és pókok hada sereglett elő, és indult, hogy meghódítsa a csövi világot. Az ember lehetőséget adott a Föld apró teremtményeinek is, hogy hosszú útján vele tartsanak. Humánumból és jól megfontolt számításból. Az embernek szüksége volt ezekre a kisebb-nagyobb állatokra, hogy a természet körforgása itt a csövekben is teljes legyen. Csak néhány kellemetlen élőlénnyel tettek kivételt. Ilyen volt a szúnyog, meg a cecelégy. Azoknak se a humánumból, se a számításból nem jutott. Az ember sokezer évi keserves vakarózás után végleg leszámolt a zümmögő, vérszívó, betegséget terjesztő rovarokkal. Vagy legalábbis remélte, hogy leszámol velük. Tökéletes karantén azonban – hétmilliárd ember átköltöztetéséről volt szó! – aligha létezett. 
A telepítéssel egyidőben javában folyt a csövekben azoknak a területeknek a kijelölése, ahol az emberiség számára a haszonnövényeket termesztik majd. Már megkezdődött a vetés, munkálták mindenfelé a talajt, és fokozott tempóban épültek az úgynevezett intenzív élelemgyárak, ahol speciális tartályokban szerves anyagok szaporítása folyt. Ezekből különféle élelemdúsító alapanyagok készültek. A csövi emberiségnek meg kellett valósítani most már a gyakorlatban a legintenzívebb, és egyúttal legártalmatlanabb, önfenntartó táplálkozási láncot, ha biztos akart abban lenni, hogy egyszer majd célba érkezik. 
Példátlan és szokatlan, bolygóméretű munkamegosztás alakult ki a kényszer és a rohanó idő sürgetésére. Közben újabb és újabb jelentések tudósítottak a Napban beállt változásokról. Már az emberek is érzékelték, hogy a Nap megváltozott. A Földön mindenütt fokozatosan emelkedett az átlaghőmérséklet, ugyanakkor egyre többfelé tomboltak félelmetes erejű viharok. A meteorológusok véleménye szerint az elkövetkezőkben a helyzet rohamosan romlik. Növekszik a forróság, a viharok még vadabbak és még kegyetlenebbek lesznek. Ugyanakkor számolni kell azzal is, hogy ez a hőmérsékletváltozás változásokat idéz elő a Föld vízrajzában is. Egyes helyeken rendkívüli esőzésekre kell számítani, máshol példátlan aszály várható. Hogy pontosan hol, azt nehéz volt megmondani a Nap szabálytalan viselkedése miatt. Mindenesetre a viharoktól leginkább veszélyeztetett területekről máris megkezdődött a lakosság kitelepítése, egyelőre még a bolygón, más, csendesebb vidékekre. De mindenki tudta már, hogy csak napok kérdése, mikor kezdődik meg a Nagy Költözés. Közben fönt a csövekben egyre többen dolgoztak. Utak épültek a már sarjadzó vetések mentén, elektromos távvezetékek a föld alatt, meg egy sereg olyan létfontosságú beruházás, amely nélkül a civilizált élet a földiek számára nem volt elképzelhető. A pipipek szerint a földiek legalább tízszer annyi mindent cipelnek magukkal, mint amennyire szükségük van, de aztán belátták, hogy a földieket nem lehet pipipésszel megítélni. És a továbbiakban egy szót sem szóltak. Az viszont maradéktalanul tetszett nekik, hogy a földiek világméretű tombolát rendeztek, miután sikerült megegyezni az első száz cső nevében. Egy külön e célra összehívott nemzetközi bizottság foglalkozott a névadás nehéz és felelősségteljes feladatával. Sok-sok ezer beérkezett javaslatból kellett összeállítaniuk a legmegfelelőbbeket, amelyeket azután sorsolással osztottak ki a korábban sorszámmal ellátott csövek között, így született meg Kék Öböl (ez utóbb legendássá lett), Jóreménység, Fehérfolyam, Erdőmély, Abrakadabra, Lilliput, Nakonxipán, El Doradó és a hozzájuk hasonlók. 
Szigorú előírás volt, hogy egyetlen cső sem viselheti létező földi ország, város vagy más település nevét. A névadás sikeresnek bizonyult, és néhány nap múlva az összes cső pompás névvel rendelkezett, amit egy erre kivezényelt brigád azonmód a csövek oldalára festett irdatlanul nagy betűkkel. Most már csak azt kellett eldönteni, hogy ki hová költözzék a Földről. 
Ezt elősegítendő, szerte a bolygón elmés számítógépet hoztak forgalomba, amely egy véletlengenerátor közreműködésével viharos sebességgel sorolta a csövi neveket. A játékos akkor nyomta meg a a gombot, amikor akarta. A gépen pedig megjelent egy felirat. Például az, hogy Fűzfaerdő. S emberünk ezzel a fűzfaerdei lakosok közé regisztráltatott, amelyről egy apró celluloid kártya adott igazolást. 
De ez csak játék volt, és szervezői nagyon jól tudták, hogy az örök emberi mohóság és kíváncsiság legyőzhetetlen, s lesznek olyanok, akik vég nélkül fogják halmozni a celluloid kártyákat, hogy le ne maradjanak a legjobb csőről. Máris mindenféle pletykák keltek szájra arról, hogy ez vagy az a cső miben különbözik a többitől. Valójában csak az volt a cél, hogy továbbra is ébren tartsák az emberek figyelmét a csövek iránt, hogy inkább az eljövendő és izgalmas csövi élet foglalkoztassa a fantáziájukat, mint az a pusztulás, amit maguk körül láthattak. Sajnos, aggasztó mértékben nőtt mégis azoknak a száma, akik élénken tiltakoztak a népvándorlás ellen. Szekták és csoportok formálódtak, és egyre hangosabban hallatták hangjukat. Voltak, akik szélhámosságnak, szemfényvesztésnek tartották az egészet, egy cinikusan gonosz trükknek, amely szerint előbb videofilmmel halálra rémísztették az emberiséget, hogy aztán rávehessek őket a költözésre a halálgyárakba, mert – állították ezek a csoportok – azokban a csövekben nincs se föld, se fű, se fák, csak mérges gáz. És mindez azért, mert az emberiség túlnépesedett. Az ostobák utaznak, az okosok pedig ittmaradnak a jólétben és a gazdaságban kényelmesen. 
Ez nagyon veszélyes filozófia lett volna, ami ki tudja, milyen következményekkel jár, ha az állandósult és egyre hevesebb napkitörések nem ébresztettek volna a leglaikusabb emberekben is fokozódó aggodalmakat. Elég volt csak az égre nézni, hogy bárki meglássa, valami szörnyűség készül odafent. S akit ez sem győzött volna meg, azt meggyőzték az egyre gyilkosabb tornádók, hurrikánok és más szélviharok. 
Voltak mások is az ittmaradni akarók között. Kevésbé hangosak, kevésbé dühösek, de talán még elszántabbak, mint azok. Főként az idősebbek tiltakoztak a kényszerű áttelepülés miatt, de sok fiatal is azt mondta, ő inkább maradni akar, és ha úgy hozza a sors, együtt halni a Földdel. Próféták bukkantak elő, akik a Végítéletet, az isteni igazságtevést hirdették, és felszólították az emberiséget, hogy térjen meg, mielőtt nem késő. Csak a gyávák menekülnek, és bújnak sötét csövekbe az Úr haragja elől, mint a patkányok, mondták ezek a próféták, ám a repülő égi csövek koporsói lesznek az árulóknak, akik megtagadják nem csak szülőföldjüket, de az Istent is. Közel van már az ítélet Napja, hirdették fennhangon a próféták, térjetek meg az Úrhoz bűnös emberek, térjetek meg, amíg nem késő. A szemük tűzben égett, a hangjuk reszketett a felindulástól, és az arcukon könny csörgött. Az emberek pedig letérdepeltek előttük, és a homlokukat a földhöz érintették, mert egyre jobban féltek, a rettegés összeszorította a szívüket, és végső kétségbeesésükben maguk is szenvedélyesen fohászkodtak az Úrhoz, segítse meg őket. Bizony, nincs mit tagadni, voltak még világos eszű tudósok és szakemberek is, akik odaborultak az utca porába egyik-másik próféta elé, és az ő szívüket is marokra szorította a kétségbeesés, és ők is együtt jajgattak, imádkoztak, zokogtak a tömeggel, mert ezek a napok tényleg a Végítéletet hirdették, és az ember elérkezett tűrőképessége végső határához. Innen már nem volt tovább. De a következő napon megindult az első cső felé az első emberekkel megrakott űrkomp, és még aznap kompok százai és százai indultak útnak. 
Megkezdődött az átköltözködés és a költözők hangja elnyomta egy időre a rettegők kiáltozását. Az emberek előtt kinyílt egy út a menekülés felé, és az emberek túlnyomó többsége a menekülést választotta. A végéhez közeledett egy sokévezredes dráma utolsó nagy jelenete. 

*

El kell, hogy köszönjünk hőseinktől. Hosszú út vár rájuk és nem tudható, mi történik velük az úton. Talán célba érnek, talán eltévednek a csillagok végtelen rengetegében. De ha célba érnek is majd, azok, akik a hatalmas csövekben most útra keltek, nem látják meg, nem ismerik meg azt a napot. Generációk százai, talán ezrei élik le életüket a csövekben. És lesznek csövek, amelyek soha sem érnek célba. Az elhagyott bolygó, a Föld képe elhalványul majd az utódok emlékezetében. Az ő számukra a Cső lesz a valóság, az otthon, az lesz a világ közepe. Az állandó menekülés pedig létezésük egyetlen értelmes és elképzelhető formája lesz. 
Isten veled, Föld! 
A sok-sok csőhajó kiúszott a Föld bolygó vonzásteréből, és megkezdte végtelen vándorútját csillagok és galaktikák között. Akik a bolygót választották, fölnéztek az égre, és tekintetükkel kísérték a lassan távolodó csöveket, amelyeket végül elnyelt a kéklő messzeség. Ilyen volt a búcsú földi szemmel nézve. 
Hányan lehettek, akik a bolygón maradtak? Kevesen. Talán csak néhány tíz vagy százezren mindössze. Többnyire idős, szomorú emberek, akik nem tudták volna elhagyni a Földet. Anyák, akik meghalt gyermekük sírját őrizték, özvegyek, akik képtelenek lettek volna innen elmenni. Szinte mindegyikük magányos volt, és mind valamilyen fájdalmas sebet hordott a lelkében. Volt közöttük másféle ember is. Fiatal lányok és fiúk, akik valamiért elmenekültek a szülők elől, és itt a Földön akarták megismerni, ha csak néhány napra is a maradéktalan és teljes boldogságot. 
A legtöbb mégis a szomorú ember volt. És mindnyájan tudták, hogy már csak néhány nap az életük. Úgy éltek a tágas és döbbenetesen kihalt bolygón, hogy látták, az egykor megjövendölt világvége elérkezett. Bolyongtak a hatalmas és néma bolygón. Soha nem tértek vissza ugyanarra az útra, mert már nem volt értelme sem útnak, sem iránynak. Sokan közülük elővették a magányos könyvtárakból, vagy az elhagyott templomokból az emberiség legrégibb könyvét, a Bibliát, és azokat a sorokat keresték benne, amelyek hozzájuk szólnak, és mindenki megtalálta magának ezeket a sorokat, de nem volt két ember a sokezer ittmaradott közül, akinek ugyanazok a sorok ugyanazt az üzenetet közvetítették volna, és ez is a Biblia és az ember csodája volt, a végtelen értelmű üzenet a végtelen arcú embernek. A Szent Könyvvel a kezükben bolyongtak a magukra hagyottak, és gyalog, vagy autóval, hajón, vagy repülőgépen egy irányba tartott mind, a piramisok felé. 
Ivette az elsők között érkezett. Sokat változott azóta, hogy elhagyva halott anyját és otthonát, az erdőbe indult. Abban az időben környékükön feltűnően megszaporodtak a különös jelenségek. Egy szekta ütött tanyát az erdő mélyén álló kivénhedt házban, amelynek tulajdonosa évekkel azelőtt öngyilkos lett, és soha senki sem jelentkezett az örökösök közül, noha voltak örökösök. A ház magára hagyatva állt az erdőben, kerülték a kirándulók és a közelben lakók. 
A titokzatos társaság, amely magát az ítélet Tanúinak nevezte, itt ütött tanyát. Vezetője egy kreol bőrű torzonborz hajú, szakállas férfi volt, aki külsejében Jézusra próbált hasonlítani, és filozófiájában zavaros keverékét alkotta meg a különféle vallásoknak, összekeverve a keleti és őskeresztény tanokat különféle szadisztikus, erotikus, mazohisztikus elméletekkel és gyakorlatokkal. Hívei főleg fiatalok voltak, és napról napra szaporodott a tábora. A tanúk, ahogy magukat egyszerűen nevezték, elvetettek mindenféle hagyományos társadalmi normát és elvet, gátlástalanul loptak és erőszakoskodtak, mondván, hogy az ítélet Napja előtt minden elveszítette értelmét, még a józan ész is. 
Bob Fox, a próféta, aki önmagát Elveszettnek nevezte és megkövetelte, hogy minden híve csak így szólítsa őt, nem áltatta híveit. A végső napon, mondotta, nem lesz irgalom a Földön élőknek. Minden és mindenki elpusztul majd, mert az emberiség lelkét évmilliók bűnei terhelik, amit már késő jóvátenni. Senki sem menekülhet a könyörtelen ítélet elől, de aki megerősíti hitét és fölemeli lelkét, aki örömmel dől majd a semmi karjaiba, az fájdalom nélkül éli át a pusztulást, az szenvedés nélkül fog majd fizetni az apák és anyák bűneiért. A félelem nélküli halál igéjét hirdette Bob Fox. Gyávának és hazugnak, ostobának nevezte a csövekbe menekülőket, akik úgysem kerülhetik el az irgalmatlan végzetet. Az ő pusztulásuk borzalmas Holocaust lesz, hirdette az Elveszett, mert a rettegés felfokozza a fájdalmakat. 
Amilyen könyörtelen szónok volt, olyan nagyvonalúként viselkedett, ha a hívekről volt szó. Különösebb teketória nélkül, már jó előre feloldozta őket minden elkövetett, és elkövetni szándékozott, bűnük alól, mondván, hogy a teremtés végső nagy bűnéhez képest az ő bűneik jelentéktelenek. Teljes szabadságot hirdetett, az utolsó lehetőség jogán. 
Az otthonról elmenekült lányt ez a tan úgy vonzotta magához, mint lepkét a lámpafény. Ivette elmerült a zajos eszmék és rítusok özönében, szinte önkívületben teltek el a napjai. Azt sem bánta, hogy a próféta őt szemelte ki első ágyasául, azzal sem törődött, amikor Fox kis híján megölte a bátyját, aki eljött érte, és megpróbálta őt a szekta bűvköréből kiszabadítani. A két férfi sokáig méregette egymást a felhevült hívek gyűrűjében, és Fox tudta, csak egy szó kellene ahhoz, hogy Jimet a többiek darabokra tépjék. De ő leintette híveit, és fenséges mozdulattal a mögötte ácsorgó lányra mutatott. Megengedte Jimnek, hogy a húgát magával vigye. Ivette még aznap éjszaka visszaszökött a szektához, és Fox bérelt repülőgépén a társaság nagyobb része örökre eltűnt a kutatók szeme elől. 
A kövér ember talán képes lett volna megtalálni őt, hiszen a Nagy Költözés utolsó pillanatáig működött a Biztonsági Szolgálat, de Holloway-Ford már nem volt a szolgálat főnöke. A győzelem után bejelentette lemondását, és hazautazott. Felesége temetése óta elhanyagolta külsejét, nem törődött a lakásával sem. Céltalanul ődöngött, vagy kisétált a közeli erdőbe, leült egy kivágott fa törzsére, és órákon át nézett maga elé. Jim képtelen volt felrázni az apját, és a kövér ember egy nap közölte megmásíthatatlan akaratát a fiával. Haladéktalanul költözzön az általa választott csőbe. Ő pedig marad. Itt marad a Földön. Nem utazik tovább. Nem törődött a fia könyörgésével, aki végül egy reggelen valóban elutazott. Akkor a kövér ember a garázsból előhozta az autóját, és elindult a néma és elhagyott országúton valamerre dél felé. Sejtelme sem volt róla, hogy hová megy, de hát ennek már nem is volt jelentősége. 
Apa és lánya később találkoztak, véletlenül. Közösen repülőgépre szálltak, amely Egyiptomba vitte őket. Bob Fox az utolsó pillanatban felülvizsgálta tanait, és Joshua Smith néven a Bíborvirág cső lakója lett. Ott a továbbiakban algatenyésztéssel foglalkozott, lenyíratta hosszú haját és szakállát. Senki sem tudta meg, hogy a Végítélet prófétája volt a bolygón. Hívei magukra maradtak és szétszóródtak. 
Ivette véletlenül tudta meg, hogy indul még egy gép Washingtonból Egyiptom felé. Mert most mindenki a piramisokhoz tartott. A lány minden iránt elveszítette érdeklődését, de úgy gondolta, végsősoron mindegy, hol talál rá a halál. Egy társnőjével felszállt a gépre, ahol találkozott az apjával. Természetesen egymás mellé ültek, és egész úton beszélgettek a történtekről. Apa és lánya soha még ilyen őszinte és bensőséges beszélgetést nem folytatott. Amikor egy elhagyott repülőtéren landolt velük a gép, kiszálltak, és a forró betonon megölelték egymást. 
– Isten áldjon, kislányom! – mondta a kövér ember. 
– Ég veled, apu! – felelte Ivette. 
Soha többé nem látták egymást. A kövér ember arra tartott, amerre a többiek mentek. Lassan bandukolt a forró utcákon. Egyszercsak megállt mellette egy autó, és valaki a nevén szólította. 
– Üljön be, Holloway-Ford úr! 
A kövér ember a szolgálat egyik ügynökét ismerte fel. 
– Üdvözlöm, Lincoln! – köszöntötte, amikor felkászálódott mellé a nyitott terepjáróba. – Hát, maga is itt maradt? 
– Itt kellett maradnom – felelte Lincoln és gázt adott. – Valaki miatt. 
A kövér ember bólintott. Értett mindent. Ő is ugyanazt érezte. Ő sem mehetett innen tovább. Számukra már csak néhányszor száz méterig vezetett az út. Aztán megérkeztek. Lincoln leállította a motort. 
– Innen már gyalog is mehetünk! 
Előttük a sivatagot megtöltötte a zarándokok egyre szaporodó tömege. Úgy festettek, mintha egy nagyszabású szabadtéri előadásra jöttek volna. Mindenfelé színes sátrak álltak, vidám külsejű hűtőkocsik, kényelmes nyugágyak. Későre járt, a Nap már lebukott a horizont mögé, de még nem köszöntött be a hűvös sivatagi éjszaka. Lincoln csomagokat emelt ki a terepjáróból. A kövér ember segített neki. Két nyugágyat állítottak az autó elé, közéje egy kényelmes asztalkát, arra pedig egy nagy hűtőtáskát. A táskában whisky volt, szóda és természetesen jég. Lincoln poharakat hozott elő, és töltött mindkettőjüknek. Ittak az italból. 
– Később hűvösebb lesz – mondta Lincoln. – Van ott az autóban néhány meleg pokróc. Gondolom, maga sem akar ma éjszaka aludni. 
A kövér ember bólintott. A belső zsebéből egy doboz szivart húzott elő és kinyitva, a másik felé nyújtotta. 
– Mi ez? – kérdezte Lincoln. 
– Szivar. 
– És mit kell vele csinálni? 
– Szívni kell. 
– És az jó? 
– Az ember eltölti vele az időt. Csak arra vigyázzon, ne szívja mellre, mert akkor könnyen elszédül. 
Mindketten rágyújtottak, és az egyre mélyülő éjszakába fújták az illatos füstöt. A szivart még Észak-Amerikában, egy teljesen elhagyott múzeumból szerezte a kövér ember. Úgy gondolta akkor, hogy az utolsó nap éjszakáján szivarozni fog. És ez az éjszaka elérkezett. Valahol, szólt egy rádió. Csend volt, s a rádió hangját mindenki hallotta. 
– A napkitörés túljutott a kritikus ponton, a folyamatok felgyorsultak, feltehetően néhány órán belül a forró lökéshullám eléri a Föld bolygót. A hullám hőmérséklete többezer Celsius fok, így számításaink szerint a Föld bioszférája a másodperc töredéke alatt elpusztul. Már nincs esélyünk a menekülésre, a bolygó légteréből a leggyorsabb űrjármű sem tudna a lökéshullám előtt elmenekülni. Hölgyeim és uraim, embertársaim! Búcsúzzunk egymástól! A mi utunk véget ért. A Föld bolygó utolsó rádióállomása befejezi adását. 
Csönd lett egy pillanatra, majd a rádióban megszólalt az utolsó zene az utolsó tekercsről. A sivatagot betöltötte az orgona hangja. 
– Jó választás volt – szólt halkan Lincoln. A sötétben már csak szivarjának parazsa látszott. – Bach zenéje számomra mindig olyan volt, mint egy végtelen hálaadó mise. És hát igazából mondva, most inkább hálásaknak kell lennünk. Nem volt rossz ez a néhány ezer év. 
– Nem volt rossz – mondta halkan a kövér ember. Csendesen pöfékeltek a nyugágyakban, és bámultak a sötétben Kelet felé. Később Lincoln szendvicseket hozott az autóból, és azt is megették. És megitták az összes whiskyt, amit a hűtőtáskában találtak. Azután beszélgettek sokáig, majd még egy szivarra gyújtottak. S ekkor meglátták végre, hogy Keleten az ég alja halványan világosodik. Eldobták a szivart, ledobták magukról a pokrócot, és fölálltak a nyugágyból. Föltápászkodtak az erősödő derengésben az addig a földön heverő, vagy nyugágyakban szundikáló zarándokok is. Mindenki állt és Kelet felé nézett, arra, ahol a legnagyobb piramison túl hamarosan fölkel az emberiség történelmében utoljára... 
Már csak másodpercek voltak hátra. Az égbolt hirtelen kivilágosodott, de olyan fényességgel, hogy az emberek egy pillanatra behunyták a szemüket. De aztán erővel kinyitották megint, mert látni akarták, látniuk kellett az utolsó... 
És akkor soha nem látott erővel ragyogva, láng- és fényözönt árasztva felkelt a Nap. 

*

(Vége az első könyvnek.)