NNCL1419-50Dv1.0

Cornelius Ryan
Messze volt a híd

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST 1982

FORDÍTOTTA

FÉLIX PÁL

CORNELIUS RYAN: A BRIDGE TOO FAR

COPYRIGHT © CORNELIUS RYAN 1974

HUNGARIAN TRANSLATION © FÉLIX PÁL 1982

VALAMENNYIÜKNEK
A keskeny folyosóban, amelyen át a páncélosok támadnak majd, öt nagyobb hidat kellett elfoglalni. Az ejtőernyős csapatok feladata az volt, hogy épségben kerítsék hatalmukba. Az ötödik, az Alsó-Rajnán, egy Arnhem nevű városka közelében, hatvannégy mérfölddel a német vonalak mögött – ez a híd aggasztotta Frederick Browning altábornagyot, az 1. szövetséges ejtőernyőshadsereg helyettes parancsnokát. Rámutatott a térképen, s megkérdezte: – Mennyi időbe telik, amíg a páncélosok elérnek bennünket? – Két napba – válaszolta Montgomery tábornagy nyomban.
Browning le sem vette szemét a térképről. – Négy napig tarthatjuk. – Majd hozzáfűzte: – Csak ezen az egy hídon ne múljon végül.

Így emlékeznek a résztvevők a Market-Garden hadművelettel kapcsolatban Montgomery főhadiszállásán 1944. szeptember 10-én megtartott utolsó tanácskozásra. Az idézetek Roy E. Urquhart vezérőrnagy Arnhem című
emlékiratából valók.

ELŐSZÓ

A Market-Garden hadművelet
1944. szeptember 17-24.

1944. szeptember 17-én, vasárnap délelőtt 10 óra után, a dél-angliai repülőterekről felszállt az egyetlen hadművelethez összegyűjtött eddigi legnagyobb csapatszállító repülőgépflotta. Ezzel a második világháború 263. hetében Dwight David Eisenhower tábornok, a szövetséges haderők főparancsnoka megindította a Market-Garden hadműveletet, a háború egyik legmerészebb és legötletesebb vállalkozását. Meglepő talán, de az együttes ejtőernyős és szárazföldi támadás eltervezője éppen az egyik legóvatosabb szövetséges parancsnok, Bemard Law Montgomery tábornagy volt.
A “Market”, a hadművelet ejtőernyős szakasza hallatlanul nagyszabású volt: közel ötezer vadászgép, bombázó, szállító-repülőgép és több mint 2500 vitorlázó repülőgép vett részt benne. Ezen a vasárnap délután, pontosan 13.30-kor, a példátlan arányú nappali megmozdulás során egy teljes szövetséges hadsereget, járműveivel és felszerelésével egyetemben kezdtek ejtőernyőn ledobni a német vonalak mögött. E merész és történelmi légi invázió a nácik megszállta Hollandiába irányult.
Eközben a szárazföldön, végig a holland-belga határ mentén elfoglalták állásaikat a “Garden”-haderők, a 2. angol hadsereg összevont páncélos hadoszlopai. Tüzérségi előkészítés után 14.35-kor, rakétakilövő vadászgéprajok fedezetével megindultak a harckocsik a Hollandia gerincét alkotó stratégiai úton, amelynek elfoglalásáért és nyitva tartásáért már harcban álltak az ejtőernyősök.
Montgomery nagyra törő terve azt célozta, hogy csapatai és harckocsijai gyors ütemben áttörnek Hollandián, egyetlen lendülettel átkelnek a Rajnán, és behatolnak Németországba. Montgomery úgy vélte, a Market-Garden hadművelet lesz az a villámcsapás, amely térdre kényszeríti a Harmadik Birodalmat, és meghozza 1944-ben a háború befejezését.

I. RÉSZ

A visszavonulás

1

Drielben, ebben az ezeréves múltú holland faluban feszülten füleltek az emberek. A nyugtalan álmúak már hajnal előtt fölébredtek, fények gyúltak a leredőnyözött ablakok mögött. Eleinte csak sejtettek, hogy valami érthetetlen dolog történik közvetlen környezetük határain túl. Homályos sejtelmeik azonban lassanként testet öltöttek. A távolból tompa moraj hallatszott szakadatlanul.
A messzi, folyamatos dübörgés hullámokban érte a falut. Mivel az emberek nem találtak magyarázatot erre az átható zajra, sokan önkéntelenül azt hitték, hogy a közeli Alsó-Rajna áramlásában történt valami váratlan változás. Hollandia területének fele a tengerszint alatt fekszik, s ezért a víz az örökös ellenség, a gátak pedig a legfoganatosabb fegyverek abban a véget nem érő küzdelemben, amely a tizenegyedik századnál előbb kezdődött. A Gelderland székhelyétől, Arnhemtől délnyugatra, az Alsó-Rajna egyik nagy kanyarulatában megbúvó Drielt is emlékezteti erre a küzdelemre a községtől néhány száz méterrel északra emelkedő gát, amely néhol hét méternél is magasabb, és tetején műút vezet. Ez a gát védi a falut és környékét a majd négyszáz méter széles, szeszélyes folyó ellen. Ezen a reggelen azonban nem a folyó nyugtalankodott. Az Alsó-Rajna óránként két mérföldes megszokott áramlási sebességgel hömpölygőn az Északi-tenger felé. A falut védelmező gát kőborításáról visszaverődő hangok a folyónál sokkal kíméletlenebb ellenségtől származtak.
Mihelyt virradt, s a nap kezdte felszívni a ködöt, a zűrzavaros zaj megerősödött. A Drieltől kelet felé vezető utak felől a falusiak már jól hallották a percről percre hangosabb motorzúgást. Aggodalmuk ekkor már riadalomba csapott át, mert senkinek sem lehetett kétsége a zaj eredetét illetően: a második világháború ötödik évében, ötvenegy hónapos náci megszállás után mindenki megismerte dübörgéséről a német motorizált oszlopokat.
Fokozta az ijedelmet, hogy vonulásuk ezúttal óriási arányokat öltött. Némelyek elmondták később, hogy addig csak egy ízben hallottak ilyen iszonyú motorzúgást – 1940 májusában, amikor a németek betörtek Hollandiába. Hitler gépesített hadseregei akkor Drieltől tíz-tizenöt mérföldre átözönlöttek a Birodalom határán, majd elérve a legfontosabb országutakat, hamarosan elárasztották az országot. Most pedig ismét megtöltötték a gépesített oszlopok ugyanezeket az utakat.
Különös zajok szűrődtek a faluba a Drielhez legközelibb kétsávos országútról, amely az Alsó-Rajna északi partján fekvő Arnhemet köti össze a tizenegy mérfölddel délre levő Nijmegennel, a széles Waal folyó menti, nyolcadik században alapított várossal. A motorok tompa dübörgéséből az emberek jól kihallottak olyan zajokat is, amelyek sehogysem illettek a vonuló gépkocsioszlophoz: szekérkerekek csikorgását, kerékpárok surrogását, lábak lassú, egyenetlen csoszogását.
Miféle menetoszlop lehet? De még fontosabb: merre tart? A háborúnak ebben a pillanatában akár Hollandia jövője állhatott a válaszon. A legtöbben úgy vélték, az oszlopok nagy csapaterősítéseket szállítanak a megszállóknak, vagy pedig délnek igyekeznek, hogy feltartóztassák a szövetséges erők előnyomulását. A szövetséges haderők bámulatosan hamar szabadították fel Franciaország északi részét. A harcok most Belgiumban zajlanak, állítólag nem teljes száz mérföldre ide, Brüsszel előtt. Szárnyra kapott a hír, hogy hatalmas szövetséges páncélosegységek közelednek a holland határhoz. Drielben azonban senki sem tudta bizonyosan, ezek a hadoszlopok milyen irányban haladnak. A távolság meg a szórt zaj lehetetlenné tette a tájékozódást, az éjszakai kijárási tilalom miatt pedig a falusiak nem hagyhatták el házaikat, hogy tudakozódjanak.
Gyötörte őket a bizonytalanság, de várakoztak, nem tehettek egyebet, így azután nem tudhatták, hogy röviddel hajnal előtt Driel teljes német helyőrsége, három fiatal katona, lopott kerékpárokon elhagyta a falut, és elhajtott a ködbe. A faluban katonai hatóság már nem ügyelt a kijárási tilalomra.
A mit sem sejtő emberek nem mozdultak házaikból. A kíváncsibbak azonban nem bírták türelemmel, s elhatározták, hogy vállalva a kockázatot, telefonon szereznek értesülést. Az ifjabb Cora Baltussen a Honingveldesestraat 12. szám alatti házától, szülei lekvár- és befőttüzemének szomszédságából föltárcsázta arnhemi barátait. Nem akart hinni a fülének, amikor a szemtanúkkal beszélt. A hadoszlopok nem délnek, nem a nyugati front felé igyekeztek. 1944. szeptember 4-én, ezen a ködös reggelen a németek és híveik láthatóan menekültek Hollandiából, amilyen járművön csak menekülhettek.
Cora úgy gondolta, hogy a harcok, amelyektől mindenki tartott, most már elkerülik őket. Tévedett. A mindeddig épen maradt, jelentéktelen Driel háborúja ezután kezdődött.

2

Drieltől ötven mérföldre délre, a belga határ menti városokban és falvakban ujjongott a holland lakosság. Hitetlenkedve nézték, amint Hitler Észak-Franciaországban és Belgiumban tönkrevert seregeinek maradványai végtelen menetben vonulnak ablakuk előtt. A vereségük járványosnak tetszett: nemcsak a katonai egységek, de sok ezernyi német civil és holland náci is eszeveszetten menekült. A menekülő csapatok is valamennyi úton a német határ felé igyekeztek.
Lassan indult meg a visszavonulás egy-egy vezérkari kocsi és néhány jármű érkezett Belgium felől –, így azután a hollandok nemigen tudták volna megmondani, mikor kezdődött. Némelyek szerint szeptember 2-án, mások viszont 3-ára esküdtek. Negyedikére azonban a németek és híveik áramlásából már eszeveszett menekülés lett, és másnap, szeptember 5-én tetőzött – ezt a napot később a holland történetírók Dolle Dinsdag, vagyis “őrült kedd” néven emlegették.
A németek menekülését rémület és fejetlenség jellemezte. Minden elképzelhető szállítóeszközt hasznosítottak. A belga határtól Arnhem északi vidékéig, sőt azon túl is teherkocsik, autóbuszok, vezérkari kocsik, félhernyótalpas vontatók, páncélkocsik, szekerek, faszénnel vagy fával működő személygépkocsik özönlöttek az utakon. A zilált oszlopok járművei között sebtében rekvirált kerékpárokon mindenütt felbukkantak a fáradt, poros katonák.
Akadtak azonban még meghökkentőbb szállítóeszközök. Valkenswaard városában, néhány mérfölddel északra a belga határtól, az emberek ámulva nézték, hogyan haladnak német katonák teljes menetfelszerelésben nagy üggyel-bajjal gyermekrollereken. Hatvan mérföldre odébb, Arnhemben, az Amsterdamseweg tolongásában két zömök igásló súlyos fekete-ezüst halottaskocsit vont méltóságosan. Hátul, a koporsó helyén vagy húsz torzonborz, elcsigázott német szorongott.
E nyomorúságos menetoszlopokban a legkülönfélébb német egységek katonái vánszorogtak: fekete egyenruhás páncélosok, páncélkocsik nélkül, a Luftwaffe emberei – nyilván ennyi maradt a Franciaországban és Belgiumban szétvert légierőből –, tucatnyi hadosztály Wehrmacht-katonái, végül a Waffen SS csapatai, a kísérteties halálfejesek. A parancsnokok nélkül, kábán támolygó, fásult katonákat figyelve, Wilhelmina Coppens St. Oedenrodéban arra gondolt, hogy “a legtöbben nem tudják, hol vannak, de azt sem, merre tartanak”. Az utcán ácsorgó hollandok keserves mulatságára egyes német katonák annyira tájékozatlanok voltak, hogy a járókelőktől tudakolták, merre a német határ.
Eindhoven ipari városban, a mammut Philips villamossági művek telephelyén, a lakosság már napok óta hallotta Belgium felől a tompa ágyúdörgést. S most, amint a megvert német hadsereg maradványai szemük láttára özönlöttek el az országutakat, az emberek azt várták, hogy a szövetséges csapatok órákon belül megérkeznek. Erre számítottak a németek is. Frans Kortie, a községi tanács pénzügyi osztályainak huszonnégy éves alkalmazottja azt hitte, hogy ezeknek a csapatoknak eszük ágában sincsen ellenállást tanúsítani. A közeli repülőtérről hatalmas robbanások hallatszottak, amint az utászok kifutópályákat, lőszerraktárakat, üzemanyag-tárolókat és hangárokat robbantottak. A várost elborító füstgomolyon át Kortie megfigyelte, amint német egységek sietve szerelik le a nehéz légvédelmi ágyúkat a Philips Művek épületeinek tetőiről.
Eindhoven északi részétől Nijmegen városáig a teljes térségben megfeszített erővel dolgoztak a német műszaki alakulatok. A Végnél városa melletti Zuid Willemsvaart-csatornában a német utászok Cornelis de Visser elemi iskolai tanító szeme láttára robbantottak fel egy megrakott uszályt: a repülőgépmotor-alkatrészek halált záporozó repesz-eső módjára hullottak a magasból. Nem messze, Üdén faluban, Johannes de Groot, negyvenöt esztendős karosszérialakatos családjával együtt figyelte a visszavonulást, amikor három, száz méterre a házától a németek fölgyújtottak egy régi holland kaszárnyát. Alig néhány perc múlva fölrobbantak az épületben tárolt nehéz bombák, és megölték a de Groot család négy gyermekét – a legkisebb öt, a legidősebb tizennyolc éves volt.
A városokban, többek között Eindhovenban, ahol az iskolaépületeket is fölgyújtották, a németek akadályozták a tűzoltókat munkájukban, és teljes épülettömbök váltak a lángok martalékává. Az utászok, az országutakon menekülő katonasággal ellentétben, mintha még mindig terv szerint dolgoztak volna.
A legfejvesztettebben a civilek, a német, holland, belga és francia nácik menekültek. A hollandok közönyösen nézték őket. Johannes Hulsen, St. Oedenrode-i gazda szerint ezek a menekülők “halálra rémültek”, s meg is volt minden okuk, állapította meg elégedetten, hiszen a szövetségesek “a sarkukban voltak, és tudták az árulók, hogy ütött az utolsó órájuk”.
A holland nácik és a német civilek eszeveszett menekülését Hollandia hírhedt Reichskommissar-ja, az ötvenkét éves dr. Arthur Seyss-Inquart és Anton Mussert, a holland náci párt nagyra törő, kíméletlen vezére indította meg. Seyss-Inquart, aki mind idegesebben figyelte a németek sorsát Franciaországban és Belgiumban, szeptember 1-én elrendelte, hogy a német polgári személyeket telepítsék át Kelet-Hollandiába, közelebb a Birodalom határához. Hasonló mozgósító parancsot adott ki a holland náci párt tagjainak az ötvenéves Mussert is. Seyss-Inquart és Mussert egyébként az elsők között kerekedtek fel. Hágából az Arnhemtől tizenöt mérfölddel északra fekvő keleti Apeldoornba tették át a székhelyüket. Mussert még nála is közelebb menekítette családját a Birodalom határához Overijssel tartományban, a twentei határvidéken helyezte el rokonait. Eleinte a legtöbb német és holland polgári menekülő kényelmesen igyekezett keletnek. A gyors események azonban teljes zűrzavart támasztottak. Szeptember 3-án az angolok elfoglalták Brüsszelt. Másnap elesett Antwerpen. Az angol páncélosok és csapatok néhány mérföldre jártak a holland határtól.
Nyomban e káprázatos győzelmek után Vilma, Hollandia idős királynője, Londonból sugárzott rádióbeszédében közölte népével, hogy küszöbön a felszabadulás. Tudatta, hogy vejét, Bernát királyi herceget nevezte ki a holland haderők főparancsnokává, s ugyancsak ő lesz valamennyi ellenállási csoport parancsnoka. A három önálló szervezetbe tömörült csoportokat, amelyek politikailag a baloldaltól mind a szélsőjobbig a legkülönfélébb árnyalatokat képviselték, a következőkben egyesítik, hivatalos nevük pedig Binnenlandse Strijdkrachten (Belföldi Fegyveres Erők) lesz. A királynő után a harminchárom éves Bernát herceg, Julianna trónörökösnő férje olvasott fel közleményt. Kérte az ellenállási csoportokat, tartsanak készen “karszalagokat jól olvasható »Orange« felirattal”, de ne mutatkozzanak ezekkel, “amíg parancsot nem adok rá”. Óva intette az ellenállókat: “tartózkodjatok a pillanat szülte lelkesedésben az elsietett és önálló akcióktól, mert magatokat is, a folyamatban levő hadműveleteket is veszélyeztetitek”.
Ezt követően Dwight D. Eisenhower tábornok, a szövetséges haderők főparancsnoka erősítette meg rendkívüli üzenetében, hogy “a felszabadulás órája, amelyre oly régóta vár Hollandia, nagyon közel”. Alig néhány órával később, Pieter S. Gerbrandy, az emigráns holland kormány miniszterelnöke még derűlátóbban nyilatkozott: “Most, hogy a szövetséges hadseregek ellenállhatatlan előretörésük során átlépték Hollandia határát… fölszólítlak valamennyiőtöket, hogy szövetségeseinket lelkesen fogadjátok hazánk földjén…”
A lakosság örömmámorban úszott, a holland nácik pedig mentették az irhájukat. Anton Mussert sokáig kérkedett azzal, hogy náci pártjának több mint ötvenezer tagja van. Ha ez megfelelt az igazságnak, a holland lakosság most úgy látta, valamennyien megindultak kelet felé. Számtalan városból és faluból máról holnapra elkotródtak a nácik álfái kinevezett polgármesterek és tisztviselők – igaz, hogy gyakran még szakítottak arra időt, hogy hátralékos fizetésüket követeljék. Többek között Eindhoven polgármestere és néhány hivatalnoka is ragaszkodott fizetése folyósításához. Gerardus Legius, a polgármesteri hivatal titkárságának vezetője nevetségesnek találta ugyan a követelésüket, de lelkiismeretfurdalás nélkül fizetett. S miközben nézte, hogyan inainak el a városból, fölkapaszkodva “bármire, aminek kereke van”, eltűnődött: “Ugyan meddig jutnak? Hová is mehetnének?” Roham indult a bankok ellen is. Amikor Nicolaas van de Weerd huszonnégy éves bankhivatalnok szeptember 4-én, hétfőn, munkahelyére ért Wageningen városában, azt látta, hogy holland nácik hosszú sorban várakoznak a bank előtt. Mihelyt a bank megnyitotta kapuit, nagy sietve kivonták pénzüket, és kiürítették az értéktárgyaikat őrző páncélrekeszeket.
A vasútállomásokat ellepték a rémült civilek. A Németországba induló vonatokon talpalatnyi hely sem maradt. Amikor Frans Wiessing leszállt egy Arnhembe érkező vonatról, szinte elsodorta a felszálló tömeg. Oly nagy volt a tülekedés, hogy miután a vonat elment, Wiessing szerint az elhagyott bőröndök hegyként tornyosodtak a peronon. Nijmegentől nyugatra, Zetten falucskában Paul van Wely diák figyelte, hogy a vasútállomáson összezsúfolódott holland nácik egy álló napig vártak hiába egy Németországba induló vonatra. Asszonyok és gyermekek jajveszékeltek a peronon, és van Wely szerint “a váróterem úgy festett, mint egy csavargókkal tele “zsibáru-kereskedés”. Hasonló jelenetek játszódtak le minden városban. A holland kollaboránsok kétségbeesettéi! kapaszkodtak fel minden járműre. Willem Tiemans városi építész az arnhemi nagy híd melletti hivatala ablakából nézte, amint holland nácik “őrjöngve tülekedtek”, hogy följussanak egy dereglyére, amely fölfelé indult a Rajnán, a Birodalom irányába.
Az utak zsúfoltsága óráról órára nőtt. A járműáradatnak sötétedés után sem szakadt vége. Szeptember 3-a és 4-e éjszakáján a németek olyan elszántan igyekeztek biztonságba jutni, hogy a katonák, mit sem törődve a szövetséges repülők támadásaival, az útkereszteződésnél fényszórókat állítottak, és a sok túlterhelt jármű lépésben, világító fényszórókkal haladt el előttük. A német tisztek tehetetlenek voltak. Dr. Anton Laterveer arnhemi orvos elmondta, hogy német katonák eldobálták puskáikat, sőt némelyek megkísérelték hollandoknak eladni fegyvereiket. A kamasz Joop Muselaars látta, amint egy hadnagy megpróbált leállítani egy szinte üres katonai járművet, de vezetője fittyet hányva a parancsnak, továbbhajtott, mire az őrjöngő tiszt pisztolyát a macskaköves úttestre lőtte ki.
Szöktek a katonák szerte Hollandiában. Eerde faluban Adrianus Marinus, tizennyolc éves kereskedősegéd észrevette, hogy egy katona leugrik egy teherkocsiról. Egy gazdaság irányába rohant, majd eltűnt. Marinus később megtudta, hogy a Wehrmachtba besorozott orosz hadifogoly volt. Két mérföldre Nijmegentől, a Waal folyó északi partján fekvő Lent faluban, a szokásos körútját végző dr. Frans Huygen tanúja volt, hogy német katonák civil ruháért könyörögnek a lakosságnak, a falusiak azonban nem voltak hajlandók adni nekik. Nijmegenben elszántabban követelőztek. Sok esetben fegyvert fogtak a lakosságra, úgy követeltek ruhát. Wilhelmus Peterse, negyvenesztendős karmelita szerzetes látta, amint nagy sietve kibújnak egyenruhájukból, civil ruhát öltenek, majd gyalogosan nekivágnak a német határnak. “A németek torkig voltak a háborúval”, emlékezik vissza Garrit Memelink, Arnhem városának erdészeti főfelügyelője. “Mindent megtettek, hogy elkerüljék a tábori csendőröket.”
Mivel a tisztek nem parancsolhattak már katonáiknak, a német hadsereg fegyelme fölbomlott. Garázda katonabandák lovakat, szekereket, gépkocsikat és kerékpárokat loptak. Megtörtént, hogy fegyveresen kényszerítették a parasztokat, fuvarozzák őket szekéren Németország irányába. A holland lakosság megfigyelte, hogy a végeláthatatlan oszlopokban minduntalan feltűntek lovas kocsik, parasztszekerek, taligák, sőt menekülő katonák által tolt gyermekkocsik is, amelyekre magasra tornyozták a Franciaországban, Belgiumban és Luxemburgban lopott holmit. A “zsákmány” igen változatos volt: szobroktól és bútoroktól női fehérneműig mindent haza akartak menekíteni. Nijmegenben varrógépeket próbáltak eladni, végszámra szövetet, festményeket, írógépet – sőt egy katona hatalmas kalickában még egy papagájt is kínált.
A visszavonuló németek rengeteg italt is vittek. Groesbeekben, alig öt mérföldre a határtól, Hermán Hoek tiszteletes borral és szeszes italokkal roskadásig megrakott hatalmas lovas társzekereket látott. Arnhemben Reinhold Dijker tiszteletes duhajkodó Wehrmacht-katonákat látott egy teherkocsin – bort vedeltek hatalmas boros kádból, amelyet nyilván már Franciaországból való elindulásuk óta hurcoltak. Agatha Schulte, az arnhemi városi kórház főgyógyszerészének tizenhat éves lánya állítja, hogy a legtöbb német katona, akivel ezekben a napokban találkozott, részeg volt. Szórták a francia és belga aprópénzt a gyerekek közé, a felnőtteknek pedig megpróbáltak bort, pezsgőt és konyakot eladni. Anyja, Hendrina Schulte még jól emlékezik, hogy másfajta zsákmányt is látott egy német teherkocsin: hatalmas kettős ágyat – az ágyban nőt.
Nemcsak délről döcögtek felfelé, kínos-keservesen a járműoszlopok, de sűrűn érkeztek német és polgári kocsik Nyugat-Hollandia és a tengerpart felől is. Átáramlottak Arnhemen, és keletnek, a német határ felé igyekeztek. Oosterbeekben, Arnhem egyik jómódú elővárosában Jan Voskuil harmincnyolc éves vegyészmérnök az apósa házában rejtőzött. Amikor megtudta, hogy a neve szerepel a letartóztatásra kijelölt holland túszok jegyzékén, húsz mérföldnyire levő geldermalseni otthonából menekült ide, s hozta feleségét, Bertát, és kilencéves fiukat is. Idejében érkezett Oosterbeekbe, tanúja volt a kiürítésnek. Apósa megnyugtatta, hogy “most már nem kell Jartanod a németektől, kár lapulni”. Amikor Voskuil kinézett Oosterbeek főutcájára, “teljes zűrzavar” képe tárult elé. Szinte egymásba ért a németekkel “veszélyesen túlterhelt” teherkocsisor. Kerékpáros katonákat is látott, amint “kétségbeesetten tapostak, a kormányokon bőröndök és ruhaakasztók”. Voskuil szentül hitte, hogy a háború néhány napon belül véget ér.
Arnhemben Jan Mijnhart, a Grote Kerk, a 305 láb magas tornyáról híres, testes tizenötödik századi Szent Özséb templomának sekrestyése látta, amint a Moffen-ek (a németek holland gúnyneve) “négyes sorokban vonulnak át a városon Németországnak”. Akadtak közöttük öregek és betegek is. A szomszédos Ede községben egy idős német katona arra kérte Rudolph van der Aa-t, értesítse családját Németországban, hogy találkoztak. “Rossza szívem”, fűzte hozzá, “azt hiszem, nem húzom sokáig”. Lucianus Vroemen, arnhemi kamasz megfigyelte, hogy a németek elcsigázottak, s nyoma sincsen “sem harci szellemüknek, sem büszkeségüknek”. Látta, amint tisztek sikertelenül vagy kevés eredménnyel próbálták helyreállítani a rendet a szétzüllött csapatokban. De a katonák még azzal sem törődtek, hogy a hollandok kiáltozzák nekik: “Eriggyetek haza! Pár óra múlva itt lesznek az angolok meg az amerikaiak.”
A negyvennégy éves dr. Pieter de Graaff sebész az Arnhemből kelet felé vonuló németeket figyelve bizonyosra vette, hogy “ez a vég, a német hadsereg nyilvánvalóan összeomlott”. Suze van Zweden középiskolai matematika-tanárnőnek egyéb oka is volt, hogy emlékezetébe vésse ezt a napot. Johan nevű férje, köztiszteletben álló neves szobrász, 1942 óta a dachaui koncentrációs táborban sínylődött, mert holland zsidókat rejtegetett. Suze abban reménykedett, hogy férje most hamarosan kiszabadul, hiszen a háború már-már befejeződött. Eltökélte, hogy végignézi ezt a történelmi pillanatot a németek kivonulását és a szövetséges felszabadítók bevonulását. Fia, Robert, még kicsi volt, hogy megértse, mi történik, de kilencéves lányát, Sonját, magával akarta vinni a városba. Öltöztetés közben magyarázta neki: “Látnod kell. Azt szeretném, ha jól kinyitnád a szemed, és életedben emlékeznél erre a napra.”
Hollandia lakossága ünnepelt. A házakra kitűzték a nemzeti zászlót. Élelmes kereskedők narancsszínű jelvényeket és rengeteg narancsszínű szalagot dobtak piacra – az emberek lelkesen vásárolták, így például a kis Renkumban valósággal megrohanták a helyi rőföst, és Johannes Snoek, a tulajdonos alig győzte szabdalni a narancsszínű szalagokat. Legnagyobb meglepetésére a falubeliek azon helyben kokárdákat formáltak a szalagból, és büszkén tűzték kabátjuk hajtókájára. Még Johannes, a földalatti mozgalom tagja is azt gondolta, hogy “ez mégiscsak sok”. Meg akarta védeni a falusiakat túláradó lelkesedésük következményeitől, ezért nem adott el több szalagot. Húga, Mária, akit magával ragadott e lázas nap, boldogan jegyezte föl naplójában, hogy “az utcák olyan ünnepiek, mintha Koninginnedag, a királynő születésnapja lett volna”. A járdákon tömegek éltették a királynőt, és a “Wilhelmus”-t (a holland himnuszt) meg az “Oranje Boven”-t (“Orange mindenekfölött!”) énekelték. Antónia Stranzky és Christine van Dijk nővér, az arnhemi Szent Erzsébet Kórház ápolónői lobogó köpönyegben, kerékpáron lehajtottak a Velperleinre, a város főterére, és beültek az egyik kávéház zsúfolt teraszára. Az emberek kávéztak, krumplis palacsintát ettek, miközben a menekülő németek és holland nácik áradata vonult előttük.
A nijmegeni Szent Canisius Kórházban M. Dosithée Symons nővér beszámolója szerint az ápolónők táncra perdültek örömükben a zárda folyosóin. Az emberek régóta rejtegetett rádiókat bányásztak elő, miközben ablakokból figyelték a visszavonulók áradatát, hosszú ideje első ízben hallgatták nyíltan a londoni BBC holland nyelvű adását, a Radio Orange-t. Johannes Hurx St. Oedenrode-i gyümölcstermesztő olyan feszülten hallgatta a rádiót, hogy észre sem vette, amint német katonák ellopták a háza hátsó falának támasztott kerékpárokat.
Sok helyen az iskolákban szünetet rendeltek el, és az üzemek is leálltak. A valkenswaardi szivargyárak munkásai otthagyták a gépeket, és kitódultak az utcára. Hágában, a kormány székhelyén, megálltak a villamosok. Amszterdamban, a fővárosban, kínosan feszült volt a hangulat. A hivatalok bezártak, az értéktőzsde felfüggesztette működését. A főútvonalakról egy csapásra eltűntek a katonai egységek, a főpályaudvart megrohanták a németek és a holland nácik. Amszterdam, Rotterdam és Hága külvárosaiban zászlót és virágot lengető tömegek sorakoztak fel a nagyvárosokba vezető főútvonalak mentén, azt remélve, hogy hamarosan megpillantják a dél felől közeledő angol harckocsikat.
A hírek futótűzként terjedtek. Amszterdamban sokan úgy tudták, hogy az angol csapatok harminc mérfölddel délnyugatra fölszabadították a tengerparti Hágát. Hágában viszont azt hitték, hogy Rotterdam, a várostól tizenöt mérföldre fekvő nagy kikötő már fölszabadult. A vonatok utasait minden állomáson más hírekkel traktálták. Így például Henri Peijnenburg, huszonöt éves ellenállási vezető, aki Hágából az alig nyolcvan mérföldre levő nijmegeni otthonába utazott, útja elején úgy értesült, hogy az angolok bevonultak Maastricht ősi határvárosába. Utrechtban már azt mondták neki, hogy elérték Roermondot. Arnhembe érkezve pedig azt bizonygatták ismerősei, hogy az angolok elfoglalták Venlót, alig néhány mérföldre a német határtól. “Amikor végre hazaérkeztem – emlékezik vissza Peijnenburg –, azt vártam, hogy az utcán már szövetséges katonákkal találkozom, de csak visszavonuló németeket láttam.” Értetlenül és nyugtalanul szemlélte hát a zűrzavart.
Mások is osztoztak aggályaiban – kiváltképpen a földalatti mozgalom Hágában ülésező főparancsnokságának tagjai. Feszült figyelemmel kísérték az eseményeket, és úgy látták maguk is, hogy Hollandia a felszabadulás küszöbén áll. Véleményük szerint a szövetséges harckocsik úgy hatolhattak volna be az országba, mint vajba a kés. A földalatti mozgalom vezérkarának meggyőződése szerint a “kapu” – Hollandián és a Rajnán át Németországba – tárva-nyitva állott.
Az ellenállási mozgalom irányítói tudták, hogy a németeknek szinte semmiféle olyan ütőképes haderejük nincsen, amellyel megállíthatnának egy elszánt szövetséges támadást. Szinte gúnyos megvetéssel tekintettek a tengerparti erődítéseket védő egyetlen gyönge és nem teljes létszámú, csupán idős katonákból álló hadosztályra (ezek a német alakulatok 1940 óta ültek betonbunkerjükben, a puskájukat sem sütötték el) meg a többi szedett-vedett egységre, amelynek harci értéke igen kétségesnek tetszett. Akadtak közöttük holland SS-csapatok, nagy sietve összekotort helyőrségi egységek, lábadozókból és frontszolgálatra alkalmatlan katonákból álló csapattestek. Ez utóbbiakat találóan “gyomros” és “füles” zászlóaljakként emlegették, mert a legtöbb katona gyomorfekéllyel küszködött Vagy nagyothallott.
A hollandok szemében nyilvánvalónak ítélték a szövetségesek következő lépését, a benyomulást. Támadásuk sikere azonban a dél felől közeledő angol erők előnyomulásának ütemétől függött, s éppen ezt vélte kétségesnek a földalatti mozgalom vezérkara: milyen méreteket ölt a szövetségesek támadása.
Bajos volt ellenőrizni, megfelel-e a valóságnak Gerbrandy miniszterelnök bejelentése, mely szerint a szövetséges csapatok már átlépték a határt. Hollandia kicsiny – területe Írországénak alig kétharmada –, a kilencmilliós ország azonban sűrűn lakott, s ezért a németeknek sok gondot okozott a felforgató tevékenység szemmel tartása. Minden városban, minden faluban működtek földalatti sejtek. Az értesülések továbbítása azonban kockázattal járt. A legfőbb s egyben legveszélyesebb módja a telefonközlés volt. Válságos helyzetben az ellenállási mozgalom vezetői – bonyolult kapcsolási rendszer, titkos vonalak és rejtjelezett információk segítségével – kapcsolatot létesíthettek az egész országgal. Ezúttal is perceken belül értesültek, hogy Gerbrandy elhamarkodott kijelentést tett: az angol csapatok Hollandia határát még nem lépték át.
A Radio Orange más adásai tovább bonyolították az amúgy is kusza helyzetet. Alig több, mint tizenkét óra leforgása alatt (szeptember 4-én éjjel 11.45-kor, majd szeptember 5-én reggel) a BBC holland nyelvű adása kétszer is hírül adta, hogy felszabadult Breda megerősített városa, amely hét mérföldre fekszik a holland-belga határtól. A hír gyorsan terjedt. A titokban nyomtatott újságok nyomban “felszabadulási különkiadásokat” jelentettek meg, amelyek vastag betűs címben jelentették “Breda elestét”. De Pieter Kruyff, az arnhemi körzet ellenállási mozgalmának harmincnyolc esztendős vezetője, akinek csoportja az ország egyik legjobban képzett, legfegyelmezettebb egysége volt, nemigen hitt a Radio Orange közleményének. Utasította távközlési szakértőjét, Johannes Steinfortot, a telefontársaság fiatal műszerkészítőjét, hogy ellenőrizze a jelentést. Steinfort egy titkos vonalhálózat útján kapcsolatot is létesített a bredai földalatti mozgalommal, s az elsők között tudta meg a keserű valóságot: a város még német kézen van. Senki sem látott szövetséges csapatokat – sem amerikaiakat, sem angolokat.
A hírözön hatására sok ellenálló csoport nagy sietve összeült, hogy megvitassa a teendőket. Jóllehet Bernát herceg és a SHAEF (Supreme Headquarters Allied Expeditionary Forces – a szövetséges expedíciós haderők főhadiszállása) óva intette a hollandokat, ne robbantsanak ki felkelést, a földalatti mozgalom néhány tagjának elfogyott a türelme. Úgy vélték, elkövetkezett az ideje, hogy nyíltan szembeszálljanak az ellenséggel, és segítsék az előrenyomuló szövetségeseket. Nyilvánvaló volt, hogy a németek általános felkeléstől tartanak.
A földalatti mozgalom tagjai megfigyelték, hogy a visszavonuló gépkocsioszlopok sárhányóin már őrszemek kuporognak lövésre kész puskával és géppisztollyal. Az ellenállási mozgalom sok harcosát azonban ez sem rettentette vissza – alig várták, hogy harcolhassanak.
Oosterbeektől alig néhány mérfölddel északnyugatra, Ede faluban a huszonöt éves Menno “Tony” de Nooy rá akarta venni Bill Wildeboert, csoportja vezetőjét, hogy induljanak , támadásra. Tony azzal érvelt, hogy már régóta úgy tervezték, mihelyt a szövetségesek benyomulnak az országba, a csoport átveszi a hatalmat Edében. Az edei kaszárnya, ahol eddig német tengerészeket képeztek, most üresen állt. De Nooy követelte, hogy szálljak meg az épületeket. A nálánál idősebb Wildeboer, a holland hadsereg hajdani törzsőrmestere azonban nem értett egyet vele.
– Nem bízom ebben a helyzetben – mondta az embereinek. – Még nem érett meg az idő. Várnunk kell.
Nem minden ellenálló csoportot sikerült féken tartani. Rotterdamban megszállták a vízművek hivatali helyiségeit. A holland-belga határ mentén, Axel községben elfoglalták a középkori erődfallal körülvett városházát, és sok száz német katona megadta magát a civil ruhás harcosoknak. Több városban elfogták a menekülő holland náci tisztségviselőket. A főként idegbeteg-gondozó intézetéről nevezetes Wolfheze községben, Arnhemtől nyugatra, az ellenállók elfogták a gépkocsin menekülő körzeti rendőrkapitányt. Jobb híján ideiglenesen az elmegyógyintézetbe zárták, azzal, hogy majd átadják az angoloknak, “mihelyt megérkeznek”.
A földalatti csoportok azonban többnyire megőrizték hidegvérüket, és mindenütt kihasználták a zűrzavart, hogy megtegyék az előkészületeket a szövetséges haderők fogadására. Arnhemben Charles Labourchére, régi francia család negyvenkét éves leszármazottja, a hírszerző csoportban tevékenykedett, és nem adott hitelt mindenféle kósza hírnek. Hosszú órákon át ült az arnhemi híd közelében egy hivatali helyiség ablakában, és több társával figyelte a zevenaari és zutpheni utakon keleti és északkeleti irányban Németország felé vonuló csapatokat. Labouchére azt a feladatot kapta, hogy becsülje meg a visszavonuló német csapatok létszámát, s ha lehet, azonosítsa az egységeket. Létfontosságú értesüléseit leírta, és futárral Amszterdamba, majd titkos hírhálózaton Londonba továbbította őket.
Oosterbeek kertvárosában Jan Eijkelhoff feltűnés nélkül átfurakodott a tömegen, kerékpáron bejárta a környéket, és hamisított élelmiszerjegyeket vitt németek elől bujkáló hollandoknak. Egy arnhemi ellenálló csoport vezetője, az “Öreg”-nek nevezett ötvenhét éves Johannus Penseel, méltónak bizonyult agyafúrt hírnevére ebben a zűrzavaros helyzetben. Úgy döntött, elérkezett az ideje annak, hogy elszállítsa fegyverraktárát. Még a városban német csapatok kószáltak, néhány legmegbízhatóbb segítőtársával egy pékség kocsiján a városi kórház elé hajtott, ahol fegyvereiket rejtegették. A fegyvereket egykettő barna papírba csomagolták, és a titkos fegyverraktárt a Penseel család házába szállították, amelynek alagsori ablakai a főtérre nyíltak. Penseel és Toon van Daalen, a csoport másik vezetője úgy vélekedett, hogy onnan akár lőhetik is a németeket, ha eljön az ideje. Eltökélték, hogy csoportjuk harcias nevének – a Landelyke Knokploegen-nek, a belevaló fiúknak – dicsőséget szereznek.
A hatalmas földalatti hadsereg tagjai, nők és férfiak, szinte egész Hollandiában harcra készültek. Az ország déli részében a városok és a falvak népe az utcára tódult a felszabadítók üdvözlésére, mivel azt hitték, hogy Hollandia egy része már szabad. Mintha eszüket vesztették volna, gondolta Tiburtius Noordermeer karmelita szerzetes, amint Nijmegentől délkeletre, Oss falucskájában nézte az örömtől megittasodott tömeget. Az emberek boldogan veregették egymás vállát. Összehasonlítva az országutakon vánszorgó csüggedt németeket az ujjongó holland nézőközönséggel, a flegmatikus holland szerzetes megállapította, hogy “míg az egyik felet eszeveszett félelem, a másikat féktelen öröm jellemezte. Senki sem viselkedett normálisan”.
De telt-múlt az idő, és sokan aggódni kezdtek. Az oosterbeeki főutca gyógyszertárának tulajdonosát, Karel de Witet is szorongás fogta el. Nem érti, miért nem támadják a szövetséges repülők a német menetoszlopokat, mondta feleségének, Johannának, a patika főgyógyszerészének. Frans Schulte nyugállományú holland őrnagy szintén úgy vélte, hogy korai az öröm. Örömmámorban úszó fivére és sógornője sehogy sem győzhette meg, hogy a németek veresége teljes.
– Nehéz napok várnak ránk – intette őket. – A németek még nincsenek legyőzve. Higgyétek el, ha a szövetségesek megpróbálnak átkelni a Rajnán, óriási csatának leszünk tanúi.

3

Hitler időközben intézkedett. Szeptember 4-én a kelet-poroszországi Rastenburgban, a Führernek a görlitzi erdő mélyén berendezett főhadiszállásán, a hatvankilenc esztendős Gerd von Rundstedt tábornagy megtette előkészületeit, hogy átvegye a nyugati front parancsnokságát. Váratlanul érte a kinevezés – nem számított új megbízatásra.
A kényszernyugdíjazott von Rundstedtet nagy sietve reaktiválták, és négy nappal korábban Rastenburgba rendelték. Két hónappal korábban július 2-án Hitler letette a nyugati front főparancsnoki (német katonai nyelven OB West, vagyis Oberbefehlshaber West) tisztéről, éppen amikor von Rundstedt, aki még nem veszített egyetlen csatát sem, Németország legnagyobb háborús válságának, a szövetségesek normandiai partraszállásának következményein igyekezett úrrá lenni.
A Führer és Németország legkiválóbb hadvezére nem egyezhettek meg, hogyan kellene legcélszerűbben szembeszállni az invázióval. Von Rundstedt még a partraszállást megelőzően erősítéseket kért, és kertelés nélkül közölte Hitler főhadiszállásával (OKW – Oberkommando der Wehrmacht – a fegyveres erők főparancsnoksága), hogy a létszámban, felszerelésben és repülőgépekben fölényben levő nyugati szövetségesek “ott szállhatnak partra, ahol akarnak”. Szó sincs róla, jelentette ki Hitler. Az Atlanti Fal, a részben fölépült part menti erődítmények, amelyek – Hitler kérkedő nyilatkozata szerint – majd háromezer mérföldön át a norvég-finn határon levő Kirkenestől a Pireneusokig, a francia-spanyol határig húzódnak, ellenségnek “leküzdhetetlen akadályt” jelentenek. – Von Rundstedt azonban világosan látta, hogy az erődítmények inkább a propaganda teljesítményei. Egyetlen szóval, intézte el az Atlanti Falat: “Szemfényvesztés!”
Erwin Rommel, a legendás hírű tábornagy, aki a háború első évében az észak-afrikai sivatagban aratott győzelmeivel szerzett hírnevet, s akit Hitler a von Rundstedt alá rendelt B. hadseregcsoport parancsnokává nevezett ki, szintén megdöbbent a Führer önteltségén. Rommel szerint a part menti védelmi vonalak csupán “Hitler Wolkenkuckucksheim-jét (légvárát) benépesítő agyszülemények”. A hagyományokhoz ragaszkodó, arisztokrata von Rundstedt alighanem ekkor értett egyet a fiatalabb, nagyra törő Rommellal először. Egy másik kérdésben azonban szembekerültek. Rommel, aki soha nem felejtette el, milyen megsemmisítő vereséget mért Afrika Korpsára 1942-ben Montgomery tábornagy El Alameinnél, jól tudta, milyen lesz a szövetségesek nyugat-európai inváziója, s ezért azt vallotta, hogy a partra szálló haderőket már a tengerparton meg kell állítani. Von Rundstedt metsző gúnnyal szállt szembe fiatalabb parancsnoktársával, akit “Marschal Bubi”-nak fitymált. Amellett kardoskodott, hogy a szövetséges csapatokat partraszállásuk után kell megsemmisíteni. Hitler Rommelt támogatta. A D-napon azonban hiába voltak Rommel ragyogó rögtönzései, a szövetséges csapatok alig néhány óra leforgása alatt áttörték a “leküzdhetetlen” Atlanti Falat.
Az ezt követő iszonyú napokban a normandiai csatatér fölötti szövetséges légi fölénytől és Hitler “Visszavonulás nincs!” parancsától gúzsba kötve (“Minden katona a végsőkig harcoljon, és ott essen el, ahol megvetette a lábát!”), von Rundstedt ostromlott állásai mindenütt megroppantak. Kétségbeesetten igyekezett elreteszelni a réseket, de bármennyire elszántan harcoltak és lendültek ellentámadásba katonái, a harc vége egyetlen percig sem lehetett kétséges. Von Rundstedt nem “szoríthatta a partra szállt erőket a tengerbe”, és nem állt hatalmában “megsemmisíteni őket” (Hitler szavai).
Július 1-én éjszaka, amikor tombolt a normandiai csata, Wilhelm Keitel tábornagy, Hitler vezérkari főnöke felhívta von Rundstedtet, és siránkozva megkérdezte: “Mit tegyünk?” A katonásan kimért von Rundstedt ráförmedt: “Fejezzétek be a háborút, őrültek! Mi egyebet tehetnétek?” Hitler higgadtan fogadta von Rundstedt tanácsát. “Elvesztette a fejét a vénember, nem ura már a helyzetnek. Távoznia kell.” Huszonnégy óra múlva kézírásos, udvarias levélben közölte von Rundstedttel, hogy “tekintettel egészségi állapotára és a közeljövőben várható súlyos megterhelésekre”, felmenti a nyugati front parancsnoksága alól.
Von Rundstedt, a Wehrmacht legmegbízhatóbb rangidős tábornagya nem akart hinni a szemének. A háború elmúlt öt évében katonai lángesze kimagasló szolgálatokat tett a Harmadik Birodalomnak. 1939-ben, amikor Hitler rajtaütött Lengyelországon, s kirobbantotta azt a konfliktust, amely végül lángba borította a világot, von Rundstedt országnak-világnak megmutatta a német hódítás módját, a Blitzkrieg-et (villámháborút), amikor páncélosékei egy hét alatt elérték Varsó külvárosait. Egy évvel később, amikor Hitler a nyugati országok ellen fordult, és megsemmisítő gyorsasággal lerohanta Nyugat-Európa legnagyobb részét, von Rundstedt egy teljes páncélos-hadsereg élén állott. 1941-ben ismét előtérbe került, amikor Hitler megtámadta Oroszországot. A felmentő levél kézhezvételekor von Rundstedt iszonyúan feldühödött, mert meghiúsítva látta pályafutását és hírnevét. Azt mondta vezérkari főnökének, Günther Blumentritt vezérőrnagynak, hogy “az amatőr stratéga kegyvesztetten elbocsátott”. “Ez a cseh káplár – tajtékzott a tábornagy – ürügyként a korommal és egészségi állapotommal hozakodott elő, hogy felmenthessen, és bűnbaknak állítson oda.” Úgy tervezte, ha szabad kezet kap, lassú visszavonulást hajt végre mind a német határig – körvonalazta elképzelését Blumentrittnek –, és “iszonyú árat” fizettet “az ellenséggel minden talpalatnyi földért”. De a “szüntelen gyámkodás következtében”, közölte nemegyszer vezérkarának tisztjeivel, “OB Westként hatásköre csupán annyi, hogy dönthet a kapuőrség váltásának ideje felől”.
Felmentésének napjától, amikor augusztus végén megérkezett a rastenburgi Wolfsschanze-ba (Hitler “Farkastanyának” nevezte el főhadiszállását), von Rundstedt a Führer meghívására részt vett a napi eligazító-konferenciákon. Walter Warlimont tábornok, helyettes hadműveleti főnök szerint Hitler szívélyesen üdvözölte rangidős tábornagyát, és “szokatlanul szerényen, tisztelettel viselkedett vele”. Warlimont azt is megfigyelte, hogy a hosszú ülések során von Rundstedt mindvégig “mozdulatlanul, hallgatagon ült”. A szűkszavú, gyakorlatias tábornagynak nem volt mondanivalója. Megdöbbent a helyzet láttán.
Az eligazítások során kitűnt, hogy keleten a Vörös Hadsereg több mint 1400 mérföld hosszúságú fronton támad – ez a front északon Finnországnál kezdődött, a Visztulán át Lengyelországban húzódott, majd onnan a romániai Kárpátokig és Jugoszláviáig terjedt. Sőt a szovjet páncéloserők, alig száz mérföldre a Führer főhadiszállásától, már elérték Kelet-Poroszország határát.
Von Rundstedt most megbizonyosodott, hogy nyugaton a legsötétebb sejtelmei váltak valóra. Sorra semmisültek meg a hadosztályok, és a töredezett német frontvonalat mindenütt visszaszorították. Bekerített és elvágott hátvédegységek még tartottak néhány fontos kikötőt, Dunkerque-et, Calais-t, Boulogne-t, Le Havre-t, Brestet, Lorient-t és St. Nazaire-t, és a szövetségesek arra kényszerültek, hogy továbbra is távoli partraszállási támaszpontokról szállítsák az utánpótlást. Most azonban, amikor a szövetséges erők meghökkentő gyorsasággal elfoglalták Antwerpent, Európa egyik legmélyebb vizű kikötőjét, könnyűszerrel megoldhatták utánpótlásuk gondjait. Az sem kerülte el von Rundstedt figyelmét, hogy Eisenhower hadseregei elsöprő hatással alkalmazzák az általa és mások által tökéletesített Blitzkrieg-taktikát. Walter Model tábornagy, a nyugati front ötvennégy éves új főparancsnoka, aki augusztus 17-én vette át a parancsnokságot, szemmel láthatóan nem győzte a rendteremtést. Arcvonalát szétszabdalták. Északon áttörték az angol 2. hadsereg és az amerikai 1. hadsereg harckocsijai, amelyek éppen Belgiumon át Hollandia felé tartottak. Az Ardennektől délre pedig az amerikai 3. hadsereg páncélososzlopai, George S. Patton tábornok vezérlete alatt, Metz és a Saarvidék felé törtek. Von Rundstedt véleménye szerint a háborús helyzet nem csupán vészjóslóan alakult, hanem teljes összeomlással fenyegetett.
Maradt ideje, hogy eltűnődjék az elkerülhetetlen végen. Majd négy napba telt, amíg Hitler magánkihallgatáson fogadta. A várakozási időt von Rundstedt tábornagy a hatalmas főhadiszállás központjában a legmagasabb rangú tiszteknek fenntartott hajdani vendégfogadóban töltötte. A főhadiszállás egyébként szögesdróttal körülkerített, fakunykókból és betonbunkerekből álló elkülönült szigetet alkotott, amely a föld alatti létesítmények valóságos katakombájára épült. Von Rundstedt a türelmetlen dühét Keitelen, a vezérkar főnökén töltötte ki.
– Miért hívattak ide? – firtatta. – Miféle játék zajlik itt?
Keitelnek nem volt mit válaszolnia. Hitler neki sem indokolta meg döntését, csupán egy ártalmatlan megjegyzést tett a tábornagy egészségi állapotára. Úgy látszott, már magát is meggyőzte, hogy valóban “megrendült egészségére tekintettel” menesztette júliusban – jóllehet az ürügyet ő agyalta ki. Keitellel mindössze ennyit közölt: – Látni akarom, javult-e az öregúr egészsége azóta.
Keitel két ízben is emlékeztette, hogy a tábornagy kihallgatásra vár. Szeptember 4-én délután Hitler végre magához rendelte von Rundstedtet, és szokásától merőben eltérően, nyomban a tárgyra tért.
– Ismét önre kívánom bízni a nyugati arcvonalat.
Von Rundstedt, aki merev derékkal, mindkét kezével arany marsallbotjára támaszkodva ült, csupán bólintott. Ismeretei és tapasztalatai, a Hitlerrel és a nácikkal szembeni viszolygása ellenére, nem utasította vissza a kinevezést, mivel jellemében mélyen gyökerezett a porosz katonai hagyomány és a katonai hivatástudat. Emlékirataiban azt állítja, hogy “amúgy is hiábavaló lett volna a tiltakozás”.
Hitler szinte csak futólag vázolta von Rundstedt feladatát. Mint annyiszor, most is rögtönzött. A partraszállás előtt makacsul hajtogatta, hogy az Atlanti Fal áttörhetetlen. Most viszont azt hangoztatta a megdöbbent von Rundstedtnek, hogy a Westwall, ez a régóta elhanyagolt, üresen álló, de még mindig félelmetes határerődítmény-lánc (a szövetségesek inkább Siegfried-vonalként ismerték) bevehetetlen. Von Rundstedtnek nemcsak minél nyugatabbra kellett volna feltartóztatnia a szövetségeseket, hanem Hitler parancsa értelmében ellentámadásba is kellett volna lendülnie. A Führer véleménye szerint még a legveszedelmesebb szövetséges-előretörések sem voltak egyebek “páncélosékeknél”. Szemmel láthatóan megrendítette azonban Antwerpen eleste. Mindenáron meg kell akadályozni, mondotta, hogy a szövetségesek használhassák a város létfontosságú kikötőjét. S mivel a többi kikötő még mindig német kézen van, magyarázta, meggyőződése szerint a túlságosan elnyújtott utánpótlási vonalak amúgy is lassítanák a szövetségesek előrenyomulását. Bízott abban, hogy a nyugati arcvonal megszilárdítható, majd a rövidesen beköszöntő tél során a németek ismét magukhoz ragadhatják a kezdeményezést. Hitler biztosította von Rundstedtet arról, hogy “túlságosan nem aggasztja a nyugati helyzet”.
E monológ különböző változatait a tábornagy már sokszor hallotta. Most a Westwall vált Hitler rögeszméjévé. Ismét utasította von Rundstedtet, hogy “talpalatnyit se engedjen, vesse meg a lábát mindenáron”.
Két hónapon belül tehát harmadszor cserélt gazdát az OB West tiszte: von Rundstedtet Günther von Kluge tábornagy, őt pedig Model követte, most pedig a Führer újra von Rundstedthez folyamodott. Model, aki alig tizennyolc napig töltötte be a főparancsnokságot, ezután von Rundstedt alárendeltjeként csupán a B. hadseregcsoport parancsnoka lesz, közölte Hitler. Von Rundstedt régtől fogva rossz szemmel nézte Modelt. Véleménye szerint nem dolgozott meg előléptetéséért, Hitler elhamarkodottan csinált belőle tábornagyot – Model legföljebb “lelkiismeretes főtörzsőrmesternek” lett volna alkalmas. Most azonban úgy vélte, hogy Model személye se nem oszt, se nem szoroz. A helyzet szinte reménytelen, elkerülhetetlen a vereség. Amikor von Rundstedt szeptember 4-én délután elutazott Koblenz közelében berendezett főhadiszállására, elképzelhetetlennek tartotta, hogy megakadályozhassa a szövetséges haderők átkelését a Rajnán, és behatolását Németországba – akkor pedig a háború heteken belül véget ér.

Ugyanezen a napon a berlini Wannsee kerületben Kurt Student vezérezredes, a német ejtőernyős fegyvernem ötvennégy éves megalapítója, előlépett a feledés homályából, ahová három hosszú éven át száműzték. A háború fényes sikerekkel kecsegtette pedig. Nézete szerint 1940-ben főként az ő ejtőernyőscsapatainak az érdeme volt Hollandia elfoglalása, amikor is körülbelül négyezer ejtőernyőst dobtak le Rotterdam, Dordrecht és Moerdjik hídjaira. Ezek az egységek biztosították e létfontosságú hidakat a német betörés főerői számára. Student veszteségei hihetetlenül csekélyek voltak: mindössze száznyolcvan katonája esett el. Másként alakult azonban 1941-ben a Kréta elleni légideszánt-hadművelet. A veszteségek itt olyan súlyosak voltak (a huszonkétezerfőnyi ejtőernyős egységeknek több mint egyharmada odaveszett), hogy Hitler megtiltott minden légideszant-hadműveletet. “Az ejtőernyősök napja leáldozott”, jelentette ki, s ezzel bealkonyodott Studentnek is. A nagyra törő tiszt azóta is íróasztalnál szervezte a légideszantegységek kiképzését, elit egységeit pedig közönséges gyalogságként vetették harcba. E kritikus szeptember 4-én, pontosan délután 3 órakor, Student elképesztően hirtelen jelent meg ismét az események sűrűjében. Alfred Jodl vezérezredes, Hitler hadműveleti főnöke, telefonon utasította, hogy haladéktalanul szervezzen meg egy hadsereget, amelynek a Führer az “1. ejtőernyős hadsereg” nevet adományozta. Az elképedt Student, miközben Jodlt hallgatta, arra gondolt, hogy “ez bizony hangzatos név egy nem létező alakulatnak”.
Student katonái Németországban szétszórva állomásoztak, s eltekintve néhány harcedzett, kiválóan felfegyverzett egységtől, csupán kiképzőfegyverekkel felszerelt zöldfülű újoncok voltak. Tízezerre rúgó hadserege szinte semmiféle szállítóeszközzel, páncéloserővel vagy tüzérséggel sem rendelkezett. Studentnak még vezérkari főnöke sem volt.
Jodl mégis azt magyarázta neki, hogy csapataira sürgősen szükség van a nyugati arcvonalon. El kell rekeszteniük az Antwerpen és a Liége-Maastricht térség közötti “óriási rést”, és “az Albert-csatorna mentén kell kiépíteniük védelmi vonalukat”. Student parancsot kapott, hogy a lehető leggyorsabban irányítsa csapatait Hollandiába és Belgiumba. Fegyvereiket és felszerelésüket “rendeltetési helyükön” kapják majd meg. Ejtőernyősein kívül még két hadosztályt osztottak be újonnan állított “hadseregébe”. Student hamarosan rádöbbent, hogy az egyik, a 719. hadosztály, “a holland tengerpart mentén állomásozó idős katonákból állott, akik még életükben nem húzták meg a ravaszt”. Még rosszabb volt a másik, a 176. hadosztály. “Félrokkantakból és lábadozókból állott, akiket az egyszerűség kedvéért betegségük szerint osztottak zászlóaljakba.” A gyomorbántalmakban szenvedők számára még diétás konyhákat is rendszeresítettek. Ezeken kívül a Hollandiában és Belgiumban szétugrasztott egyéb erők összeterelt katonáit is hozzácsapták Student hadseregéhez – Luftwaffe-csapatokat, tengerészeket, légelhárító tüzéreket –, s végül huszonöt harckocsit is kiutaltak neki. Student, aki az ejtőernyős hadviselés és a tökéletesen képzett légideszant-rohamcsapatok szakértője volt, “nagyszabású és hajmeresztő rögtönzésnek” ítélte szedett-vedett hadseregét. Végre azonban ismét bekapcsolódott a háborúba.
Estig nem mozdult el a telefon és a távírógép mellől: számba vette és útnak indította egységeit. Úgy becsülte, legalább négy napba telik, amíg valamennyi egysége kiér a frontra. Legharcedzettebb elit csapatai azonban, amelyeket – Student szavával – “villám-hadműveletként” különvonatokon szállítanak nagy sietve Hollandiába, a tábornok véleménye szerint Model B. hadseregcsoportjának részeként huszonnégy órán belül elfoglalják majd állásaikat az Albertcsatorna mentén!
Jodl telefonja, majd az ezt követően szerzett információk megdöbbentették Studentet. Látnia kellett, hogy legharcedzettebb egysége – a 6. ejtőernyősezred és még egy zászlóalj, összesen talán háromezer fő – Németország egyetlen bevethető tartaléka. A helyzet összeomlással fenyegetett.

Walter Model tábornagy, a nyugati arcvonal főparancsnoka, kétségbeesetten igyekezett elrekeszteni az Antwerpentől keletre tátongó rést, és feltartóztatni a menekülésbe torkolló belgiumi és hollandiai visszavonulást. Még nem értesült arról sem, hogy utódául von Rundstedtet nevezték ki. Egységei annyira összekuszálódtak és felbomlottak, hogy Model alig tekinthette át helyzetüket. A parancsnoksága alá tartozó másik hadsereggel, a déli, G. hadseregcsoporttal megszakadt a kapcsolata. Vajon sikerült-e a hadseregcsoport parancsnokának, Johannes Blaskowitz tábornoknak visszavonulnia Franciaországból? Erről sem volt értesülése – bár a súlyos gondokkal küzdő tábornagy másodlagos fontosságúnak ítélte a G. hadseregcsoport nehézségeit, hiszen nyilvánvalóan északon fenyegetett válság.
Az angol és amerikai páncélososzlopok villámgyorsan és nagy erővel kettéhasították a B. hadseregcsoportot. Két hadserege közül a 15. hadsereget az Északi-tengernek szorították, s Calais meg egy Antwerpentől északnyugatra levő pont között elszigetelték. A 7. hadsereg szinte teljesen megsemmisült, Maastricht és Aachen irányába szorították vissza. A két hadsereg között hetvenöt mérföldes rés nyílt, ezen keresztül hatoltak az angolok Antwerpenig. Model megbomlott erői ugyancsak ezen a résen áramlottak vissza.
Hogy csapatait menekülésükben megállítsa, szívhez szóló napiparanccsal fordult katonáihoz:
“… Az ellenség előnyomulása és arcvonalunk visszavonása következtében a szárazföldi hadsereg, a légierők és a páncélosegységek több százezer katonája hátrál ezeket a csapatokat tervszerűen újjá kell szervezni, és új megerősített állásokba, illetve vonalakba kell irányítani.
A visszaáramló tömegben pillanatnyilag fölbomlott egységek maradványai kószálnak cél nélkül, és egyértelmű parancsoknak sem engedelmeskedhetnek. Valahányszor fegyelmezett menetoszlopok térnek le az útról, hogy újjászerveződjenek, demoralizált elemek áradata sodorja el őket. Amerre szekereik elhaladnak, rémhírek, koholmányok terjednek, úrrá lesz a fejetlenség, a kapkodás, a bűnös önzés. Ezt a légkört hurcolják a hátországba, és fertőzik a még érintetlen egységeket. A jelenlegi rendkívül feszült helyzetben az ilyesmit minden eszközzel meg kell akadályozni.
Katonai becsületetekhez fellebbezek. Elveszíthettünk egy csatát, de ne aggodalmaskodjatok: a háborút megnyerjük! Most nem közölhetek veletek ennél többet, bár tudom, hogy kérdések tolulnak ajkatokra. Bármi történik, ne veszítsétek el a Németország jövőjébe vetett hiteteket. Meg kell azonban értenetek, hogy a helyzet súlyos. Most válik el, mert el kell válnia, ki a férfi és ki a puhány. Most minden katonára ugyanaz a felelősség hárul. Készen kell állnia arra, hogy ha parancsnoka elesik, a helyébe lépjen, és folytassa a harcot…”
Ezután utasítások hosszú sora következett. Model “ellentmondást nem tűrően” követelte, hogy a visszavonuló csapatok haladéktalanul “jelentkezzenek a legközelebbi harcállásponton”, példás “bizakodással, önbizalommal, fegyelemmel és derűlátással” töltsék el a többi katonát, és utasítsanak vissza mindennemű “ostoba pletykát, rémhírt és felelőtlen híresztelést”. “Az ellenség”, folytatta, “nem is lehetne jelen mindenütt”, sőt “ha összeszámolnák a rémhírterjesztők által fölsorolt valamennyi harckocsit, legalább százezernek kellene lennie”. Kérlelte katonáit, ne adjanak fel fontos állásokat, ne semmisítsék meg felszerelésüket, berendezéseiket, “mielőtt szükséges”. Minden azon áll, hangoztatta meghökkentő kiáltványa végén Model, hogy időt nyerjenek, mert “a Führernek időre van szüksége, míg új fegyvereket és friss csapatokat vethet harcba”.
Szinte hírzárlatban, csupán a rádió-összeköttetésre hagyatkozva, már csak abban reménykedhetett, hogy napiparancsa eljut valamennyi egységéhez. A zűrzavar olyan méreteket öltött, hogy még bomlófélben levő, megvert alakulatainak hollétét sem tudta teljes bizonyossággal. Arról sem volt megbízható értesülése, meddig jutottak el az előrenyomuló szövetséges harckocsik és csapatok. S vajon hol lehet a szövetséges támadás Schwerpunkt-ja (súlypontja) – északon-e, ahol az angolok és az amerikaiak a Siegfried-vonal felé törnek, hogy átkeljenek a Rajnán, és benyomuljanak a Ruhr-vidékre? Vagy Patton hatalmas 3. amerikai hadserege a súlypont – azok a csapatok, amelyek a Saar-vidéken, a Siegfried-vonalnak nyomulnak, és majd Frankfurt felé kelnek át a Rajnán?
Model dilemmája a közel két hónapja támadt helyzet következménye volt: Hitler akkor mentette fel von Rundstedtet a főparancsnoki tisztség alól, és nevezte ki nyomban von Klugét az öreg tábornagy utódának. Von Kluge akkor már hónapok óta betegszabadságon volt, távol oroszországi parancsnoki posztjától – véletlenül éppen udvariassági látogatást tett a Führernél, éppen amikor úgy döntött, meneszti von Rundstedtet. Minden bevezetés nélkül kinevezte az elképedt von Klugét a nyugati arcvonal főparancsnokának – talán mert rangidős tábornok más nem volt kéznél.
A veterán frontparancsnok július 4-én vette át új posztját. Dicsősége csupán negyvennégy napig tartott. A szövetségesek – mint von Rundstedt megjósolta – ekkor végrehajtották kitörésüket. “A nyugati arcvonalat felszakították”, közölte von Kluge Hitlerrel. Akárcsak elődje, von Rundstedt, ő is tehetetlennek bizonyult a Franciaországon áthömpölygő szövetséges áradattal szemben, s ő is tapasztalta, hogy kezét gúzsba köti Hitler “visszavonulás nincs!” parancsa. A Franciaországban állomásozó német hadseregeket bekerítették, és szinte teljesen megsemmisítették. S éppen ebben az időben ismét megrázkódtatás érte a Harmadik Birodalmat – Hitler ellen merényletet követtek el, sikertelenül.
A Führer főhadiszállásán az egyik hosszadalmas értekezlet során asztal alá rejtett aktatáskában időzített bomba robbant, Claus Graf von Stauffenberg ezredes helyezte el. A teremben tartózkodók közül többen életüket vesztették vagy megsebesültek. A Führer jelentéktelen sérüléseket szenvedett. Jóllehet az összeesküvésben mindössze kis tiszti elit csoport vett részt, Hitler iszonyú bosszút állt. Akinek csak kapcsolata volt az összeesküvőkkel vagy családjukkal, letartóztatta, sokat közülük, akár ártatlanok voltak, akár nem, statáriálisan kivégeztek. Vagy ötezer ember esett áldozatul a tisztogatásnak. Gyanú terelődött von Klugéra is, de Hitler azzal is gyanúsította, hogy fegyverletéti tárgyalásba bocsátkozott az ellenséggel. Helyére Modelt nevezték ki, őt pedig utasították, haladéktalanul tegyen jelentést a Führernek. Mielőtt elindult volna főhadiszállásáról, a kétségbeesett von Kluge levelet írt Hitlernek, majd útban Németország felé, méreggel végzett magával.
“Amikor e sorokat megkapja, én már nem leszek az élők sorában – írta. – …Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy úrrá legyek a helyzeten… Rommel is, jómagam is, de hiszem, hogy a nyugati arcvonal valamennyi többi parancsnoka is, aki harci tapasztalatokkal rendelkezett az anyagi fölényben levő angolok és amerikaiak ellen vívott háborúban, látta, mi következik. Nem hallgattak ránk. Értékeléseinket nem borúlátás, hanem a józan mérlegelés sugallta. Nem tudom, vajon Model tábornagy, aki eddig minden téren megállta a helyét, felülkerekedik-e a nehézségeken. Szívből kívánom. De ha nem így fordul, s az Ön új fegyverei… nem hozzák meg a várt sikert, akkor, mein Führer, szánja el magát, és fejezze be a háborút. Elérkezett az ideje, hogy véget vessünk ennek a borzalomnak… Az Ön nagyságának és vasakaratának mindenkor csodálattal adóztam… Bizonyítsa nagyságát azzal is, hogy véget vet a reménytelen küzdelemnek.
Hitlernek azonban esze ágában sem volt meghajolni a szövetségesek győzelme előtt, jóllehet a Harmadik Birodalom, amelyről kérkedően azt állította, hogy ezer évig fenn fog állni, minden eresztékében recsegett-ropogott. Hitler megkísérelte, hogy valamennyi fronton elodázza az összeomlást, de minden újabb lépése fejvesztettségre vallott.
Model kinevezése a nyugati arcvonal főparancsnokává mit sem segített. Modelnak – nem úgy, mint von Rundstedtnek vagy a rövid ideig parancsnokló von Klugénak – nem állt rendelkezésére Rommel hadvezéri lángesze. Július 17-én Rommelt súlyosan megsebesítette egy szövetséges repülőgép géppuskatüze, és senkit nem rendeltek ki pótlására. Model ezt eleinte nem is tartotta szükségesnek. Bizonyos lévén, hogy úrrá lehet a bajokon, átvette Rommel korábbi hatáskörét is, s így nemcsak a nyugati arcvonal főparancsnoka, hanem egyben a B. hadseregcsoport parancsnoka is lett. De bármennyire rátermett volt is Model, a helyzet már olyan súlyossá vált, hogy senki sem birkózott volna meg vele.
A B. hadseregcsoport ezekben a napokban a puszta létért harcolt nagyjából a belga tengerpart és a francia-luxemburgi határ között húzódó frontvonalon. Az ugyancsak Model parancsnoksága alá tartozó, ettől a vonaltól Svájc déli határáig állomásozó, Blaskowitz tábornok vezényletére bízott G. hadseregcsoportot ekkor már elveszettnek tekintették. Amikor Blaskowitz megtudta, hogy augusztus 15-én megtörtént a szövetségesek második inváziója, és francia meg amerikai csapatok szálltak partra Marseille térségében, nagy sietve elindította hadseregcsoportját Dél-Franciaországból. Ezek a csapatok most a szövetséges erők szüntelen nyomására teljes zűrzavar közepette vonultak vissza a német határ felé.
Model felbomló északi arcvonala mentén, ott, ahol a szövetséges páncélos erők hetvenöt mérföld szélességben áttörtek, megnyílt és védelem nélkül maradt a Belgiumból Hollandiába, onnan pedig a Németország sebezhető északnyugati határán át vezető út. Ahol a holland-német határon, Keleve városkánál véget értek a Németország határa mentén Svájctól húzódó erődítésláncok, a Hollandiába benyomuló szövetséges erők megkerülhették a Siegfried-vonalat. Úgy látszott, ha a szövetségesek Hitler Westwall-ja északi csücskét megkerülik, és átkelnek a Rajnán, behatolhatnak a Ruhr-vidékre, a Birodalom iparának szívébe, és ez a hadművelet Németország teljes összeomlásához vezethet.
Model hetvenkét órán belül kétszer is erősítésekért könyörgött Hitlernek. A résben rekedt egységeinek helyzete áttekinthetetlenné vált. Helyre kellett állítani a rendet, a rést pedig el kellett rekeszteni. Model szeptember 4-én hajnalban küldött jelentésében figyelmeztette a Führert, hogy helyzete válságos, és ha nem kap “legalább huszonöt pihent hadosztályt, valamint öt-hat páncélos hadosztály tartalékot”, az arcvonal összeomolhat, és megnyílik “az út Északnyugat-Németországba”.
Model főbb gondja az volt, hogy az angolok bevonultak Antwerpenbe. Nem tudta, vajon a város óriási – Európa második legnagyobb – kikötőjét érintetlenül foglalták-e el, vagy szétrombolta a német helyőrség. Nem maga a szárazföld mélyén álló Antwerpen aggasztotta a tábornagyot. Ahhoz, hogy a szövetségesek használhassák a kikötőt, biztosítaniuk kell a tenger felől a városba vezető ötvennégy mérföld hosszú, torkolatánál három mérföld szélességű vízi utat, amely a Walcheren-sziget mentén, a dél-bevelandi félsziget mellett hurkot alkotva, az Északi-tengerből nyúlik be Hollandiába. Amíg a német tüzérség belőheti a Schelde torkolatát, Antwerpen kikötője használhatatlan a szövetségesek számára.
Model balszerencséjére néhány légvédelmi ágyún és a Walcheren-szigeten beépített nehéz parti ütegeken kívül más egysége szinte nem maradt az északi parton. A Schelde túlsó partján azonban, jóformán elszigetelten a Calais-i-szorosban, ott volt még Gustav von Zangen tábornok több mint nyolcvanezer főnyi 15. hadserege. Bár ez a haderő katlanba szorult – mögötte északra és nyugatra a tenger húzódott, délről és keletről pedig a kanadaiak és az angolok nyomultak be –, még mindig kezében tartotta a folyótorkolat déli partjának nagy részét.
Model úgy vélte, hogy az angol harckocsik kihasználják a kedvező helyzetet, és már nyomulnak előre az északi part mentén, hogy teljes hosszában megtisztítsák. Nem telik bele sok idő, a dél-bevelandi félsziget a kezükben lehet, és szűk nyakánál, alig tizennyolc mérföldre Antwerpentől, a belga határtól északra, elvághatják a holland szárazföldtől. Ezt követően az angolok, hogy megnyissák a kikötőt, nyilván a csapdában rekedt 15. hadsereg ellen fordulnak majd, és megtisztítják a folyótorkolat déli partját is. Von Zangen hadseregét tehát ki kell menteni szorultságából.
Szeptember 4-én késő délután a B. hadseregcsoport Liége-től délre, La Chaude Fontaine falucskában berendezett főhadiszállásán Model sorra osztotta a parancsokat. Rádión utasította von Zangent, hogy tartsa a Schelde déli partját, és erősítse meg a kisebb dunkerque-i, boulogne-i és calais-i kikötőket, amelyekről Hitler már korábban kinyilvánította, hogy “fanatikus elszántsággal, erődökként” kell védeni őket. A szerencsétlen von Zangennak maradék csapataival, a parancs értelmében, támadást kellett volna indítania észak-nyugati irányban, egyenest a rázúduló angol páncéloserők derekának. Kétségbeesett lépésnek látszott, de Model nem látott más lehetőséget. Ha von Zangen támadása sikerrel jár, elszigetelheti az angolokat Antwerpennél, és elvághatja Montgomery észak felé törő páncélos támadóékjeit. De még ha kudarcba fullad is a támadás, von Zangen erőfeszítései révén időt nyerhetnek, lassíthatják a szövetséges előnyomulást, megvárhatnák a frontra érkező friss tartalékokat, és új védelmi vonalat építhetnének az Albert-csatorna mentén.
Modelnak fogalma sem volt, miféle tartalékokat indítottak a frontra. Sötétedéskor végre megkapta Hitler válaszát segélykérelmeire. Kurtán tudatták vele, hogy helyébe von Rundstedt tábornagyot nevezték ki a nyugati arcvonal főparancsnokául. Von Kluge negyvennégy napig húzta ki OB West-ként, Model mindössze tizennyolc napig. Az egyébként heves vérmérsékletű és becsvágyó tábornagy higgadtan fogadta a hírt. Sokkal világosabban látta, milyen gyenge ügyintéző, mint bírálói hitték. Most minden erejét arra a munkára összpontosíthatta, amelyhez a legjobban értett: frontparancsnok lehetett, hiszen egyedül a B. hadseregcsoportot kellett irányítani. OB Westként az utolsó napon kiadott kapkodó parancsainak áradatában azonban akadt egy, amely nagy horderejűnek bizonyult: a II. SS Panzer Korps átirányítása.
Wilhelm Bittrich Obergruppenführer (altábornagy), a páncéloshadtest ötvenéves parancsnoka, már több mint hetvenkét órája elveszítette a kapcsolatot Modellál. Csapatai szakadatlanul harcban álltak a normandiai partraszállás óta, és súlyos veszteségeket szenvedtek. Bittrich elképesztően sok harckocsit vesztett, csapatainak fogytán volt a lőszere és az üzemanyaga. Ráadásul a távközlési vonalak megszakadása következtében az a néhány parancs is, amely rádión eljutott hozzá, már régen elavult. Bittrich sötétben tapogatózott, nem ismerte az ellenség hadmozdulatait, és sürgősen szüksége volt eligazításra. Útnak indult gyalog, hogy megkeresse Modelt. Végül a B. hadseregcsoport liége-i főhadiszállásán akadt rá a tábornagyra. “1941-ben, az orosz fronton láttam utoljára – idézte fel találkozásukat később Bittrich. Model szemébe csíptetett monoklival, elmaradhatatlan rövid bőrkabátjában térkép előtt állt, és pergőtűzszerűen osztotta a parancsokat. Nemigen volt időnk a társalgásra. Közölte velem, hogy majd megkapom a hivatalos parancsot, de máris helyezzem át hadtestemet Hollandia északi részébe.” Bittrich utasítást kapott, hogy a lehető leggyorsabban “hajtsa végre és ellenőrizze a 9. és 10. SS-páncéloshadosztályok újrafelfegyverzését és hadilábra állítását”. A súlyos veszteségeket szenvedett egységeket, közölte vele Model, “fokozatosan ki kell vonni a frontról, és haladéktalanul el kell indítani észak felé”.
A szinte ismeretlen Bittrich aligha sejthette, milyen sorsdöntő szerep vár a következő két hét során 9. és 10. SS-páncéloshadosztályaira. Model hetvenöt mérföldre a front mögött, akkor még csendes övezetben jelölte ki Bittrich állomáshelyét. A történelmi vakszerencse úgy akarta, hogy ebben a körzetben volt Arnhem városa is.

4

A németek fejvesztett menekülése Hollandiából lassulni kezdett, jóllehet kevesen akadtak az örömmámorban úszó hollandok között, akik ráeszméltek. Arnhemtől északra, a belga határtól kezdődően az utakat még eltorlaszolták a menekülők, de az áradat képe változott. Az arnhemi hídfőnél levő városházi megfigyelőhelyéről Charles Labouchére nem észlelt lassulást a hídon át menekülő járművek, katonák és a németekkel rokonszenvező hollandok vonulásában. De Labouchére figyelőhelyétől alig néhány háztömbbel északra Gerhardus Gysbers antikvárus megfigyelte a változást: az Arnhembe nyugat felől érkező német csapatok nem folytatták útjukat. A Gysbers lakása közelében levő Willems-laktanya és az odavezető utcák egyre inkább megteltek lóvontatású járművekkel és szedett-vedett katonákkal. Gysbers Luftwaffe-zászlóaljakat, légelhárító tüzéreket, holland SS-eket és a 719. tengerparti hadosztály kivénhedt katonáit fedezte fel köztük. Pieter Kruyff, Arnhem ellenállási mozgalmának vezetője jól látta, hogy itt nem rövid pihenőről van szó. Ezek a csapatok nem Németországba igyekeznek. Lassú átcsoportosítás kezdődött, és a 719. hadosztály néhány fogatolt egysége elindult dél felé. Henri Knap, Kruyff felderítőszolgálatának harminchárom esztendős főnöke Arnhem térségében, aki kerékpárján feltűnés nélkül bejárta a körzetet, szintén fölfigyelt erre az alig észrevehető változásra. Tanácstalan volt. Felötlött benne, hogy a londoni rádió derűlátó adásai talán nem felelnek meg a valóságnak. Akkor viszont ezek az adások kegyetlenül megtévesztik a hollandokat. Mindenütt azt tapasztalta, hogy a lakosság ujjong. Mindenki tudta, hogy Montgomery csapatai bevették Antwerpent. Hollandia felszabadulása csupán órák kérdése, gondolták. Knap pedig maga látta, hogy a német csapatokat újjászervezik. Igaz, most még nem jelentős az erejük, de jól tudta, hogy ha az angolok hamarosan nem érkeznek meg, a németek ereje nőni fog.
Arnhemtől tizenegy mérfölddel délre, Nijmegennél a német tábori csendőrök lezárták a német határ felé vezető utakat. Éliás Broekkamp borimportőr megfigyelte, hogy néhány alakulat északi irányban Arnhemnek tart ugyan, de a német csapatok többségét visszairányítják, az utak menekülő-áradatát feltartóztatják, megrostálják és megritkítva elterelik. Akárcsak Arnhemben, a gyanútlan szemlélő nem észlelhette a változást. Broekkamp megfigyelte, hogy a holland polgári lakosság gúnyolódik és mulat azon, amit a németek nagy szorultságának vél.
Szorultságuk valójában egyre enyhült. Nijmegen csapatösszevonási körzetté vált, és ismét a német hadsereg birtokába került.
Délebbre, Eindhovenban, alig tíz mérföldre a belga határtól, a visszavonulás szinte teljesen megállt. Az észak felé vánszorgó kocsioszlopokban már több volt a civil náci, mint a katona. Frans Kortie, aki tanúja volt annak, hogy a németek leszerelik a légvédelmi ütegeket a Philips üzemek háztetőiről, most új fejleményre lett figyelmes. A pályaudvar közelében egy vasúti kitérő vágányon pőrekocsikból álló vonatot látott – nehéz légvédelmi ágyúk sorakoztak rajta. Kortie hátán a hideg futkározott.
Az eseményéket figyelemmel kísérő hollandok számára azonban jóval elkeserítőbbnek tetszett, hogy csapaterősítések érkeztek Németországból. Tilburgban, Eindhovenban, Helmondban és Weertben látták, hogy vonatszámra érkeznek a pihent csapatok. Egykettő kiszálltak, menetoszlopokba verődtek, és már indultak is a holland-belga határ felé. Harcedzett, jól felszerelt, fegyelmezett katonák voltak, jellegzetes sisakjuk, álcázó-kezeslábasuk nyomban megmutatta, hogy erősítésül érkezett veterán német ejtőernyősök.

5

Szeptember 5-én délután Kurt Student vezérezredes első ejtőernyősegységei már elkezdték beásni magukat a belgiumi Albert-csatorna északi partján. Lélekszakadva dolgoztak. Amikor Student délben megérkezett a csatornához, rádöbbent, hogy Model “új német arcvonala” mindössze a nyolcvan láb szélesen csordogáló víz. Semmiféle védelmi vonalat nem készítettek elő, nem építettek erődöket, futóárkokat és sánc-erődítményeket. Még inkább megnehezítette a védők dolgát, hogy – amint Student megjegyezte “a déli part szinte mindenütt az északi part fölé magasodott”. A csatorna fölött átívelő hidakat sem robbantották fel. Csak most serénykedtek az utászok a robbanótöltetek felszerelésén. A nagy fejvesztettségben nyilván senki sem rendelte el az átkelőhelyek megsemmisítését.
Student mégis jól megtervezte menetrendjét. Légideszant-egységeinek “villám-hadmozdulata” látványos sikernek bizonyult. “Bár ezeket az ejtőernyősöket a mecklenburgi Güstrow-tól a lotharingiai Bitschig szerte Németországból szállították nagy sietve a frontra – emlékezett később –, és a fegyverek meg a felszerelés, amelyet megint csak más helyekről szállítottak, az egységeket kiszállásuk helyén várták, az akciót csodálatra méltó gyorsasággal hajtották végre.” Student bámulattal adózott “a vezérkar és német hadigépezet pontosságának”. Karl Sievers altábornagy 719. tengerparti hadosztálya ugyancsak hamar megérkezett kijelölt helyére. Studentet bizakodás töltötte el, amint menetoszlopaik ott vonultak el előtte, hogy elfoglalják az Antwerpentől északra épített állásaikat, és “hatalmas igáslovak által vontatott trénjük és tüzérségük dübörögve halad a frontra vezető utakon”. Sebtében összeszedett 1. ejtőernyős-hadseregének egységei gyors egymásutánban érkeztek. A körülmények rendkívül szerencsés összejátszása folytán segítség érkezett olyan helyről is, ahonnan senki sem várta.
A német csapatok fejvesztett menekülése Belgiumból és Hollandiából lassult, majd szinte megszűnt, s ez egyetlen ember: Kurt Chill altábornagy állhatatosságának és leleményességének volt köszönhető. Mivel a parancsnoksága alatt álló 85. gyalogoshadosztály szinte teljesen megsemmisült, parancsot kapott, hogy hadosztályának maradékait szedje össze, és vonuljon vissza Németországba. De látva az országutak rémült tolongását és erőt merítve Model napiparancsából, az elszánt tábornok úgy döntött, nem engedelmeskedik a visszavonulási parancsnak. Arra a következtetésre jutott, hogy a katasztrófa csak úgy kerülhető el, ha védelmi vonalat építenek az Albert-csatorna mentén. A 85. hadsereg maradványait egyesítette két másik szétvert hadosztály csapataival, és hamarosan szétosztotta egységeit a csatorna északi partjának stratégiai pontjain. Ezután a hidakra összpontosította figyelmét, és “fogadóközpontokat” rendezett be az északi hídfőknél. Ily módon Chillnek sikerült “kihalásznia” huszonnégy óra alatt a német hadsereg szinte valamennyi fegyverneméhez tartozó sok ezernyi katonát. “Szedett-vedett társaság” volt ez, amely többek között a légierő szerelőiből, a katonai közigazgatás alkalmazottaiból, a haditengerészet parti egységeiből és tucatnyi hadosztály katonáiból verődött össze. A legfeljebb puskákkal felszerelt csellengőkből összeszedett alakulatok azonban már elfoglalták állásaikat a csatorna mentén, mire Student odaérkezett.
Student “csodálatosnak” nevezte, ahogyan Chill gátat vetett a már-már fejveszett menekülésnek, és védelmi vonalat is épített, amíg Student teljes hadserege meg nem érkezett. Persze abba még beletellett néhány nap. Student toldozott-foldozott 1. ejtőernyős-hadserege legfeljebb – még Chill egységeivel együtt is – 18-20000 fő erősségű volt, s bár némi tüzérséggel, légvédelmi ütegekkel és huszonöt harckocsival is kiegészült, együtt sem érte el egy amerikai hadosztály erejét. S e gyér hadsereg felé – amelyet annyira szét kellett húzni, hogy Student állást sem foglalhatott a hetvenöt mérföldes antwerpeni rés teljes hosszában, nemhogy el is reteszelje – gyorsan közeledtek a 2. angol hadsereg és az 1. amerikai hadsereg egy részének félelmetes páncéloserői. Student fegyverzetre is, számra nézve is gyengébb volt. Csakis az Albert-csatorna választotta el a katasztrófától.
Vajon a csatorna melyik pontján támad majd az ellenség? Student védelmi vonala sebezhető volt mindenütt, csak itt-ott még sebezhetőbb. A tábornokot leginkább az Antwerpentől északra húzódó szakasz aggasztotta, ahol az amúgy is gyenge 719. part menti hadosztály akkor kezdte elfoglalni állásait. Vajon marad-e elég ideje, hogy kihasználva a nyolcvan láb széles csatornát, védelmi vonalat rögtönözzenek, amely addig feltartóztathatja a szövetségeseket, amíg újabb erősítéseket kap? Student már csak ebben reménykedhetett.
Számítása szerint bármely pillanatban megindulhatott a támadás. Egyelőre azonban nem érkezett jelentés szövetséges páncéloserők közeledtéről. Különösen az lepte meg Studentet, hogy Antwerpentől északra a német csapatok szinte sehol sem csaptak össze szövetséges egységekkel. Elgondolása szerint az angol harckocsiknak, miután elfoglalták a várost, észak felé kellett volna támadniuk, s elvágva a Beveland-félszigetet, be kellett volna hatolniuk Hollandiába. Mintha az angol előnyomulás lassult volna. Vajon miért?

Tizennyolc napon belül már negyedszer kényszerült áttelepülni a németek nyugati főparancsnokságának hatalmas szervezete. Az OB Westet bombatámadás is, ágyútűz is érte, egy ízben majdnem legázoltak a szövetséges harckocsik, majd végül a Birodalom határai mögött vetette meg a lábát. Szeptember 5-én, nem sokkal délután 2 után az új főparancsnok a Koblenz melletti Aremberg városkában talált rá főhadiszállására.
A hosszú utazásba belefáradt és ingerült Gerd von Rundstedt tábornagy mellőzte az új német parancsnokok beiktatásának szokásos katonai udvariassági formaságait és harsonás ceremóniáit. Egymás után hívta össze a vezérkari tanácskozásokat, s ezek belenyúltak a késő éjszakai órákba. Akik nem ismerték személyesen a tábornagyot, meglepődtek, milyen gyorsan veszi át az ügyek intézését. Régi ismerősei viszont úgy érezték, mintha nem is lett volna távol. Von Rundstedt megjelenésére mindenki megkönnyebbült és bizakodni kezdett.
Von Rundstedtet szinte megoldhatatlan feladat elé állították. Azt várták tőle, hogy a lehető leggyorsabban tervet dolgozzon ki az Északi-tengertől a svájci határig húzódó négyszáz mérföldes nyugati arcvonal számára, Model tábornagy nyíltan megvallotta, hogy ilyen terv tőle nem telik. Von Rundstedttől Hitler utasítása szerint elvárták, hogy a rendelkezésére álló, súlyos veszteségeket szenvedett erőkkel (északon a B., délen a G. hadseregcsoporttal) mindenütt tartsa a frontot, sőt ellentámadást indítson. Egyidejűleg, hogy elhárítsa a Reich elleni támadást, meg kellett valósítania Hitler elgondolását az “áttörhetetlen” Siegfried-vonalról, vagyis azt kívánták tőle, hogy kiépítse ezt a rég elavult, befejezetlen betonerődláncot, amely 1940 óta elnéptelenedve, elhanyagoltan, ütegeitől megfosztva omladozott. Von Rundstedt számtalan egyéb parancsot is kapott, de aznap délután csakis a legsürgősebb feladatokkal foglalkozott.
Von Rundstedt elé komor kép tárult. Mielőtt júliusban Hitler menesztette, hatvankét hadosztály várta parancsát. Most viszont hadműveleti főnöke, Bodo Zimmermann altábornagy vészjósló helyzetjelentést terjesztett elé. Közölte a tábornaggyal, hogy a két hadseregcsoport “negyvennyolc »papíros«-hadosztályból, tizenöt páncéloshadosztályból és szinte semmiféle páncéloserővel nem rendelkező négy dandárból áll”. Zimmermann kifejtette, hogy ez a negyvennyolc hadosztály létszám, fegyverzet és tüzérség tekintetében olyan gyönge, hogy nézete szerint “harci erejük mindössze huszonhét hadosztályénak felel meg”. Ez a haderő pedig “még a fele sincs a szövetséges erőknek”. Von Rundstedt ekkor értesült, hogy vezérkara szerint Eisenhower legalább hatvan gépesített, teljes létszámú hadosztály ura. (Ez a becslés tévesnek bizonyult. Eisenhowernek ekkor negyvenkilenc hadosztálya állt az európai szárazföldön.)
Német páncéloserőkkel viszont gyakorlatilag nem számolhatott. A szövetségesek páncéloserőit a nyugati fronton több mint kétezer harckocsira becsülték, a németeknek mindössze száz harckocsijuk maradt. Lényegében megsemmisült a Luftwaffe is – a szövetségesek teljes egészében uralták a front légiterét. Von Rundstedt arra a lesújtó következtetésre jutott, hogy a csapategységek tekintetében – s ezek is többnyire elcsigázott és demoralizált alakulatok – a szövetségeseknek a fölénye 2:1 arányú; tüzérségben minden 2 1/2 szövetséges lövegre jut 1 német; a harckocsik aránya 20:1, a repülőgépeké 25:1. Hiány mutatkozott benzinben, szállítóeszközökben és lőszerben is. Siegfried Westphal tábornok, von Rundstedt új vezérkari főnöke, később így idézte fel az akkori állapotokat: “A helyzet kétségbeejtő volt. Bárhol mértek volna ránk csapást a foghíjas arcvonalon, bekövetkezett volna a katasztrófa, ha az ellenség kiaknázza a lehetőségeket.”
Blumentritt altábornagy, aki teljesen egyetértett Westphallal, még pontosabban fejtette ki véleményét. Nézete szerint ha a szövetségesek “nagyobb támadást indítanának, és bárhol áttörnének”, bekövetkeznék az összeomlás. A von Rundstedt rendelkezésére álló csapatok közül csakis azok voltak használhatók, amelyek a George S. Patton tábornok Metz irányába s az ipari Saar-vidék felé törő 3. amerikai hadseregével álltak szemben. Ezek az egységek, Blumentritt véleménye szerint, lassíthatják ugyan Patton előnyomulását, de nem elég erősek, hogy meg is állítsák. A szövetségesek nem fogják elvesztegetni az értékes időt, vélekedett, hanem ott sújtanak le, ahol a németek a leggyöngébbek: nyilván megkísérelnek nagy erővel támadni északon, kierőszakolni az átkelést a Rajnán és behatolni a Ruhr-vidékre. Az amerikaiak és az angolok feltehetőleg ezt az offenzívát sürgetik majd, mert – amint később megfogalmazta – “akié Észak-Németország, azé Németország”.
Addigra már von Rundstedt is hasonló következtetésre jutott. Nyilvánvalóan a Ruhr-vidék elfoglalása a szövetségesek legfőbb célja. Északon az angolok és az amerikaiak ebben az irányban, Aachennél törtek a határ felé. Nemigen akadályozhatta meg senki, hogy áttörjék az elhagyatott, elavult Siegfried-vonalat, átkeljenek a Németországba vezető út utolsó természeti akadályán, a Rajnán, és benyomuljanak a Birodalom iparának szívébe.
Von Rundstedtnek, elemző agy lévén, még egy mozzanat szemet szúrt. Eisenhowernek a normandiai partraszállás során oly sikeresen bevetetett tapasztalt és kiválóan képzett légideszantegységei egyszer csak eltűntek a hadi helyzetet rögzítő német térképekről. Nem vetették be őket gyalogságként. Ezeket az erőket nyilvánvalóan visszavonták, tehát légideszant-hadműveletet készítenek elő. De hol és mikor tervezik? Ésszerűnek tűnt, hogy az ejtőernyős-hadművelet egybevág majd a Ruhr-vidék ellen indított támadással. Von Rundstedt szerint ilyen támadás csakis két kulcsfontosságú területre irányulhatott: vagy a Westwall erődítményei mögé, vagy a Rajnától keletre azzal a céllal, hogy hídfőállásokat létesítsenek. Egyébként néhány nappal korábban Model tábornagy is ezt az aggodalmát hangoztatta Hitlernek küldött üzenetében, mondván, hogy ez a lehetőség “közvetlen fenyegetés”. Von Rundstedt azonban azt a lehetőséget sem vethette el, hogy a szövetségesek az arcvonal teljes szélességében nyomulnak előre a Ruhr- és a Saar-vidék irányába, és légideszantcsapatokat is bevetnek. A tábornagy semmiféle megoldást nem látott, ha bármelyik fenyegetés valóra válnék. A szövetségesek sok mindent tehettek. Von Rundstedt pedig nem tehetett egyebet, mint hogy megkíséreljen rendet teremteni a zűrzavarban, és időt nyerni – ha ugyan sikerül kitalálnia a szövetségesek szándékait.
Von Rundstedt tisztában volt azzal, hogy Eisenhower hírszerző szolgálata jól ismeri a németek szorult helyzetét. Azt latolgatta csupán, vajon a szövetséges főparancsnokság meg is érti-e, milyen kétségbeejtő a helyzetük valójában. Az igazság az, fejtegette Blumentrittnek, hogy “elcsigázott vénemberekkel” kell majd harcba bocsátkoznia, a Westwall bunkeréi pedig “teljességgel hasznavehetetlenek lesznek, ha a szövetségesek támadnak”. “Őrültség ezeket az egérlyukakat pusztán csak a presztízs kedvéért védeni”, mondta. De nem volt mit tenni, a kísérteties Siegfried-vonalba életet kellett lehelni, erődítményeit helyre kellett állítani, majd csapatokat kellett odavezényelni. Von Rundstedt röviden ennyit közölt vezérkarával: “Állnunk kell a sarat hat hétig.”
Miután minden oldalról megvizsgálta a helyzetet, s berajzolta a térképre a szövetségesek valamennyi elképzelhető lépését, mérlegelte az összes lehetőséget, felfigyelt arra, hogy Patton Saar-vidék felé törő hadserege folytatja a leghevesebb támadó-hadműveleteket. Északon észrevehetően csökkent az angol-amerikai nyomás. Von Rundstedt úgy vélte, ebben a térségben valamiféle pangást, már-már szünetet sikerült felfedeznie a hadmozdulatokban. Blumentritt visszaemlékezései szerint ezután Montgomery arcvonalát kezdte tanulmányozni, és figyelmét az Antwerpen körüli helyzetre összpontosította. Kíváncsiságát felkeltették azok a jelentések, melyek szerint az angolok már harminchat órája nem indítottak támadást a várostól északra, s nem vágták el a Dél-Beveland-félszigetet sem. Antwerpen óriási kikötője nyilvánvalóan megoldaná a szövetségesek utánpótlási gondjait. De a kikötőt nem használhatják, amíg az odavezető negyvenöt mérföldes torkolat mindkét partja német kézen van. A tábornagy nem kételkedett, hogy valóban csökkent a nyomás, a szövetséges erők előnyomulása határozottan lassult, főként Montgomery szakaszán.
Von Rundstedt pályafutása során behatóan tanulmányozta az angol katonai taktikát – de balszerencséjére módja nyílott arra is, hogy a közelből figyelhesse az amerikai hadviselést. Úgy látta, az amerikaiak nagyobb képzelőerővel, merészebben vetik harcba páncélosegységeiket, az angoloknak viszont a gyalogsága kiváló. De a siker itt is, ott is a parancsnokokon állt. Von Rundstedt sokkal veszélyesebb ellenfélnek vélte Pattont, mint Montgomeryt. Blumentritt szerint Montgomery tábornagyot “óvatos, a szokásokhoz mereven ragaszkodó, módszeres” katonaként jellemezte. A tábornagy most Montgomery késlekedésének jelentőségét mérlegelte. Mivel a La Manche menti többi kikötő még német kézen volt, úgy ítélte, hogy Antwerpen elengedhetetlen Eisenhower további előnyomulásához. De hát akkor miért nem mozdul Montgomery már harminchat órája, s miért nem biztosítja magának Európa második legnagyobb kikötőjét? Csupán egyetlen magyarázat kínálkozott: még nem készült fel a támadás folytatására. Von Rundstedt bizonyosra vette, hogy Montgomery ezúttal sem fog eltérni a sablontól. Az angolok nem indítanak támadást, amíg az aggályoskodó, részleteken rágódó Montgomery nem készült fel teljesen, és nem halmozott fel kellő utánpótlást. A válasz tehát, következtette a tábornagy, hogy az angolok túlságosan megnyújtották utánpótlási vonalaikat. Ez nem szünet – közölte Rundstedt a vezérkarával – meggyőződése, hogy Montgomery üldöző hadművelete kátyúba jutott.
Ezután Model előző huszonnégy órában kiadott parancsait kezdte tanulmányozni, mert – ha elmélete helytálló – már nemcsak arra látott lehetőséget, hogy meggátolja az antwerpeni kikötő használatában a szövetségeseket, hanem arra is, s ez legalább olyan fontos, hogy kimentse von Zangen tábornok katlanba zárt 15. hadseregét. Von Rundstedtnek rettenetesen nagy szüksége volt erre a nyolcvanezer katonára.
Model parancsaiból megállapította, hogy von Zangen utasítást kapott a Schelde baj partjának a tartására és a La Manche menti kikötők megerősítésére. Arra is utasították, hogy többi csapatával északkeleti irányban indítson támadást az előnyomuló angol egységek dereka ellen. Ezt a támadást hatodikán reggel kellett megindítania. Von Rundstedt habozás nélkül lefújta a hadműveletet. Sokkal merészebb tervet forgatott a fejében. Úgy döntött, Model parancsának első része megáll, hiszen a La Manche menti kikötők őrzése fontosabb, mint valaha. Von Zangen azonban új parancsot is kapott: ahelyett, hogy északkeleti irányban támadna, megmaradt egységeit a Schelde folyón át szállítsa Walcheren szigetére. Mihelyt átértek a folyótorkolat északi partjára, von Zangen csapatai kelet felé vonulhatnak a Walcheren-szigettől a Dél-Beveland-félszigeten át haladó úton, amíg Antwerpentől északra el nem érik a holland szárazföldet. A szövetségesek légi fölénye miatt a csapatokat a három mérföld széles Schelde-torkolaton, Breskens kikötőjéből Flushingba, nyilván csak éjjel lehet kompokon átszállítani. Mégis némi szerencsével a 15. hadsereg jelentős hányadát két héten belül sikeresen kimenekíthetik a katlanból. Von Rundstedt jól tudta, hogy terve kockázatos, de nem látott más utat – ha sikerül, veszteségeket szenvedett, de szinte teljes német hadsereg áll rendelkezésére. Sőt, bármennyire hihetetlen, továbbra is ellenőrzése alatt tarthatja a létfontosságú antwerpeni kikötőt. A hadművelet azonban azon állt, vajon helyesnek bizonyul-e von Rundstedt sejtelme, hogy Montgomery előnyomulása megrekedt.
Von Rundstedt bizonyos volt efelől, sőt arra épített, hogy Montgomery előnyomulása lassulásának mélyen rejlő oka van. Meggyőződése szerint a szövetséges erők gyilkos iramú üldöző-hadművelete megrekedt a túlnyújtott hadtáp- és utánpótlási vonalakon. A tanácskozás végén, emlékezik Blumentritt, “von Rundstedt végigpillantott rajtunk, és azt a lehetetlen feltevést kockáztatta meg, hogy ez egyszer talán igaza lehet Hitlernek”.
Hitler és von Rundstedt helyzetelemzése, jóllehet csak részben bizonyult helytállónak, sokkal pontosabb volt, mint amilyennek bármelyikük hitte. Maguk a szövetségesek biztosították von Rundstedtnek az értékes lélegzetvételnyi időt, hogy megszilárdítsa arcvonalát. Az igazság ugyanis az volt, hogy a németek gyorsabban vesztettek, mint ahogyan a szövetségesek győzhettek volna.

6

Miközben von Rundstedt elszántan kockáztatott, hogy a 15. hadsereget megmenthesse, George Philip Roberts vezérőrnagy, áll. angol páncéloshadosztály parancsnoka, a százötven mérföldnyire levő Antwerpenben diadalittasan tájékoztatta fölötteseit; alakulatai nemcsak a várost, hanem a hatalmas kikötőt is elfoglalták.
Roberts harckocsijai, a páncélos-gárdahadosztállyal együtt, több mint kétszázötven mérföldes bámulatos előnyomulást hajtottak végre alig öt nap alatt. Brian Horrocks altábornagy, a XXX. hadtest parancsnoka, arra utasította a nagy 2. angol hadsereg Miles C. Dempsey altábornagy parancsnoksága alatt álló támadóélét, hogy “hajtson rá, mint a veszett fene”. Roberts hadosztálya, a gárdaegységekre bízva Brüsszel elfoglalását, megkerülte a belga fővárost, majd a belga földalatti mozgalom bátor harcosainak segítségével szeptember 4-én hajnalban benyomult Antwerpenbe. Vagy harminchat órával később, mikor már megtisztították a mélytengeri kikötőt a meglepett ellenséges csapatoktól, Roberts jelenthette, hogy egységei épségben elfoglalták Antwerpen óriási, száz arcre kiterjedésű kikötőjét. Az angol alakulatok megszállták a raktárakat, darukat, hidakat, a 3,5 mérföldnyi rakodópartot, a rakpartokat, zsilipeket, szárazdokkokat, lefoglalták a vasúti gördülőanyagot, sőt hihetetlen módon még a mindennél fontosabb elektromosan szabályozott zsilipkapuk is teljesen üzemképes állapotban kerültek a kezükbe.
A kikötő megsemmisítésére kidolgozott német tervek kudarcot vallottak. Igaz, a nagyobb hidakra és egyéb kulcsfontosságú létesítményekre robbanóanyagot szereltek, de az angol alakulatok és a belga ellenálló csoportok (köztük a robbanótöltetek helyét ismerő belga mérnökök) villámgyors akciója következtében felbomlott német helyőrség egységei kísérletet sem tehettek a hatalmas kikötő szétrombolására. A harminchét esztendős Roberts fényesen végrehajtotta a rábízott feladatot. Az európai háború egyik legsúlyosabb tévedése azonban, hogy senki sem utasította: aknázza ki a helyzetet – vagyis nyomuljon tovább északnak, építsen ki hídfőket az Albert-csatorna túlsó oldalán az északi külvárosokban, majd haladéktalanul szállja meg az alig tizennyolc mérföldre levő Dél-Beveland-félsziget nyakát. Ha Robertsnak sikerült volna megvetni a lábát ezen a két mérföld széles nyakon, a német egységek a földszoroson rekedtek volna. Ezután nekifoghatott volna a létfontosságú északi part megtisztításának. Az angol hadvezetés e figyelmetlensége igen súlyos következményekkel járt. Az antwerpeni kikötőt, a háború egyik legfontosabb stratégiai célját tehát sikerült elfoglalni, de a kikötőbe vezető víziút urai még a németek voltak. A nagy jelentőségű kikötői berendezések, amelyek az egész nyugati fronton megrövidíthették és táplálhatták volna a szövetséges utánpótlási vonalakat, így használhatatlanokká váltak. Az önfeledt győzelmi mámorban azonban mindenki pillanatnyi jelentőséget tulajdonított csak ennek a figyelmetlenségnek. Úgy tetszett, nincs ok a sietségre. A németek még nem eszméltek, a felgöngyölítés idejét tetszés szerint választhatják meg a szövetségesek, így azután áll. páncéloshadosztály, feladatát teljesítvén, csak az állásait biztosította, s várta az újabb parancsot.
Dempsey páncéloserőinek nagyszerű északi támadása, amely egyértékű volt Patton előretörésével az Ardennektől délre, megtorpant, jóllehet még kevesen tudták. Roberts katonái elfáradtak, fogytán volt a benzinjük és a hadianyaguk, így jártak Brian Horrocks tábornok XXX. hadtestének maradék alakulatai is. Ezen a délutánon tehát az a kíméletlen nyomás, amely északon visszaszorította, szétzilálta és demoralizálta a németeket, hirtelen ellanyhult. Az antwerpeni baklövést elkenték azzal, hogy az angolok “soraik rendezésére, üzemanyag feltöltésére és pihenésre” állapodtak meg.
Horrocks tábornoknak, a XXX. hadtest tehetséges, mozgékony parancsnokának eszébe sem jutott Antwerpen. Akárcsak Montgomery tábornagy, a 21. angol hadseregcsoport parancsnoka, ő is egy másik célra összpontosította a figyelmét: hogyan lehetne átkelni a Rajnán és a lehető leggyorsabban befejezni a háborút? Alig néhány órával korábban Montgomery, fellelkesülve hadseregeinek lendületén és villámgyors előretörésén, a következőket táviratozta Dwight D. Eisenhower tábornok főparancsnoknak: “Egy Berlin ellen irányuló valóban nagy erejű támadás minden valószínűség szerint el is jutna a célig, és véget vetne a háborúnak.”
Londonban őfelsége, Hollandia hercege megbeszélést folytatott Vilma királynővel, majd fölhívta Kanadában élő feleségét, Julianna trónörökösnőt. Sürgette, repüljön haladéktalanul Angliába, s készüljön, hogy mihelyt Hollandia fölszabadul, hazatérnek. Végéhez közeledik hosszú száműzetésük. A felszabadulás minden percben várható. Készen kell állniuk. Bernát herceg mégis nyugtalan volt.
A holland ellenállási mozgalom jelentései az utóbbi hetvenkét órában ismételten hangoztatták, hogy a németek fejvesztetten menekülnek, és megerősítették, hogy a szeptember 2-án megkezdődött kivonulás folytatódik. Most azonban, 5-én, a földalatti mozgalom vezetői arról számoltak be Bernát hercegnek, hogy bár a visszavonulás szervezetlen, szemmel láthatóan lassult. Bernát herceg az emigrációs holland kormány miniszterelnökével is tanácskozott. Gerbrandy zavarban volt. Szeptember 3-i rádióbeszédét nyilvánvalóan elsiette. A szövetséges csapatok akkor még szinte bizonyosan nem lépték át a holland határt. A herceg és a miniszterelnök töprengtek, vajon mi lehet ennek az oka. Miért nem mozdulnak az angolok? A földalatti mozgalom jelentései semmi kétséget sem hagytak afelől, hogy Hollandiában válságos a helyzet.
Noha Bernát nem sokat értett katonai ügyekhez, és tanácsadóira kellett hagyatkoznia, mégis elképedten szemlélte az eseményeket. Ha a németek még mindig nem rendezték soraikat, márpedig az ellenállási mozgalom vezetői ezt állították, “néhány harckocsival végrehajtott támadás órákon belül” felszabadíthatná az országot – de hát akkor miért nem folytatják előnyomulásukat az angolok? Meglehet, Montgomery nem hisz a holland ellenállás jelentéseinek, mert amatőr vagy megbízhatatlan helyzetmegítéléseknek tartja. Bernát mással nem magyarázhatta a késlekedést. Miért haboznak az angolok, ahelyett hogy haladéktalanul átlépnék a határt? Noha állandó kapcsolatot tartott követeivel, továbbá Anthony Biddle-lel, az Egyesült Államok utazó nagykövetével és Bedell Smith tábornokkal, Eisenhower vezérkari főnökével, ezért tudta, hogy pillanatnyilag a front teljes mozgásban van, és a helyzet szinte óráról órára változik, Bernát úgy döntött, első kézből kell értesüléseket szerezni. Elhatározta, engedélyt kér a SHAEF-től, hogy Belgiumba repülhessen, és minél előbb személyesen kereshesse fel Montgomery tábornagyot. Tökéletesen megbízott a szövetséges főparancsnokságban, mindenekelőtt Montgomeryben. Mégis úgy gondolta, neki is tudnia kell, ha valami hiba csúszott a számításba.

A laekeni királyi kastély parkjában felütött spártai egyszerűségű, sátras főhadiszállásán, alig néhány mérföldre Brüsszel városközpontjától. Bemard Law Montgomery tábornagy türelmetlenül várta a választ arra a rejtjelezett üzenetére, amelyet “Csakis Eisenhower számára!” címzéssel küldött a szövetséges főparancsnokságra. Üzenetét, amelyben sürgősen követelt nagy erőkkel végrehajtandó Berlin elleni támadást, szeptember 4-én késő éjszaka küldte el. Most, szeptember 5-én délben, El Álaméin ötvennyolc esztendős, nyers modorú, szikár hőse a választ várva türelmetlenül tépelődött a háború további alakulásán. Két hónappal a normandiai partraszállás előtt azt mondta: “Ha jól végezzük a dolgunkat, és nem követünk el hibákat, meggyőződésem, hogy Németországot még az év vége előtt térdre kényszerítjük.” Montgomery sziklaszilárdan hitte, hogy Párizs elfoglalása és a Szajnán való átkelés előtt a szövetségesek óriási stratégiai hibát követtek el. Eisenhower “szélesfront-politikája” – vagyis, hogy hadseregei egyre közelebb nyomultak a Reich határaihoz, majd a Rajna mentén törtek felfelé – ésszerűnek tetszhetett, amikor a partraszállás előtt kidolgozták, de most, hogy a német front váratlan összeomlása megtörtént, az angolok szerint ez a stratégia elavult, Montgomery szavaival élve, “felfestett”. Katonai tanulmányai alapján arra a következtetésre jutott, hogy “ezt nem úszhatjuk meg szárazon, és …hosszú téli hadjárattal kell számolnunk, ami súlyos megpróbáltatásokat ró az angol népre”.
Augusztus 17-én egyetlen csapásra alapított tervet javasolt Omar N. Bradley tábornoknak, a 12. amerikai hadseregcsoport parancsnokának. Eszerint a maga hadseregcsoportját Bradleyével együtt “negyven hadosztályból álló, egységes, tömör erőként” kellene harcba vetni, s ez “olyan erős lenne, hogy tartania semmitől sem kellene. E haderőnek északkeleti irányban kellene előrenyomulnia.” Montgomery 21. hadseregcsoportja tisztítaná meg a La Manche partját, biztosítaná Antwerpent és Hollandia déli területeit. Bradley 12. amerikai hadseregcsoportja, amelynek jobb szárnya az Ardennekre támaszkodna, Aachen és Köln felé törne. A Montgomery által javasolt támadás célja az volt, hogy “még a tél előtt hídfőket építsenek a Rajna túlsó partján, és gyorsan elfoglalják a Ruhr-vidéket”. Elmélete szerint ez minden valószínűség szerint véget vetett volna a háborúnak is. Montgomery terve Eisenhower négy hadserege közül hármat igényelt: a 2. angol, az 1. amerikai és az 1. kanadai hadsereget. A negyedikről, Patton 3. amerikai hadseregéről – amelyet látványos előretöréséért ebben az időpontban világszerte ünnepelt a sajtó – Montgomery lemondott. Csupán annyit javasolt, hogy állítsák meg előnyomulását.
Alig negyvennyolc óra múltán Montgomery megtudta, hogy Bradley – akiről azt hitte, helyesléssel fogadja javaslatát – egy kizárólagos amerikai támadás tervével állt elő, melynek értelmében Pattonnak kellett volna a Rajna és Frankfurt felé törnie. Eisenhower mindkét tervet elutasította. Nem volt hajlandó változtatni stratégiai elgondolásán. A szövetséges főparancsnok eléggé rugalmas kívánt maradni, hogy egyidejűleg törhessen a Saar- és a Ruhr-vidék felé, ha a helyzet úgy alakul. Montgomery szerint ez már nem “a széles front politikája”, hanem kétcsapásos terv volt. Úgy vélte, most már mindenki csak “a tulajdon feje után megy” – legfőképpen Patton, akinek látszólag teljesen szabad kezet adtak. Véleménye szerint Eisenhower eltökéltsége, hogy kitart eredeti elgondolása mellett, a napnál világosabban bizonyította, hogy a főparancsnok “valójában elveszített minden kapcsolatot a szárazföldi harcokkal”.
Montgomeryt az is bőszítette, hogy szerepében kisebbítik – legalábbis úgy látta. Már nem ő volt a szárazföldi harcok legfőbb összehangolója. Szeptember 1-én személyesen Eisenhower vette át ezt a parancsnoki funkciót. A főparancsnok azt tartotta Montgomeryről, hogy “a szabályos ütközetek mestere”, ezért bízta rá a partraszállás és az azt követő napok harcainak hadműveleti parancsnokságát, így került Omar N. Bradley tábornok 12. hadseregcsoportja Montgomery parancsnoksága alá. Amikor augusztus végén az amerikai sajtóban tudósítások jelentek meg, amelyekből kiderült, hogy Bradley hadseregcsoportja még mindig Montgomery parancsoksága alatt tevékenykedik, az Egyesült Államok közvéleménye annyira felzúdult, hogy George C. Marshall tábornok, amerikai vezérkari főnök nyomban utasította Eisenhowert, “haladéktalanul vegye át valamennyi szárazföldi erő parancsnokságát”. Az amerikai hadseregek így visszakerültek parancsnokságaik hatáskörébe. Ez váratlanul érte Montgomeryt. Vezérkari főnöke, Francis de Guingand tábornok, később így írt: “Meggyőződésem, hogy Montgomerynek… soha eszébe sem jutott, hogy ilyen hamar eljön ez a nap. Talán abban reménykedett, hogy a partraszállás után kialakított parancsnoki hierarchia sokáig megáll. Azt hiszem, nem sokra tartotta a presztízs és a nemzeti érzés szempontjait, vagy éppenséggel azt, hogy Amerika mind emberben, mind fegyverzetben egyre nagyobb részt vállal a háborúban …a legtöbbünk számára azonban nyilvánvaló volt, hogy egy angol tábornok és egy angol főhadiszállás lehetetlen helyzetbe került volna, ha a számbeli túlsúlyban levő amerikai haderők sokáig a parancsnokságuk alatt maradnak.” Meglehet, mindez nyilvánvalónak látszott Montgomery vezérkara szemében, de maga a tábornok úgy látta, nyilvánosan megalázták.
Nem is volt titok, hogy “Monty” és fölöttese, Sir Alan Brooke, a birodalmi vezérkar főnöke, rendkívül kritikus szemmel nézi Eisenhowert. Mindketten ambivalensnek és határozatlannak tartották. Brooke július 28-án Montgomeryhez intézett levelében megjegyezte, hogy Eisenhowernek “fogalma alig van a háborúról”! Egy másik alkalommal úgy összegezte véleményét a főparancsnokról, hogy “rendkívül megnyerő egyéniség”, de “stratégiai szemszögből nagyon-nagyon korlátolt elme”. Montgomery, aki soha nem tett lakatot a szájára, “már a kezdet kezdetétől fogva” tisztán látta, hogy “Ike-nak nincs kellő tapasztalata ehhez a szerephez”, és noha a történelem, vélte, azt fogja írni Eisenhowerről, hogy “kiváló főparancsnok, parancsnokló tábornokként nagyon rossz, kutya rossz volt.” A vérig sértett Montgomery azt az elgondolást kezdte hangoztatni, hogy létre kellene hozni a “szárazföldi erők főparancsnoki” posztját, s ezt a hadseregcsoportok és Eisenhower közé kellene beékelni. Tudta azt is, ki lenne alkalmas rá – saját maga. Eisenhowernek tudomására jutott ez a szervezkedés, de türtőztette magát. Volt ő is annyira makacs, mint Montgomery. Marshall tábornoktól egyértelmű parancsot kapott, és esze ágában sem volt a szárazföldi főparancsnokságot mással megosztani.
Montgomerynek augusztus 23-ig sem nyílott alkalma megvitatni sem egycsapásos tervét, sem a szárazföldi erők parancsnokságával kapcsolatos elgondolását Eisenhowerrel. Hanem ezen a napon a főparancsnok a 21. hadseregcsoport főhadiszállásán ebédelt. Az ingerlékeny Montgomery ekkor példátlan tapintatlanságra vetemedett: ragaszkodott ahhoz, hogy négyszemközt tárgyalást folytathasson a főparancsnokkal. Követelte, hogy Bedell Smith tábornokot, Eisenhower vezérkari főnökét, rekesszék ki e megbeszélésből. Smith távozott a sátorból, s Eisenhowert, aki komor nyugalmat erőszakolt magára, egy teljes órát leckéztette alárendeltje “egy határozott és megalapozott terv” szükségességéről. Montgomery azt követelte Eisenhowertől, “döntse el, melyik ponton mérjenek döntő csapást az ellenségre”, hogy “bizonyosak lehessünk a gyors eredmény felől”. Újra meg újra sürgette az “egyetlen csapást”, és figyelmeztette a főparancsnokot, ha “a szélesfront-stratégiát folytatjuk, és az arcvonal egyidejűleg nyomul előre, és mindenki szüntelenül harcol, óhatatlanul elakadunk”. Márpedig ha ez történik, intette Eisenhowert, “a németek időt nyernek soraik rendezésére, és a háború folytatódnék egész télen, sőt áthúzódnék 1945-re is.” “Ha fölaprózzuk az utánpótlást és karbantartást – jelentette ki Montgomery –, és széles arcvonalon nyomulunk előre, annyira elgyöngülünk, hogy a siker kicsúszik a kezünkből.” Véleménye szerint egyetlen stratégia lehetséges csupán: “…a jobb öklöt visszafogni és a bal ököllel ütni, vagy a bal öklöt visszafogni és a jobb ököllel ütni”. Mindent, a döntő csapás szolgálatába kell állítani.
Eisenhower roppant kockázatosnak ítélte Montgomery javaslatát. Lehetséges, hogy a döntő csapás gyors győzelmet hoz. De az is lehetséges, hogy katasztrófába fullad. Nem volt hajlandó kockáztatni. Csakhogy két malomkő között őrlődött: egyrészt Montgomery, másrészt Bradley és Patton is a “döntő csapás” mellett kardoskodott, de mindegyik azt kívánta, hogy őt bízzák meg az irányításával.
Montgomery, akinek lassú ütemű, jóllehet sikeres harcmodora hírhedt volt, mindeddig nem bizonyította, hogy ugyanolyan gyorsan kiaknázna egy kedvező helyzetet, mint Patton – pillanatnyilag pedig Patton hadserege, messze megelőzve a többieket, átkelt a Szajnán, és Németország felé tört. Eisenhower diplomatikusan elmagyarázta Montgomerynek, hogy bármi haszonnal járna is az egyetlen csapás, aligha tarthatja vissza Pattont és állíthatja meg az előnyomuló 3. amerikai hadsereget. “Az amerikai nép ezt soha nem nyelné le jelentette ki a főparancsnok –, márpedig a közvélemény nyeri meg a háborúkat.” Montgomery felcsattant. “A háborúkat győzelmekkel nyerik meg”, vágott vissza. “Adjunk győzelmeket a közvéleménynek, és nem törődik vele, ki vívta ki.”
Eisenhowert ilyen érvek győzhették meg. Noha ekkor még nem mondta ki; úgy vélekedett, hogy Montgomery “szűk látókörű”, és “nem tekinti át a helyzetet”. Elmagyarázta, hogy azt kívánja, Patton folytassa előnyomulását kelet felé, s így egyesülhessen a dél felől előnyomuló amerikai és francia erőkkel. Egyszóval, félreérthetetlenül adta az angol tábornagy tudtára, hogy folytatni fogja “a széles front stratégiáját”.
Montgomery tehát félretette a stratégiai kérdést, és áttért a szárazföldi erők parancsnokságának a problémájára: “Valakinek irányítania kell ön helyett a szárazföldi csatát”, hiszen Eisenhowernek “magaslati helyzetet kell elfoglalnia, hogy elfogulatlan véleményt alkothasson a szárazföldi, tengeri, légi stb. hadműveletek teljes bonyodalmasságáról”. Majd szelídebb húrokat kezdett pengetni. “Ha itt az amerikai közvéleményről van szó – jelentette ki –, szívesen átengedem Bradleynek a parancsnokságot, és hajlandó vagyok alatta szolgálni.”
Eisenhower habozás nélkül elutasította ezt a javaslatot, mondván, hogy az angol nép éppen annyira elfogadhatatlannak tartaná, ha Bradleyt rendelnék Montgomery fölé. Ami pedig a saját szerepét illeti, fejtegette, nem engedhet abból, hogy személyesen irányítsa a csatát. De hogy néhány égetően sürgős kérdésben mégis megoldást találjanak, engedményekre hajlandónak mutatkozott. Szüksége lesz a La Manche kikötőire és Antwerpenre, mert létfontosságúak a szövetséges haderő utánpótlása szempontjából. Ezért pillanatnyilag, közölte Eisenhower, elsőbbséget biztosítanak a 21. hadseregcsoport északi támadásának. Montgomery rendelkezésére bocsátják az Angliában állomásozó 1. szövetséges légideszant-hadsereget – ez volt akkoriban a SHAEF egyetlen tartaléka. Ezenkívül biztosítják számára a tőle jobbra előnyomuló 1. amerikai hadsereg támogatását.
Bradley tábornokot idézve, Montgomery “megnyerte az előcsatározást”. De az angol tábornagy korántsem volt elégedett. Szilárd meggyőződése szerint, Eisenhower elszalasztottá “a nagy lehetőséget”. Teljesen más oknál fogva, de Patton is osztozott ebben a nézetében; utánpótlási elsőbbséget biztosított Montgomerynek a 3. amerikai hadsereg rovására, de elutasította a Patton által javasolt Saar-vidék elleni támadást is. Patton szerint ez volt “a háború legnagyobb tévedése”.
Az ellentétes személyiségek és katonai szemléletek összecsapása után eltelt két hétben sok minden történt. Montgomery 21. hadseregcsoportja már versenyt futott Pattonéval. Szeptember 5-én amikor előőrsei benyomultak Antwerpenbe, Montgomery minden eddiginél biztosabbra vette, hogy az “egy csapás” elgondolás helytálló. Eltökélte, hogy megmásíttatja a főparancsnok döntését. A konfliktus fordulóhoz ért. Montgomery meggyőződése szerint a német hadsereg az összeomlás küszöbén állt.
Sokan látták hasonlóképpen. A hírszerzőtisztek a parancsnoki ranglétra szinte minden szintjén a háború végét jósolták. A legderűlátóbb a Londonban székelő Egyesített Szövetségi Hírszerző Bizottság volt. A németek helyzete annyira romlott, hogy a bizottság szerint már nem rendezhette sorait. Minden jel arra mutat – így szólt a helyzetelemzés –, hogy “a német főparancsnokság ellenállása nem tarthat tovább 1944. december 1-nél, sőt …még ennél korábban is kimerülhet”. A legfelső szövetséges főhadiszállás egyetértett ebben az optimista helyzetmegítélésben. Augusztus végén a SHAEF összegezett hírszerzőjelentése kifejtette, hogy “az augusztusi csaták meghatározták a döntést, és nyugaton az ellenség összeomlott. A két és fél hónapos súlyos harcok után szinte kézzelfogható közelségben az európai háború vége.” Egy héttel később pedig úgy értékelték az események alakulását, hogy “a német hadsereg többé nem képvisel összetartó erőt, nem egyéb számos menekülő, bomló, fejetlen, felszerelési és fegyverhiánnyal küszködő alakulatnál”. Még az angol Hadügyminisztérium hadműveleti osztályának igen megfontolt főnöke, John Kennedy vezérőrnagy is kijelentette szeptember 6-án, hogy “ha olyan ütemben haladunk, mint az elmúlt napokban, 28-ára Berlinben kell lennünk”…
A derűlátó jóslatok e kórusából egyetlen hang rítt ki. Oscar W. Koch ezredes, a 3. amerikai hadsereg hírszerzőfőnöke azt állította ugyanis, hogy az ellenségtől telik elkeseredett végső ellenállás, és figyelmeztetett arra, hogy “ha Németországban nem robban ki felkelés, vagy nem következik be az a felettébb valószínűtlen fordulat, hogy a Wehrmacht soraiban lázadás tör ki… a német hadseregek megsemmisítésükig vagy foglyul ejtésükig folytatni fogják a harcot”. De George S. Patton altábornagy, a 3. hadsereg vérmes parancsnoka semmibe vette még tulajdon hírszerzőfőnökének óvatos becslését is. Akárcsak északon Montgomery, délen Patton is mindössze száz mérföldre állt a Rajnától. Montgomeryhez hasonlóan ő is azt vallotta, elérkezett az idő, hogy “egyetlen nagy támadással megkockáztassuk az ellenség területéré való mély betörést”, és ezzel befejezzék a háborút. Nézeteik csupán egyetlen pontban tértek el: hogy ki kockáztassa meg a mély betörést. A győzelemittas, dicsőségre áhítozó két parancsnok vetélkedett ezért a lehetőségért. Egy hadseregcsoportot vezénylő angol tábornagy próbálta volna lepipálni az egyetlen hadsereget vezénylő amerikai altábornagyot.
A győzelmi mámor hatalmába kerítette az arcvonal szövetséges parancsnokait. Miután bámulatos sebességgel végigszáguldottak Franciaországon és Belgiumon, és körülöttük minden a németek vereségét látszott bizonyítani, magabiztosan úgy gondolták, hogy semmi nem állhat győzelmes előretörésük útjába: áttörnek a Siegfried-vonalon, és behatolnak Németország szívébe. Igen ám, de ehhez a szövetséges erők kíméletlen nyomása kellett, hogy az ellenség ne rendezhesse sorait, s éppen az ehhez a nyomáshoz szükséges utánpótlás robbantotta ki a válságot, amelyet alig néhányan láttak előre. Az önfeledt derűlátás már-már önámítás formáját öltötte, mert Eisenhower hatalmas hadseregei, a Szajnától kiinduló több mint kétszáz mérföldes villámgyors előretörésük után egyszerre hallatlan karbantartási és utánpótlás-nehézségekkel küszködtek. A szinte megállás nélküli hathetes előnyomulás után a csekély ellenállással szemben kevesen érzékelték a megtorpanást. De mihelyt az első harckocsik megközelítették Németországot, s itt-ott beleütköztek a Westwallba, az előnyomulás lassulni kezdett. A szövetségesek üldöző-hadművelete véget ért, belefulladt a sikerbe.
Az előnyomulást főként a kikötők hiánya bénította meg. A szövetségesek nem szűkölködtek hadianyagban, de az utánpótlás Normandiában halmozódott, továbbra is a tengerparton vagy Cherbourg-ban, az egyetlen használható kikötőben rakták ki, körülbelül négyszázötven mérföldre az előretolt egységek mögött. Az ellenséget teljes sebességgel üldöző négy nagy hadsereg utánpótlásának biztosítása ilyen messziről valóságos lidércnyomásként nehezedett a vezérkarra. A titkon elhatalmasodó bénulást fokozta, hogy nem állt rendelkezésükre elegendő szállítóeszköz. A partraszállást megelőző napokban szétbombázott vagy a francia ellenállási mozgalom által megrongált vasúthálózatot nem tudták elég gyorsan helyreállítani. Még éppen csak belekezdtek a benzin-csővezetékek lerakásába, illetve meghosszabbításába. Következésképpen az élelmiszer-fejadagokat, és a benzint is egyaránt országúton kellett szállítani, tehergépkocsikban pedig nagy volt a hiány.
Az ellenséget üldöző hadseregek napról napra továbbnyomultak keletnek. Ahhoz, hogy a hadtápparancsnokságok lépést tarthassanak velük, mindenfajta járművet el kellett rekvirálni. Lövegeket, légvédelmi ágyúkat, tartalék harckocsikat raktak le szállítóművükről, hogy ezekre is utánpótlást rakodhassanak. Teljes hadosztályok maradtak hadtápszázadok nélkül. Az angolok például egy teljes hadtestet hagytak hátra a Szajnától nyugatra, hogy hadtápalakulatát a gyors ütemben előnyomuló hadsereg többi egysége ellátásának szolgálatába állíthassák. Montgomery nehézségeit növelte az is, hogy kiderült: 1400 angol háromtonnás teherkocsi használhatatlan, mert hibásak a dugattyúi.
Az angol parancsnokság arra törekedett, hogy egyetlen perc megszakítás nélkül folytatódjék az üldöző hadművelet. Iszonyú erőfeszítés árán el is érte, hogy a tehergépkocsik szakadatlan áradata – az úgynevezett “Piros labda expressz” – dübörgött kelet felé. A kocsik a fronton lerakták szállítmányaikat, és nyomban visszafordultak újabb készletekért. Némelyik kocsioszlop hat-nyolcszáz mérföldes hajmeresztő körforgalmat is lebonyolított. Jóllehet minden használható jármű huszonnégy órás szolgálatban közlekedett, az alakulatok parancsnokai pedig a legszigorúbb takarékossági rendszabályokat léptették életbe, a hadsereg utánpótlási szükségleteit nem lehetett fedezni. A túlterhelt, amúgy is kutyafuttában összetákolt hadtáp az összeomlás szélén állott.
De nemcsak a szállítás okozott súlyos gondokat. A normandiai partraszállás óta tartó szédületes iramú előnyomulásba a katonák belefáradtak, felszerelésük elhasználódott. A harckocsik, félhernyótalpas vontatók és a legkülönfélébb járművek-mar oly régen voltak úton megfelelő karbantartás nélkül, hogy sorra leálltak. De mindezeket a bajokat háttérbe szorította a veszedelmes méreteket öltő benzinhiány. Eisenhower napi egymillió gallon benzint fogyasztó hadseregei ennek a mennyiségnek csupán a töredékét kapták meg.
A helyzet válságosra fordult. Belgiumban az 1. amerikai hadsereg egy teljes hadteste kénytelen volt négy napig abbahagyni a menekülő ellenség üldözését, mert harckocsijainak elfogyott az üzemanyaga. Patton 3. amerikai hadserege, amely több mint száz mérfölddel járt a többi szövetséges hadsereg előtt, és szinte alig ütközött ellenállásba, öt napot vesztegelt a Meuse mentén, mert a páncélososzlopoknak elfogyott a benziné. Patton iszonyú dühbe gurult, amikor megtudta, hogy az elsőbbségi szempontok szerint végrehajtott korlátozások miatt a rendelt 400000 gallon benzin helyett csak 32000 gallont szállítottak hadseregének. Habozás nélkül kiadta a parancsot az élen haladó hadtest parancsnokának: “Most aztán villámgyorsan megemelitek a valagotokat, és mentek tovább, amíg a motorjaitok le nem állnak, azután meg kiszálltok, és gyalog mentek tovább, az isten verje meg!” Főhadiszállásának törzse előtt tombolva kijelentette, hogy “két ellenséggel állok szemben – a németekkel meg a főparancsnokságunkkal. A németekkel még csak elbánok, de nem tudom, bírok-e Montgomeryvel és Eisenhowerrel.” Megkísérelte. Mivel szentül hitte, hogy napokon belül betör Németországba, dühödten fordult Bradleyhez és Eisenhowerhez. “A katonáim megehetik akár a derékszíjukat is – tajtékzott –, de a tankjaimnak benzint kell kapniuk.”
Az utánpótlási válságot az okozta, hogy a németek megsemmisítő vereséget szenvedtek Normandiában, majd hadseregeiket a szövetséges erőknek a hídfőből történt kitörését követően igen rövid idő alatt zúzták szét. Mivel a partraszállás tervezői abból a feltevésből indultak ki, hogy az ellenség a történelemből jól ismert folyóknál megveti majd a lábát, és felveszi a harcot, jóval lassúbb előnyomulásra számítottak: Arra készültek, hogy a normandiai hídfő kiépítése és a La Manche menti kikötők elfoglalása után szünet következik, amikor átcsoportosíthatják az erőket, és felhalmozhatják az utánpótlást. A támaszpont területét a Szajna folyótól nyugatra tették, ahová – a menetrend értelmében – csupán szeptember 4-én értek volna el (a partraszállás napjához számított 90. napon). Az ellenséges erők bomlása és fejvesztett menekülése kelet felé fölborította a szövetségesek menetrendjét. Ki látta volna előre, hogy szeptember 4-én a szövetséges harckocsik már kétszáz mérföldre a Szajnától keletre száguldanak, sőt bevonulnak Antwerpenbe? Eisenhower vezérkara annak idején úgy becsülte, hogy tizenegy hónapba is beletelik, amíg Aachennél elérik a német határt. Most tehát, amikor a harckocsioszlopok már a Reich felé dübörögtek, a szövetséges erők majd hét hónappal előzték meg előnyomulási tervüket. Már az is csodaszámba ment, hogy a jóval lassúbb előnyomulási ütemre tervezett hadtáp és szállítás eddig még nem roppant össze a lázas üldözésben ráháramló nyomás alatt.
A válságos utánpótlási helyzet ellenére senki sem volt hajlandó belátni, hogy a hadseregeknek hamarosan meg kell állniuk, vagy hogy az üldözés befejeződött. “Hadosztályi szinttől fölfelé valamennyi parancsnok megszállottan hangoztatta, hogy néhány tonna további hadianyaggal máris folytathatná az előnyomulást, és megnyerhetné a háborút – írta később Eisenhower. – …Ezért minden parancsnok kérte, sőt követelte, hogy őt helyezzék a többiek elébe. Tagadhatatlan az is, hogy valamennyiük előtt megcsillant a helyzet gyors kiaknázásának a lehetősége, ami ésszerűvé tette követelésüket.” Az optimizmus még a főparancsnokra is átragadt. Kétségtelenül úgy vélte, hogy az előnyomulás lendületében a szövetséges hadseregek lerohanhatják a Siegfried-vonalat, mielőtt a németek felkészülnének a védelemre, mert “az egész arcvonalon” mindenütt az “összeomlás” jeleit látta. Szeptember 4-én azt az utasítást adta, hogy Bradley “12. hadseregcsoportja a Saar-vidéket és Frankfurt körzetét foglalja el”, Montgomery “21. hadseregcsoportja a Ruhr-vidéket és Antwerpent”.
Erre az utasításra mintha még Patton is megbékült volna. Most már bizonyosra vette, hogy ha megfelelő utánpótlást kap, hatalmas erőt képviselő 3. amerikai hadserege egymaga is elérheti az ipari Saar-vidéket, majd gyors ütemben folytathatja előnyomulását mind a Rajnáig. Montgomery pedig a mindenütt eluralkodó példátlan győzelmi hangulattól mámorosan szeptember 4-i rejtjelezett üzenetében makacsul ismét megkísérelte kierőszakolni álláspontjának elfogadását. Ezúttal jóval tovább ment augusztus 17-i javaslatánál és az Eisenhowerrel folytatott augusztus 23-i beszélgetése során kifejtett elgondolásainál. Mivel a 21. angol hadseregcsoport parancsnoka bizonyosra vette, hogy a németek ereje megtört, úgy vélte, nemcsak a Ruhr-vidékig törhet előre, de hamarosan eljut Berlinig is.
Eisenhowerhez intézett kilencpontos üzenetében Montgomery újra kifejtette, mi győzte meg arról, hogy elérkezett “a valóban nagy erejű, minden erőt bevető” csapás ideje. A szövetségesek előtt két stratégiai lehetőség nyílik, írta. “Az egyik a Ruhr-vidéken, a másik a Metzen és a Saar-vidéken át vezető út.” De mivel “nem rendelkezünk elegendő erőforrással”, folytatta érvelését, “két ilyen támadást nem bírnánk”. Csupán egyetlen támadásnak lehet sikere – az övének. “A Ruhr-vidéki”, vagyis az északi csapás “kecsegtet a legjobb és leggyorsabb eredménnyel” fejtegette Montgomery. A siker biztosítására viszont “a teljes hadtápszervezet… fenntartás nélküli támogatására” lenne szüksége. Nyilvánvalóan már hallani sem akart semmiféle egyéb megfontolásról. Határozottan állást foglalt mind a maga terve védelmében, mind pedig amellett, hogy ő az az ember, aki eléggé képzett és magabiztos ahhoz, hogy meg is valósíthassa. Minden más hadműveletnek annyival kell beérnie, amennyit a többi hadtápalakulat nyújthat. Figyelmeztette a főparancsnokot, hogy egyezkedésről szó sem lehet. Elvetette a két csapás lehetőségét, mert “ezáltal megosztanánk hadtáperőforrásainkat, és így egyik csapás sem lenne eléggé súlyos”, következésképpen “meghosszabbítanák a háborút”. Montgomery szerint a probléma “roppant egyszerű és világos”. Az időtényezőt azonban “létfontosságúnak” tartotta, és “azonnali döntést” követelt.
A maróan gúnyos és ellentmondást nem tűrő, ámde Wellington óta legnépszerűbb angol parancsnok eszelősen ragaszkodott az elképzeléseihez. A kiéleződött utánpótlási helyzetet illetően úgy vélekedett, hogy az egyetlen csapásra alapozott elmélete most még helytállóbb, mint két héttel korábban. A maga konok stílusában – figyelmen kívül hagyva, milyen fogadtatásra találhat ilyen hangnemű üzenet Montgomery nemcsak javaslatot tett, hanem utasítást adott a főparancsnoknak a hadművelet folytatásának módjára. Közölte Eisenhowerrel, hogy haladéktalanul meg kell állítania valamennyi többi hadsereg – kiváltképpen Patton hadseregének – előnyomulását, hogy minden rendelkezésre álló erőt az ő egyetlen csapásának a szolgálatába lehessen állítani. M-160sz. rejtjelzett üzenete jellegzetes Montgomery-féle fennhéjázással zárult: “Ha véletlenül erre jár, szíveskedjék benézni, hogy tervemet megvitassuk”, javasolta a főparancsnoknak. “Ha ráér, örömmel várom holnap ebédre. Pillanatnyilag nem hagyhatom el a harcok színhelyét.” Montgomeryben fel sem ötlött, hogy utolsó mondata már-már arcátlanság, annyira azon volt, hogy ne szalassza el az alkalmat, amikor végezhet a németekkel. A kullancs szívósságával ragaszkodott egyetlen csapásra alapozott tervéhez. Rendíthetetlenül hitte, hogy most már Eisenhowernek is látnia kell: elérkezett a döntő csapás ideje.

A főparancsnok nem akart hinni a szemének, amikor a cherbourg-i félsziget nyugati felén, granville-i villája hálószobájában elolvasta Montgomery M-160 számú rejtjeles üzenetét. Az ötvenöt éves Eisenhower “irreálisnak” és “fantasztikusnak” ítélte Montgomery javaslatát. Egyetlen csapáson alapuló elgondolásaival már három ízben nyaggatta. Eisenhower azt hitte, hogy augusztus 23-án egyszer s mindenkorra sikerült pontot tennie a stratégiai vita végére. Montgomery pedig nemcsak előhozakodik elméletével, hanem azt tanácsolja, meg se álljanak Berlinig. A higgadt, behízelgő modorú Eisenhower ez egyszer kijött a sodrából. “Montgomeryn kívül egy teremtett lélek sem hiszi, hogy ez megvalósítható”, tört ki vezérkara tagjainak jelenlétében. Eisenhower nézete szerint a pillanatnyi legsürgősebb feladat a La Manche-kikötők, legfőképpen pedig Antwerpen megnyitása volt. Nem fér ennyi Montgomery fejébe? A főparancsnok jól tudta, milyen káprázatos lehetőségek nyíltak meg. De azt magyarázta Sir Arthur Tedder R.A.F. marsall helyettes főparancsnoknak, valamint Frederick Morgan altábornagynak, a SHAEF helyettes vezérkari főnökének, hogy “elképesztő”, ha Montgomery arról beszél, “Berlin ellen vonul egy olyan hadsereggel, amely még azzal van elfoglalva, hogy utánpótlásának javát a hajókról a tengerpartra vonszolja”.
A tábornagy üzenete aligha érkezhetett volna alkalmatlanabb időpontban. A főparancsnok felpárnázva ült az ágyában, jobb térdét gipszkötés borította, és sérüléséről Montgomerynek nem lehetett még tudomása. Eisenhowernek azonban komolyabb oka is volt az ingerültségre. A SHAEF zömét Londonban hagyva, négy napja, szeptember 1-én érkezett az európai szárazföldre, hogy maga vegye kezébe a hadműveletek irányítását. Ehhez a Granville közelében, Jullouville-ben berendezett kis főhadiszállása teljességgel alkalmatlannak bizonyult. Hadseregeinek villámgyors előretörése következtében Eisenhower több mint négyszáz mérfölddel rekedt a front mögött – és ezekben a napokban sem távbeszélője, sem géptávírója nem volt még. Frontparancsnokaival csakis rádió és futárszolgálat útján érintkezhetett. Balesete a legfontosabb parancsnokainál repülőgépen tett rutinlátogatása után érte, s még ingerültebbé tette a harcászati nehézségek iránt. Szeptember 2-án Chartres-ból visszatérve, ahol vezető amerikai tábornokokkal folytatott megbeszélést, gépe az erős széllökések és rossz látási viszonyok miatt nem a főhadiszállás repülőterén, hanem a villája melletti fövenyes parton szállt le – baj nélkül. De amikor Eisenhower megpróbált segíteni a pilótának elhúzni a gépet a víz mellől, csúnyán kificamította a jobb térdét. A háború e fordulópontján tehát, éppen amikor az események oly gyorsan követték egymást, hogy azonnali döntések váltak szükségessé, a főparancsnok mozdulatlanságra volt kárhoztatva.
Noha Montgomery – vagy akár Bradley és Patton is – úgy vélhették, hogy Eisenhower “elveszítette kapcsolatát a szárazföldi csatával”, csupán a távolság igazolta vélekedésüket. Eisenhower kitűnő, összeforrt angol-amerikai vezérkara sokkal pontosabban követte nyomon a front napi változásait, mint a tábornokok képzelték. Igaz, hogy Eisenhower önállóságot és merészséget követelt meg frontparancsnokaitól, de csakis ő, a főparancsnok és vezérkara tekinthette át a teljes helyzetképet, és dönthetett megfelelően. Nem vitás azonban, hogy ebben az átmeneti időszakban, amikor Eisenhower átvette a személyes irányítást, úgy tetszett, hiányzik az egyértelműen világos stratégia. Ez részben a főparancsnoki feladat sokrétűségéből következett. Szövetséges hadseregeket irányítani kényes dolog. Eisenhowernek azonban sikerült megtartania az egyensúlyt és – betű szerint ragaszkodva a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának terveihez – elindítania a hadi gépezetet. A szövetségesek közötti jó viszony érdekében joga lett volna módosítania a stratégiát, de esze ágában sem volt, hogy sutba dobva a józan megfontolást, engedélyezze Montgomerynek (idézzük egy későbbi kijelentését), hogy “késdöféshez hasonlatos támadást indítson Berlin irányába”.
Eisenhower hallatlanul nagy türelmet tanúsított Montgomery iránt. Egyre-másra tett neki engedményeket, és ezzel még amerikai tábornokainak haragját is magára idézte. Mégis úgy tűnt, hogy “Monty mindig mindent gyorsan akart, de soha életében nem tett egy gyors lépést sem”. Eisenhower azt állította, hogy ő sokkal jobban megérti Monty különcségeit, mint a tábornagy gondolná. “Tudja, mesélt nekem a gyermekkoráról – emlékezett Eisenhower –; elmondta, hogy egyrészt Eton és Harrow, másrészt a kevésbé hírneves iskolák növendékei között versengés támadt, s a hadseregbe került fiatalemberek közül jó néhányon kisebbrendűségi érzés lett úrrá. Ez az ember egész életében azt bizonygatta, hogy valaki.” A tábornagy nézetei azonban nyilvánvalóan angol feljebbvalóinak a véleményét tükrözték arról, milyen stratégiát kellene követniük a szövetségeseknek.
Bármi indokolta is Montgomery szemléletét, a mód, ahogyan nézeteit tálalta, sértette az amerikai parancsnokokat. Eisenhowernek, akit főparancsnokként teljhatalommal ruházott fel a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottsága, az a két cél lebegett a szeme előtt, hogy megőrizze a szövetségesek egységét, és minél gyorsabban megnyerjék a háborút. Jóllehet a SHAEF vezérkarában nem szerették Montgomeryt, és nem is titkolták, Eisenhower sohasem szólta le, legfeljebb vezérkari főnökével, Bedell Smithszel folytatott beszélgetései során kommentálta a tábornagy viselkedését. Pedig valójában iszonyúan ingerelte Montgomery – jobban, mint bárki sejtette. Eisenhower szerint a tábornagy “pszichopata” és “egocentrikus” volt, s azt tartotta magáról, hogy életének minden lépése “tökéletes… soha nem követett el hibát”. Eisenhower viszont azt nem tűrhette, hogy éppen most kövesse el. “Ha elvonjuk a Cherbourg-ból táplált amerikai Peter ellátmányát, attól az angol Pál még nem jut el Berlinbe”, mondta Teddernek.
Eisenhowert azonban mégis aggasztotta, hogy Anglia legnépszerűbb tábornokával kenyértörésre kerülhet a sor. Ezért úgy döntött, hogy mielőbb találkozik Montgomeryvel, és megkísérli tisztázni vele, amit ő félreértésnek tekintett. Még egyszer megpróbálja elmagyarázni neki stratégiáját, hátha megegyezhetnek, bármennyire berzenkedik Montgomery. A találkozóig eltelt napokban egyvalamit félreérthetetlenül a tábornagy tudomására hozott: visszautasítja az egyetlen csapásra alapozott tervét és a Berlin elleni támadás gondolatát. Szeptember 5-én este, a tábornagynak küldött rejtjelezett üzenetében azt írta: “Jóllehet egyetértek Önnel a Berlin elleni nagy erejű és ellenállhatatlan csapás elgondolásában, nem értek egyet azzal, hogy ezt most kellene megtennünk valamennyi hadművelet leállítása árán.” A főparancsnok nézete szerint “nyugaton a német hadsereg zömét megsemmisítettük”, s ezt a sikert úgy kellene kiaknázni, hogy “haladéktalanul áttörjük a Siegfried-vonalat, széles fronton átkelünk a Rajnán, és elfoglaljuk a Saar- és Ruhr-vidéket. Ezt tenném, méghozzá a lehető leggyorsabban.” Ezek a hadmozdulatok, Eisenhower meggyőződése szerint, “megbénítanák Németország legfontosabb iparvidékeit és vele hadviselését”. Le Havre és Antwerpen kikötőinek birtokbavétele fontosabb, folytatta Eisenhower, mint “döntő csapáson” gondolkodni Németországban. Pillanatnyilag, hangoztatta Eisenhower, “a rendelkezésünkre álló készletek semmiféle átcsoportosítása sem bizonyulna elegendőnek egy Berlin elleni csapáshoz”.

Harminchat órába telt, míg Eisenhower döntése eljutott Montgomeryhez, akkor is csak az üzenet második felét kapta meg. Két utolsó bekezdését szeptember 7-én reggel 9-órakor vette kézhez, az első rész pedig további negyvennyolc óra múltán, szeptember 9-én érkezett meg. Az üzenet mintha ismét alátámasztotta volna azt a megállapítását, hogy a főparancsnok “messziről figyeli a csatát”.
Az első beérkezett töredékből Montgomery a napnál is világosabban látta, hogy Eisenhower elutasította a tervét, hiszen ezt a mondatot tartalmazta: “A rendelkezésünkre álló készletek semmiféle átcsoportosítása sem bizonyulna elegendőnek egy Berlin elleni csapáshoz.” Montgomery nyomban elküldte tiltakozó válaszát.
Az üldöző hadművelet lassulásával igazolódtak Montgomery legsúlyosabb aggályai. A német ellenállás mind erősebbé vált. Tiltakozó válasza legfőképpen a hiányos utánpótlást nehezményezte, azt állítván, hogy csak a felét kapja a szükségesnek, és “ez így nem folytatódhat soká”. Nem volt hajlandó elállni a Berlin elleni támadás tervétől. Válaszában említést sem tett arról a nyilvánvaló követelményről, hogy a létfontosságú antwerpeni kikötőt azonnal birtokba kellene venni, azt azonban hangoztatta, hogy “mihelyt sikerül üzembe helyezni egy La Manche-parti kikötőt, körülbelül további kétezer-ötszáz, háromtonnás tehergépkocsira lesz szükségem, valamint egy átlagosan napi ezer tonna teljesítményű biztosított légihídra, hogy eljuthassak a Ruhr-vidékig, végül pedig Berlinig”. Mivel mindezt “bajos megmagyarázni,” a tábornagy aziránt érdeklődött, “nem jöhetne-e el hozzá” Eisenhower. Semmi sem ingathatta meg véleményében, hogy a főparancsnok döntése súlyos tévedés, az ő terve viszont megvalósítható ezért nem is tekintette Eisenhower elutasító válaszát véglegesnek. Esze ágában sem volt viszont, hogy maga repüljön Jullouville-be, és megkísérelje rábírni Eisenhowert döntésének módosítására. Az efféle diplomáciai húzások nem tartoztak a fegyvertárába, jóllehet, tudta, hogy csak akkor reménykedhet terve elfogadtatásában, ha személyesen tárgyal a főparancsnokkal. A sértett, dühöngő Montgomery most Eisenhower válaszára várt. Az angol tábornagy már-már teljes elszigeteltségben, türelmetlenül és ingerlékenyen várakozott, amikor Bernát herceg tiszteletét tette a főhadiszállásán.
Bernát 6-án este érkezett Franciaországba. Kis törzskarával, három dzsippel, Martin nevű sealyham terrierjével és a holland földalatti mozgalom jelentéseivel degeszre tömött aktatáskával, két vadászrepülőgép fedezetével három Dakota gépen érkezett az európai szárazföldre – az egyik gépet maga vezette. Az amiens-i repülőtérről az onnan ötven mérföldre északra fekvő Douai-ba hajtottak, majd 7-én hajnalban elindultak Brüsszel felé. A laekeni főhadiszálláson a herceget Horrocks tábornok fogadta, bemutatta Montgomery vezérkarának, azután bevezette a tábornagyhoz. “Rosszkedvű volt. szemmel láthatóan nem nagyon örült”, írja Bernát. “Súlyos gondok nyomasztották, és érthetően, szívesen lemondott volna a királyi család egyik tagjának látogatásáról.”
“A tábornagyot a világháború legkiválóbb angol katonájának dicsősége övezte, sok millió angol valósággal bálványozta”, állapítja meg Bernát. A harminchárom esztendős herceg is elfogódott volt. Ellentétben Eisenhower könnyed közvetlenségével, Montgomeryvel bajos volt szót értenie. A tábornagy a legelső perctől fogva élesen, nyersen beszélt, s nem hagyott kétséget afelől, hogy “aggasztja” Bernát jelenléte. Kíméletlenül figyelmeztette a herceget, hogy nem lenne bölcs dolog, ha ellátogatna a 2. angol-hadsereghez csatolt holland egység – az Irén hercegnőről elnevezett dandár – Diest közelében, alig tíz mérföldre a fronttól elhelyezett főhadiszállására. Bernát, aki a holland fegyveres erők főparancsnokaként mindenképpen el akart jutni Diestbe, egyelőre nem válaszolt. Ehelyett a holland ellenállási mozgalom jelentéseit hozta szóba. Montgomery azonban ügyet sem vetett rá, hanem visszatérve figyelmeztetésére, közölte a herceggel: “Nem telepedhet meg Diestben. Nem engedhetem meg.” Bernát erre bosszúsan felelte, hogy ő “Eisenhower alárendeltje, és a tábornagy neki nem fölöttese”. Bernát emlékezése szerint tehát már az első perctől fogva, “bármelyikünk hibázott is, feszült volt közöttünk a viszony”. (Eisenhower később ugyan egyetértett Montgomery álláspontjával Diestet illetően, de kijelentette, hogy Bernát Brüsszelben maradhat, “közel a 21. hadseregcsoport főhadiszállásához, ahol még szükség lehet Önre”.)
Bernát herceg ezután a földalatti mozgalom jelentései alapján ismertette a hollandiai helyzetet. Vázolta Montgomerynek a németek szeptember 2-a óta zajló visszavonulását és alakulataik felbomlását, valamint az ellenállási csoportok szervezeti felépítését, azzal, hogy legjobb tudomása szerint a jelentések hű képet festenek a helyzetről. A herceg szerint Montgomery így válaszolt: “Nem hinném, hogy a maguk ellenállói sok hasznunkra lehetnének. Úgy vélem, mindez teljesen fölösleges.” A tábornagy bárdolatlanságán megütközve, Bernát előtt “kezdett világossá válni, hogy nyilván semmit sem hisz el abból, amit hollandiai ügynökeim jelentettek. Nem is hibáztathattam. Sejtettem, hogy már torkig lehet az efféle jelentésekkel, hiszen előnyomulása során nyilván rengeteg félrevezető információt is kaphatott a francia és a belga ellenállási mozgalomtól. Én azonban jól ismertem a jelentéseket küldő holland csoportokat és vezetőiket, s azt is tudtam, hogy a tájékoztatásaik helytállóak.” A herceg nem tágított. Megmutatta a tábornagynak az üzenetekkel tömött irattáskáját, sorra idézett a jelentésekből, és végül nekiszegezte a kérdést: – Mindezt tudván, miért nem indíthat támadást nyomban?
– Nem hagyatkozhatunk ezekre a jelentésekre – válaszolta Montgomery. – Ha a holland ellenállás szerint a németek 2-a óta visszavonultak, abból még nem következik, hogy most is tart a visszavonulás. – Bernát maga is kénytelen volt megvallani, hogy “a visszavonulás lassult”, és hogy “újjászervezés jelei mutatkoznak”. Nézete szerint azonban továbbra is indokolt lett volna azonnal támadást indítani.
Montgomery hajthatatlan maradt. – Egyébként, bármennyire szeretnék is támadást indítani és fölszabadítani Hollandiát, nem tehetem az utánpótlás miatt – mondotta. – Harckocsijainknak fogytán a benzinjük, és támadásunk minden valószínűség szerint megfeneklene. – Bernát elámult. Az Angliában mind a SHAEF-től, mind saját tanácsadóitól kapott felvilágosítások alapján az a kép alakult ki benne, hogy Hollandia fölszabadítása már csak napok kérdése. “Persze első gondolatom az volt, hogy Montgomery, a front parancsnoka, jobban látja a helyzetet”, mondotta később Bernát. “De hát mi ismertük az ellenség részletadatait – a csapatok létszámát, a harckocsik és páncélozott járművek számát, légvédelmük ütegállásait –, és jól tudtam, hogy közvetlen az arcvonal mögött a németeknek alig van számottevő erejük. Elkeseredtem, mert tudtam, hogy amint múlnak a napok, úgy növekszik az erejük ismét. Nem tudtam meggyőzni Montgomeryt. Valójában úgy tetszett, mondhatok akármit.”
Montgomery ekkor váratlan kijelentést tett. – Magam is alig várom, hogy fölszabadítsuk Hollandiát – mondotta –, csakhogy mi más, jobb módszerrel közelítünk a célhoz. – Egy pillanatig elgondolkodott, s már-már vonakodva hozzáfűzte: – Ejtőernyős hadműveletet tervezek messze a csapataink előtt.
Bernát herceg döbbenten meredt rá. Számtalan kérdés tolult az agyába. Hol tervezik? Mikor hajtják végre? Hogyan képzelik a folytatást? De türtőztette magát, és nem kérdezett semmit. Montgomery viselkedése azt sugallta, hogy amúgy sem árulna el többet. A hadművelet nyilvánvalóan még a tervezésnél tart, és a herceg sejtette, hogy csak a tábornagy és vezérkarának néhány tisztje tud róla. Jóllehet nem tudott meg részleteket, Bernát ismét bízni kezdett, hogy bár Montgomery hadianyag és utánpótlás hiányáról beszél, Hollandia felszabadulása nem késhet soká. Türelmesen kell várnia. Montgomerynek tiszteletet keltő a hírneve. Bernát hitt hírnevében, de magában az emberben is, és megint úgy érezte, “amit csak tesz Montgomery, az jó”.

Eisenhower engedett Montgomery kívánságának, és szeptember 10-ét, vasárnapot jelölte meg találkozásuk idejéül. Nem várta éppen a napját, mert tudta, hogy végig kell hallgatnia a tábornagy szokásos kirohanásait. Érdekelte viszont, hogy halad a Montgomery-féle hadművelet egyik szakaszának tervezése. Noha minden légideszant-hadművelet tervét a főparancsnoknak kellett jóváhagynia, már korábban fölhatalmazta Montgomeryt az 1. légideszant-hadsereg harcászati felhasználására, és engedélyezte, hogy tervet dolgozzon ki e hadsereg bevetésére. Tudta, hogy Montgomery, legalábbis szeptember 4-e óta, ejtőernyős-hadművelet lehetőségét latolgatta a legnagyobb titokban egy Rajnán túli hídfőállás megteremtésére.
Amióta hat hete az amerikai Lewis Hyde Brereton altábornagy parancsnoksága alatt fölállították az 1. szövetséges légideszant-hadsereget, Eisenhower megfelelő célt és lehetőséget keresett e hadsereg bevetésére. Szüntelenül arra ösztökélte Breretont és a többi hadseregparancsnokot, dolgozzanak ki merész és ötletes hadműveleti terveket, melyek keretében nagyarányú támadásokat hajthatnának végre messze az ellenséges vonalak mögött. Különféle vállalkozásokat javasoltak, el is fogadtak közülük jó néhányat, de végül valamennyit lefújták. A legtöbbször a villámgyorsan előretörő szárazföldi hadseregek már elérték az ejtőernyősök kijelölt célját.
Montgomery eredeti javaslata értelmében Brereton légideszant-hadseregének Wesel városától nyugatra, a holland-német határ mentén kellett volna elfoglalnia egy átkelőhelyet. De mivel ebből a körzetből erős német légvédelmi ütegeket jelentettek, Montgomery kénytelen volt módosítani a tervét. Ezúttal távolabb, nyugaton jelölte ki a leszállás helyét: a cél az arnhemi alsó-rajnai híd volt, amely a terv kidolgozásakor több mint hetvenöt mérföldre a német vonalak mögött ívelt át a folyón.
Szeptember 7-re kidolgozták a Comet akció tervét (így nevezték el a hadműveletet). Azonban a kedvezőtlen időjárás miatt, és mert Montgomeryt aggasztotta, hogy csapatai egyre erősebb német ellenállásba ütköznek, el kellett halasztani a megindítását. S ami sikerrel járhatott volna hatodikán vagy hetedikén, tizedikén már kockázatosnak látszott. Eisenhower is aggodalmaskodott. Részben attól tartott, hogy a légideszant-támadás ebben az időpontban késleltetné az antwerpeni kikötő megnyitását. Mindazonáltal vonzotta az ilyen támadás lehetősége.
Az elvetélt hadműveletek, melyek közül néhányat szinte az utolsó pillanatban fújtak le, sok gondot okoztak Eisenhowernek. Ahányszor egy vállalkozás előkészületei eljutottak a végső szakaszba, a repülőtereken kellett összpontosítani a frontnak benzint szállító rengeteg csapatszállító repülőgépet, hogy készenlétbe helyezzék őket a hadművelethez. Bradley és Patton hevesen tiltakozott az értékes légi szállítmányok elmaradása miatt. Most, amikor könyörtelenül üldözni kellene az ellenséget, mondották, a légi úton szállított benzin sokkal fontosabb holmi ejtőernyős-hadműveletnél. Eisenhower azonban maga is szerette volna már bevetni az ejtőernyősöket, s ráadásul Washington is ezt követelte tőle (Marshall tábornok, valamint Henry H. Arnold tábornok, az USA szárazföldi hadereje légierejének parancsnoka kíváncsi volt, mi telik Brereton új szövetséges hadseregétől), ezért ragaszkodott ahhoz, hogy az első kínálkozó alkalommal vessék be őket. Úgy gondolta, ez is egy módja, hogy csapatokat dobjon át a Rajnán, éppen amikor az üldözési hadművelet lassult. Szeptember 10-én reggel azonban, amikor repülőgépe Brüsszel felé tartott, minden megfontolás háttérbe szorult az antwerpeni kikötő megnyitása mögött.
Montgomerynek azonban merőben más volt a véleménye. Gondterhelten, de elszántan várakozott a brüsszeli repülőtéren, amikor Eisenhower gépe földet ért. Jellemző pedantériával csiszolta és finomította érveit a küszöbönálló megbeszéléshez. Tárgyalt Miles C. Dempsey tábornokkal, a 2. angol hadsereg parancsnokával, és Frederick Browning vezérőrnaggyal, az 1. angol légideszanthadtest parancsnokával, aki egyben az 1. szövetséges légideszant-hadsereg helyettes parancsnoki tisztét is viselte. Browning ugrásra készen várta a tárgyalás eredményét. Dempsey viszont, akit aggasztott a vele szemben álló ellenséges csapatok egyre merevebb ellenállása, s aki a hírszerzőjelentésekből friss német egységek közeledtéről értesült, arra kérte Montgomeryt, tegyen le az arnhemi híd elleni ejtőernyős-támadás tervéről. Ehelyett azt javasolta, összpontosítsák erejüket a Wesel melletti rajnai átkelőhely elfoglalására. Azzal érvelt, hogy a 2. angol hadsereg valószínűleg még az ejtőernyősökkel együtt sem elég erős ahhoz, hogy egymaga áttörjön észak felé, Arnhemig. Nézete szerint helyesebb, mondotta, ha az 1. amerikai hadsereggel összefogva északkeletnek, Wesel irányában nyomulnának.
A Hollandiába való benyomulás már mindenképpen szükségessé vált. Az angol Hadügyminisztérium arról értesítette Montgomeryt, hogy szeptember 8-án becsapódtak Londonba a V-2-k – az első német rakéták. Kilövőhelyeik valahol Hollandia nyugati részében lehettek.(Montgomery – nem tudni, e tájékoztatás előtt vagy után – megváltoztatta terveit. A Comet akció eredeti formájában csupán másfél hadosztályt igényelt volna (az 1. angol légideszant-hadosztályt és az 1. lengyel ejtőernyősdandárt). A tábornagy szerint azonban ez az alakulat gyönge lett volna ahhoz, hogy eredményt érjen el. Ezért lefújta a Comet akciót. Helyette egy minden eddiginél nagyralátóbb ejtőernyős-hadművelet tervével állt elő. Ebben az időben még csak a tábornagy törzskarának néhány magasabb rangú tisztje tudott a tervről, s mivel tartottak attól, hogy Bradley tábornoknak nagy a befolyása Eisenhowerra, szigorúan őrködtek, hogy az angol főhadiszállásra beosztott amerikai összekötő tisztek még egy célzás erejéig se értesülhessenek e terv létezéséről. De nemcsak Eisenhower, hanem az 1. szövetséges légideszanthadsereg angliai főhadiszállásán Browning altábornagy sem sejtett semmit.
Eisenhower sérült térde miatt nem tudott kiszállni repülőgépéből, ezért a gépben folyt a tárgyalás. Akárcsak augusztus 23-án, most is Montgomery szabta meg, ki vegyen részt a megbeszélésen. A főparancsnok magával hozta helyettesét, Sir Arthur Tedder repülőtábornokot és egyik helyettes vezérkari főnökét, Sir Humphrey Gale altábornagyot, az adminisztratív ügyek intézőjét. Montgomery kurtán azt kérte Eisenhowertől, rekesszé ki a megbeszélésből Gale-t, azonban ragaszkodott ahhoz, hogy a maga adminisztratív és hadtápfőnöke, Miles Graham altábornagy, részt vegyen a tárgyaláson. Kevésbé engedékeny fölöttes nyilván nem nyelte volna le Montgomery viselkedését. Eisenhower azonban béketűrően teljesítette a tábornagy követelését. Gale tábornok távozott.
Montgomery már legelső mondatában nekirontott a főparancsnok szélesfront-stratégiájának. Minduntalan visszatért az Eisenhowertől az elmúlt héten érkezett tájékoztatóra, és rámutatott következetlenségére, hogy nem határozza meg egyértelműen, mit is ért elsőbbségen. Azzal érvelt, hogy az ő 21. hadseregcsoportja számára nem biztosítják az Eisenhower által ígért elsőbbséget az utánpótlási szállítmányokban, továbbá eltűrik, hogy Patton előnyomulása a Saar-vidék felé az ő hadseregcsoportjának a rovására folytatódjék. Eisenhower higgadtan azt válaszolta, hogy nem szándékozott mindenkit háttérbe szorítva, teljes elsőbbséget biztosítani Montgomerynek. Erre Montgomery ismét azzal állt elő, hogy Eisenhower stratégiája hibás, aminek még “keserves következményei lesznek”. Amíg ezt a két “döcögő és egymástól független támadást folytatják”, az utánpótlási szállítmányait pedig megosztják Pattonnal, “nem járhatnak eredménnyel”. A lényeg az, következtetett Montgomery, hogy Eisenhower válasszon: vagy ő, vagy Patton. Hanem addigra már olyan gorombaságokra vetemedett, hogy Eisenhower egyszerre csak előrehajolt, megveregette Montgomery térdét, és leintette: – Nyugalom, Monty! Velem nem beszélhet így. Fölöttese vagyok. – Montgomerynek elszállt a haragja. – Sajnálom, Ike – jegyezte meg csendesen.
A Montgomeryre nem jellemző, de láthatóan őszinte töredelemmel azonban nem zárult le az ügy. Montgomery szívósan, bár kevésbé maróan, továbbra is síkra szállt az “egyetlen csapás” stratégiájáért. Eisenhower figyelmesen, együttérzéssel hallgatta okfejtését, de nem változtatott a nézetén. Közölte, hogy széles fronton fogja folytatni az előnyomulást. Azt is elmagyarázta Montgomerynek, hogy miért. Eisenhower, emlékezete szerint, ezt mondta: “Ön tehát, ha biztosítom mindazt a hadianyagot és utánpótlást, amit kíván, Berlinig nyomulhatna – nyilván egyenesen Berlinig? Monty, maga megőrült. Az ördögbe is! Ilyen hosszú oszlopból az egyik hadosztályt a másik után kellene leadnia, hogy védje a szárnyait. Tegyük fel, hogy sikerül hidat vernie a Rajnán. Sokáig nem hagyatkozhatnék erre az egyetlen hídra, hogy ezen át kapjon utánpótlást a támadásához. Értse meg, Monty, lehetetlenség.”
Eisenhower szerint Montgomery így válaszolt: “Majd én gondoskodom az utánpótlás továbbításáról. Csak adja meg nekem, amire szükségem van, majd én eljutok Berlinig, és befejezem a háborút.”
Eisenhower azonban nem engedett. Mielőtt akár csak fontolóra vennék a behatolást Németországba, meg kell nyitni az antwerpeni kikötőt, hangoztatta. Montgomery ekkor kijátszotta aduját. A legutóbbi fejlemények, vagyis a hollandiai kilövőhelyekről London ellen intézett rakétatámadások megkövetelik, hogy haladéktalanul benyomuljanak Hollandiába. Pontos elképzelése is volt arról, hogyan kellene megindítani a támadást. Azt javasolta, hogy a Németország ellen irányuló csapás során meglepetésszerű tömegtámadásban vessék be majd a teljes 1. szövetséges légideszant-hadsereget.
Terve a Comet akció óriásira növelt változata volt. Montgomery ezúttal három és fél hadosztályt kívánt bevetni: a 82. és 101. amerikai, az 1. angol légideszant-hadosztályokat és az 1. lengyel ejtőernyősdandárt. Az ejtőernyős-alakulatoknak a terv értelmében, még Montgomery csapatainak odaérkezte előtt egy sor folyami átkelőhelyet kell megszállniuk Hollandiában, a legfontosabb cél pedig az arnhemi alsó-rajnai híd. A németek nyilván arra számítanak majd, hogy a legrövidebb utat választja, tehát északkeleti irányban nyomul a Rajnának és a Ruhr-vidéknek, az északi “hátsó kapun” a Reich felé vezető úton. A meglepetésszerű ejtőernyős-támadás folyosót nyitna a 2. angol hadsereg harckocsijai számára, amelyek az elfoglalt hidakon keresztül Arnhemig száguldanának, majd átkelve a Rajnán, tovább. Mihelyt ez megtörtént, Montgomery keletnek fordulhatna, s megkerülve a Siegfried-vonalat, betörhetne a Ruhr-vidékre.
Eisenhowert izgatta az elgondolás. Nagy képzelőerőről tanúskodó, merész terv volt, olyasféle tömegtámadás, amilyenbe már régóta be akarta vetni tétlenül veszteglő légideszant-hadosztályait. Most azonban a főparancsnok két malomkő között őrlődött: ha jóváhagyja a támadást, Antwerpen kikötőjének megnyitását el kell halasztani, és az utánpótlási szállítmányok egy részét el kell vennie Pattontól. Montgomery javaslatának megvalósítása viszont fellendíthetné a lankadó támadókedvet, sőt talán át a Rajnán is – a szövetséges haderők még a Ruhr-vidékre is benyomulhatnak! Eisenhowert annyira megragadta a vakmerő terv, hogy nemcsak jóváhagyta, de még azt is hozzáfűzte, hogy minél előbb végre kell hajtani.
Hangsúlyozta azonban, hogy csupán “korlátozott” erejű támadásról lehet szó. Kifejtette Montgomerynek, hogy a kombinált légideszant-szárazföldi hadműveletet “csakis a Rajna és a Ruhr-vidék felé irányuló északi támadás meghosszabbításának” tekinti. Emlékezete szerint ezt mondta Montgomerynek: “Mindent, amit csak kér, megadok magának, hogy átjusson a Rajnán, mert hídfőre van szükségem… De előbb keljünk át a Rajnán, a többit ráérünk azután megtárgyalni.” Montgomery hiába vitatkozott volna tovább, Eisenhower nem engedett. A csalódott tábornagy kénytelen volt beérni az általa “félmegoldásnak” nevezett tervvel, s véget is ért a megbeszélésük.
Miután Eisenhower visszarepült főhadiszállására, Montgomery térképen elmagyarázta a tervezett hadműveletet Browning altábornagynak. Az elegáns Browning, az angol légideszant egyik úttörője, ebből megértette, hogy az ejtőernyősök és a vitorlázó-repülőgépek által szállított alakulatok elé azt a feladatot tűznék, hogy több átkelőhelyet biztosítsanak – többek között öt nagy híd elfoglalását és tartását, beleértve a széles Maas, Waal és az Alsó-Rajna fölött átívelő hidakat hatvannégy mérföldnyi szakaszon a holland határ és Arnhem között. Nyitva kell tartaniuk egy észak felé vezető egysávos országutat is, hogy az angol páncélosegységek ezen nyomulhassanak előre. Ahhoz, hogy a páncélos-rajtaütés sikerrel járjon, valamennyi hidat sértetlenül kell elfoglalni. A terv veszélyei nyilvánvalóak voltak, de éppen az ilyen meglepetésszerű támadásra képezték ki a légideszantegységeket. Browning mégis aggodalmaskodott. Rámutatott a térképen az arnhemi hídra, és megkérdezte:
– Mennyi időbe telik, amíg a páncélosok elérnek bennünket?
– Két napba – válaszolta kapásból Montgomery.
Browning le sem vette szemét a térképről. – Négy napig tarthatjuk. – Majd hozzáfűzte: – Csak ezen az egy hídon ne múljon végül.
Montgomery kiadta a parancsot, hogy e kezdeti állapotban levő tervet (fedőneve ettől fogva “Market-Garden hadművelet” lett “Market” a légideszant-akció, “Garden” a páncélostámadás) a lehető legsürgősebben dolgozzák ki. Ragaszkodott ahhoz, hogy a támadást néhány napon belül meg kell indítani – máskülönben elkésnek, közölte Browninggal.
– Mennyi idő alatt készül fel? – kérdezte Montgomery.
Browning ekkor még csak becslést kockáztatott meg. – A hadműveletet legkorábban tizenötödikére vagy tizenhatodikára tűzhetjük ki – mondta.
A terv nemcsak az ejtőernyősök tisztjeit érte váratlanul. Montgomery vakmerő terve olyan nagy hatást tett a tábornagy legelszántabb bírálójára, Omar N. Bradley tábornokra is, hogy később így emlékezett: “Akkor sem lepődtem volna meg jobban, ha az istenfélő, antialkoholista Montgomery kapatosan tántorodott volna be a SHAEF-be. …Jóllehet soha nem békültem meg e vállalkozás gondolatával, vonakodás nélkül megvallom, hogy a háború egyik legötletesebb hadműveleti terve volt.”
Az volt valóban, de Montgomery továbbra is békétlenkedett. Tovább unszolta a főparancsnokot, s most visszatért ahhoz az óvatos, tökéletességre törő gondolkodáshoz, amely annyira jellemezte katonai pályafutását. Figyelmeztette Eisenhowert, ha a 21. hadseregcsoport nem kap újabb utánpótlás-szállítmányokat és szállítóeszközöket a “tervezett csapás” céljára, a Market-Garden legkorábban szeptember 23-án indítható el, sőt meglehet, hogy szeptember 26-ra kell halasztani. Browning korábbi becslése szerint a Market előkészületeivel tizenötödikére vagy tizenhatodikára végezhettek volna – Montgomery azonban a Garden, vagyis a szárazföldi hadművelet miatt aggódott. Ismét a régi követelésével állt elő: teljes elsőbbséget kívánt, mert szerinte csak ez szavatolta volna a sikert. Eisenhower ezt írta előjegyzési naplójába szeptember 12-én: “Monty javaslata egyszerű – adjak meg neki mindent.” Mivel attól tartott, hogy a legkisebb késlekedés is veszélyeztetheti a Market-Gardent, engedett e követelésnek. Nyomban elküldte Montgomeryhez vezérkari főnökét, Bedell Smith tábornokot, aki megígérte neki, hogy naponta még ezertonnás szállítmányt kap, sőt azt is, hogy leállítják Patton előnyomulását a Saar-vidék felé. Montgomery roppant megörült a “felvillanyozó” válasznak (így jellemezte Eisenhower intézkedését), és elhitte, hogy végül sikerült megnyernie álláspontjának a főparancsnokot.
Noha a Montgomeryvel szemben megmerevedett a német ellenállás, úgy vélte, hogy Hollandiában a szilárd arcvonaluk mögött nincs számottevő erő. A szövetséges hírszerző szolgálat megerősítette e nézetében. Eisenhower főhadiszállása azt jelentette, hogy a németeknek “kevés a gyalogsági tartalékuk” Hollandiában, s még ez is “gyenge minőségű egységekből áll”. Az értékelések szerint az ellenség “hosszú ideje tartó, fejvesztett visszavonulása következtében még mindig demoralizált, …és noha talán számos kis német egység tartózkodhat a térségben”, aligha tanúsítanának jelentős ellenállást. Montgomery most már bizonyos volt a dolgában, hamarosan szétzúzza a németek védelmét, s mihelyt átkelt a Rajnán, és elindul a Ruhr-vidék felé, Eisenhower nemigen állíthatja meg. Úgy gondolta, a főparancsnoknak nem lesz más választása, mint hogy engedélyezze előnyomulását Berlin felé – és ekképpen “ésszerű rövidséggel” (Montgomery szavai) befejezi majd a háborút. Montgomery magabiztosan szeptember 17-ét, vasárnapot, tűzte ki a Market-Garden napjául. Az általa kidolgozott ragyogó tervet a háború legnagyobb ejtőernyős-hadműveletének szánta.

Nem mindenki osztozott Montgomery derűlátásában a Market-Gardent illetően. Magas rangú tisztjei közül egyről tudjuk, hogy joggal aggódott. Miles Dempsey tábornok, a 2. angol hadsereg parancsnoka ugyanis – ellentétben a tábornaggyal – nem vonta kétségbe a holland ellenállás jelentéseinek hitelét. E jelentésekből Dempsey hírszerző törzskara arra a következtetésre jutott, hogy Eindhoven és Arnhem között, vagyis éppen abban a térségben, ahol az ejtőernyőshadműveletet tervezték, gyorsan növekszik a németek ereje. Sőt olyan holland jelentés is befutott, hogy a németek “súlyos veszteségeket szenvedett páncélosegységeket vezényeltek felfegyverzésre Hollandiába”, s állítólag ezek az alakulatok is a Market-Garden hadművelet tervezett színhelyén tartózkodnak. Dempsey megküldte az értesülést Browning 1. angol légideszanthadtestének, de sem Montgomery, sem vezérkara nem erősítette meg. A vészjósló feljegyzést be sem vették a hírszerzőjelentések összegezésébe. A 21. hadseregcsoport főhadiszállásán eluralkodó általános optimizmusban teljesen komolytalannak ítélték.

7

Gerd von Rundstedt tábornagy rendkívül kockázatos vállalkozása, hogy kimentse von Zangen tábornok 15. hadseregének a La Manche-szigeteken rekedt maradványait a katlanból, végül sikerrel járt. Szeptember 6-a óta éjszakánként egy sebtében összeszedett flotta: két rozoga holland teherhajó, több rajnai uszály és néhány kisebb dereglye meg tutaj a sötétség leple alatt megállás nélkül szállította át a katonákat, lövegeket, járműveket, de még a lovakat is a Schelde három mérföld széles torkolatán.
Noha a Walcheren-szigeten nehéz parti ütegek biztosították az akciót egy tenger felőli támadás ellen, a németek meglepetten tapasztalták, hogy a szövetséges hadihajók kísérletet sem tesznek a beavatkozásra. Walter Poppe vezérőrnagy attól tartott, hogy a szétzúzott 59. gyalogsági hadosztályának maradványait szállító hajórajt “kilövik a vízből”. “Roppant kínos” élményként emlékezett “a teljesen elsötétített hajókon, védtelenül” megtett egyórás útra Breskens és Flushing között. A németek azt gyanították, hogy a szövetségesek alábecsülik a kiürítés méreteit. Annyi bizonyos, hogy tudtak róla. Von Rundstedtnek is, a B. hadseregcsoport parancsnokának, Walter Model tábornagynak is erősítésre volt szükségük, ezért mindketten követelték, hogy az akciót minél gyorsabban hajtsák végre – így azután a kis hajóraj nappal is megtett néhány fordulót. De ilyenkor azonnal szövetséges vadászgépek csaptak le rájuk. Bármennyire is kellemetlen volt a sötétség, sokkal biztonságosabbnak bizonyult.
Az út a legkockázatosabb a Schelde északi partján volt. Von Zangen csapatait itt szüntelenül fenyegették a szövetségesek légitámadásai, és csakis a Walcheren-szigettől keletre kiinduló, a Beveland-félszigeten át Hollandiába vezető egyetlen országúton haladhattak. A menekülési útvonal egy szakasza, a félszigetet a szárazfölddel összekötő keskeny nyaknál, alig néhány mérföldre vezetett Antwerpentől és az Albert-csatorna mentén kiépített angol állásoktól. Az angolok érthetetlen módon még ekkor sem tettek komoly kísérletet arra, hogy észak felé becsappantsák a csapdát, és elvágják a földnyelvet. A menekülési útvonal nyitva maradt. Bár a szövetségesek légiereje szüntelenül támadta a visszavonuló németeket, von Zangen 15. hadserege végül is eljutott Hollandiába – méghozzá éppen amikor Montgomery Market-Garden hadműveletének sorsa válságosra fordult.
A 15. hadsereget nem annyira a szerencse segítségével, mint inkább jól elgondolt tervvel sikerült kimenekíteni – most azonban a sors, e váratlan és előre nem látható tényező avatkozott be. Vagy nyolcvan mérfölddel távolabb Wilhelm Bittrich altábornagy elit páncélosegységeinek súlyos veszteséget szenvedett maradványai, a veterán II. SS-páncéloshadtest egységei elérték az Arnhem szomszédságában kijelölt ideiglenes táborhelyüket. Model tábornagy szeptember 4-i utasítása szerint Bittrich “újrafegyverzés és feltöltés” céljából fokozatosan kivonta a frontról a 9. és 10. SS-páncéloshadosztályokat. Az arnhemi körzetet Model jelölte ki. A létszámban megfogyott, de még mindig igen harcképes hadosztályok legyezőállásban helyezkedtek el északra, keletre és délre a várostól. Bittrich a 9. SS-hadosztálynak egy Arnhemtől északra és északkeletre elterülő hatalmas derékszöget jelölt ki, ahol a hadosztály katonáinak és járműveinek nagy részét a sűrű erdő borította nemzeti parkban, kellőképpen álcázott magaslatokon helyezték el. A 10. hadosztály félkörben foglalt állást Arnhemtől északkeletre, keletre és délkeletre. A közeli erdőkben, falvakban és kisvárosokban (Beekbergen, Apeldoorn, Zutphen, Ruurlo, Foetinchem) rejtőző és álcázott két hadosztály tehát ütőtávolságra volt Arnhemtől – némelyik alakulat mindössze egy-két mérföldre táborozott az elővárosoktól. Bittrich később így emlékezett: “…semmi jelentősége nem volt annak, hogy Model Arnhem környékét választotta – talán annyi, hogy békés övezet volt, ahol semmi sem történt.”
Nyilván senkinek eszébe sem ötlött, hogy ennek a távoli hátországnak stratégiai jelentősége lehet a szövetségesek számára. Szeptember 11-én délelőtt Model vezérkari tisztjeinek egy kis csoportja fölkerekedett, hogy a B. hadseregcsoport főhadiszállása számára elhelyezést keressen – Arnhemben.
Model egyik segédtisztje, aki a főhadiszállás adminisztratív és szállítási ügyeit intézte, a harmincöt éves Gustav Sedelhauser hadnagy, elmondta később, hogy “ellátogattunk a 9. és 10. SS-hadosztályok parancsnokságaira Beekbergenben és Ruurlóban, valamint Bittrich tábornok doetinchemi harcálláspontjára is. Majd Arnhemet vettük szemügyre. A városban mindent megtaláltunk, amire szükségünk volt: kitűnő úthálózatot és remek elhelyezési lehetőségeket. De arra, amit tulajdonképpen kerestünk, Oosterbeekben, egy nyugati külvárosban bukkantunk.” Ebben a jómódú, kertes elővárosban, alig két és fél mérföldre Arnhem belvárosától, szállodacsoport állt – az egyiknek, a kecses vonalú, hófehér Hartensteinnek félhold alakú óriási gyepszőnyege belenyúlt a parkszerű környezetbe, ahol a szarvasok és őzek zavartalanul csatangoltak. A másik, egy kisebb, kétszintes épület, az árnyas Tafelberg, üvegezett verandájával és faburkolatos szobáival keltette fel a németek figyelmét. Sedelhauser elmondta, hogy a két épület, de “kiváltképpen a berendezés” annyira megnyerte a tiszti csoport tetszését, hogy haladéktalanul azt javasolták Hans Krebs altábornagy vezérkari főnöknek, foglalják le Oosterbeeket, mert “tökéletesen megfelel a B. hadseregcsoport főhadiszállása céljára”. Model jóváhagyta a döntést. Úgy határozott, hogy a vezérkar egy részét a Hartensteinban helyezik el, jómaga pedig a félreesőbb, kevésbé feltűnő Tafelbergbe költözik be. Sedelhauser hadnagy öröme nem ismert határt. Vezérkari szolgálatának kezdete óta a főhadiszállás még sohasem állapodott meg néhány napnál hosszabb időre, most pedig azt remélte, hogy “végre békésebb napok virradnak rám, és talán sikerül kimosatnom a fehérneműmet is”. Model parancsa értelmében szeptember 15-re a B. hadseregcsoport főhadiszállásának működnie kellett Oosterbeekben – három mérföldnyire attól a nagy kiterjedésű hangás legelőtől, ahol majd a tervek szerint az 1. angol légideszant-hadosztály szeptember 17-én földet ér.

II. RÉSZ

A terv

1

Szeptember 10-én kora este, alig néhány órával Browning tábornok Montgomery tábornaggyal folytatott megbeszélése után, Lewis H. Brereton altábornagy elnökletével összeült a Market hadműveletet kidolgozó első tervező értekezlet. Brereton térképekkel borított tágas hivatalában, a Londontól harmincöt mérföldre fekvő divatos ascoti lóversenypálya szomszédságában, Sunninghill Parkban berendezett főhadiszállásán, huszonhét magas rangú tiszt gyűlt össze. Browning tábornok tájékoztatta őket Montgomery tervéről, Brereton pedig közölte velük, hogy mivel igen rövid idő áll rendelkezésükre, “az itt elfogadott legfontosabb határozatok megmásíthatatlanok – és dönteni haladéktalanul kell”.
A nagyszabású feladatnak alig akadt mása. Példátlan hadműveletet terveztek: járművekkel, tüzérséggel felszerelt, önálló hadműveletre alkalmas haderőt akartak messze az ellenséges vonalak mögé juttatni. A Market mellett minden eddigi ejtőernyős-támadás eltörpült, holott azokat hosszú hónapokig tervezték. Most pedig ejtőernyősök és vitorlázórepülőgépeken szállított gyalogság minden idők legnagyobb hadműveletének kidolgozására Breretonnak és tervezőinek alig hét nap állott a rendelkezésére.
Breretont nem annyira a határidő nyugtalanította, mint inkább az a lehetőség, hogy ezt a tervezett hadműveletet is lefújhatják, akárcsak az előzőeket. Régóta tétlenül veszteglő ejtőernyősei már türelmetlenül vártak bevetésre, és harci szellemük ébren tartása sok fejtörést okozott neki. Kiválóan képzett elit hadosztályai hosszú heteken át karba tett kézzel figyelték, hogy a szövetségesek szárazföldi haderői győzelmesen száguldanak végig Franciaországon és Belgiumon. Általános vélemény szerint olyan közel volt a teljes győzelmük, hogy az 1. szövetséges légideszant-hadsereget be sem vetik talán.
A tábornok nem kételkedett abban, hogy vezérkara megoldja a Market hadművelet szűkre szabott egyhetes határidejéből adódó problémákat. A korábbi ejtőernyős-hadműveletek kidolgozása során annyi próbát hajtottak végre, hogy főhadiszállása is, hadosztály-parancsnokságai is rendkívül gyorsan és eredményesen működtek. Ráadásul a Cometbe és más lefújt hadműveletekbe fektetett tervezési munkát jórészt könnyűszerrel alkalmazhatták a Market hadműveletekben. Például, amikor az elvetélt Comet akcióra készültek, az 1. angol légideszant-hadosztály és a lengyel dandár már alaposan tanulmányozta Arnhem környékét. A Market-elgondolás jóval nagyobb méretű tervei mégis roppant időigényesnek ígérkeztek.
Brereton tábornok magabiztosnak és nyugodtnak látszott, vezérkarának mégis szemet szúrt, hogy egyik cigarettáról a másikra gyújt. Az íróasztalán bekeretezett idézetre gyakran fölhívta törzstisztjeinek figyelmét: “Vajon hol az a fejedelem, aki országában mindenfelé olyan sűrűn állomásoztathatna csapatokat hazája védelmére, hogy a felhőkből alászálló tízezer katona mérhetetlenül nagy károkat ne okozhatna, mielőtt visszaverhetnék őket?” Franklin Benjamin írta ezt, 1784-ben.
Breretont lenyűgözte e tizennyolcadik századi államférfi és tudós látomása. “Elgondolása százhatvan év múltán is változatlanul érvényes”, mondogatta tisztjeinek. Franklin azonban elképedt volna a Market hadművelet bonyodalmai és méretei láttán. Hollandia elözönlésére Brereton közel harmincötezer katonát kívánt ledobni – majd kétszeresét a normandiai partraszállás során bevetett ejtőernyős-alakulatok és vitorlázógépeken szállított gyalogsági egységek létszámának.
Ahhoz, hogy – Brereton szavaival – “derült égből villámcsapásként” elfoglalják a hidakat, és nyitva tartsák a keskeny, egyirányú előnyomulási folyosót a Garden hadművelet angol alakulatai számára – a holland-belga határ közelében levő kiindulási vonalaktól az onnan hatvannégy mérfölddel északra fekvő Arnhemig – három és fél, köztük két amerikai ejtőernyős-hadosztályt akartak bevetni. A terv szerint Maxwell D. Taylor vezérőrnagy 101. légideszant-hadosztályának, jóformán közvetlenül Horrocks tábornok XXX. harckocsihadteste előtt kellett elfoglalnia az Eindhoven és Veghel közötti tizenöt mérföldes szakasz csatorna- és folyami átkelőhelyeit. Tőlük északra James M. Gavin dandártábornok kipróbált 82. hadosztályára hárult az a feladat, hogy biztosítsa a Grave és Nijmegen városa közötti körülbelül tíz mérföldes szakaszt. Nekik jutott az a feladat is, hogy elfoglalják a széles Maas és Waal folyók átkelőhelyeit, legfőképpen pedig a Nijmegen szomszédságában ívelő, feljárókkal együtt fél mérföld hosszúságú, hatalmas, többnyílásos hidat. A Market-Garden hadművelet fő célja azonban a Garden-haderőktől legtávolibb Arnhem városa és létfontosságú hídja volt, amely a közel négyszáz méteres széles Alsó-Rajna két partját kötötte össze. Ez a háromnyílásos nagy vasbeton- és acélhíd, beton feljárórámpáival egyetemben közel hétszáz méter hosszú volt. Elfoglalását az angolokra és a lengyelekre, vagyis Robert “Roy” Urquhart vezérőrnagy 1. ejtőernyősdandárára bízták. A rajnai átkelőhely nélkül kudarcra volt ítélve Montgomery merész húzása, nem valósulhatott meg Hollandia felszabadítása, a Siegfried-vonal megkerülése és a lendületes behatolás az ipari Ruhr-vidékre.
A hatalmas haderő háromszáz mérföldnyi szállítására bonyolult légi tervet kellett kidolgozni. Három különálló műveletnek kellett megvalósulnia: a szállításnak, a fedezetnek és a folyamatos utánpótlásnak. A légiflottának csupán a felszállásához nem kevesebb, mint huszonnégy repülőtérre volt szükség. Brereton úgy tervezte, hogy a parancsnoksága alá tartozó valamennyi üzemképes vitorlázógépet beveti – a hatalmas légiflotta több mint kétezerötszáz gépből állt. A vitorlázógépeknek nemcsak a súlyos felszerelést: dzsipeket, tüzérséget, hanem a harmincezer főnyi hadseregnek több mint egyharmadát is szállítaniuk kellett. Valamennyi vizsgálatra és rakodóterének kiszámítására szorult, majd be kellett rakodni, végül elő kellett készíteni a személyi állományt.
A vitorlázó-repülőgépek kérdése azonban csak egy volt a légi hadművelet tervezésének kérdései közt. Az ejtőernyősök szállításához szükséges szállítógépeket és a vitorlázógépek indításához szükséges vontatógépeket el kellett vonni szokásos feladatuktól: az előnyomuló hadsereg utánpótlásának szállításától, hogy összegyűjtsék őket a repülőtereken, és fölkészítsék őket a Market hadműveletre. A bombázórajok legénységét riadókészültségbe helyezték, és elmagyarázták nekik, milyen feladatok hárulnak rájuk a támadás előtt és közben a Market-Garden körzetében. Angliából vadászrepülőrajokat – összesen 1500 gépnél többet – vontak össze az ejtőernyősök fedezésére. A rendkívül bonyolult légi közlekedési rend kidolgozásának elsőrendű fontosságot tulajdonítottak. Légi utakat kellett vonni Anglia és Hollandia között, hogy elkerüljék egyrészt az ellenség légvédelmi ütegeinek pusztító tüzet, másrészt az összeütközések ugyancsak fenyegető veszélyét. Megtervezték a légi-tengeri mentőakciókat, az üzemanyag-utánpótlás biztosítását, sőt még azt is, hogy Hollandia másik körzetében ejtőernyős bábukat dobnak le az ellenség megtévesztésére. Úgy számítottak, hogy mindent egybevetve, közel 5000 mindenfajta repülőgép vesz majd részt a Market hadműveletben, a tervek kidolgozása és a hatalmas légi hadsereg felkészítése pedig legalább hetvenkét órát követel.
Brereton szerint a konferencián mindenekelőtt azt kellett eldönteni, nappal vagy éjszaka hajtsák-e végre a hadműveletet. Korábban a nagyobb ejtőernyős-támadások holdfényben történtek. A félhomály azonban sok zavart okozott, a repülőgépek nem találták a leszállási övezeteket, nem sikerültek a csapatösszevonások, ami mind fölösleges veszteséghez vezetett. A tábornok elrendelte, hogy ezt az ejtőernyős-támadást fényes nappal fogják végrehajtani. A légideszant-hadműveletek történetében példátlan volt az ilyen méretű nappali hadművelet.
Breretont elhatározásában nem a zűrzavar elkerülése vezérelte. A Market hadműveletre kijelölt hét holdtalannak ígérkezett, és ezért elképzelhetetlen lett volna a nagyarányú éjszakai leszállás. Brereton azért is döntött a nappali támadás mellett, mert a második világháború során első ízben a szövetségesek vadászgépei akkora légi fölényben voltak a front fölött, hogy gyakorlatilag nem kellett tartani a Luftwaffe beavatkozásától. A németeknek maradtak azonban éjszakai vadászgépeik, és Brereton attól tartott, hogy ha ezeket a lassú csapatszállítók és vitorlázógépek ellen vetnék be egy éjszakai támadás során, iszonyatos pusztítást végezhetnének. Figyelembe kellett venni az erős német légelhárítást is: a térképek tanúsága szerint a Market hadművelet leszállási térségeihez vezető utak mentén sűrűn sorakoztak a német légvédelmi ütegállások. A légi felderítés fényképfelvételein és a Németország elleni támadások során Hollandia felett elrepülő gépek legénységének tapasztalatain alapuló térképek félelmetesnek tetszettek főként, mert a vitorlázógépeknek csak a pilótafülkéit látták el védő páncélzattal, a C-47-es csapatszállító gépeknek és a vontatógépeknek pedig nem voltak önzáródó, lövésálló üzemanyagtartályai. Brereton azonban úgy vélte, hogy a szövetséges bombázók és vadászgépek összpontosított támadásai a hadműveletet megelőzően és a támadás során semlegesíthetik az ellenség légvédelmét. Különben is, a légvédelmi ütegeket többnyire radarral irányították, tehát tüzük éjjel éppoly hatásos volt, mint fényes nappal. Veszteségekre mindenképpen számítani kellett. Végül, ha közbe nem szól a kedvezőtlen időjárás, és nem támad erős szél, nappali támadás esetén az ejtőernyősök szinte hajszálpontosan célba jutnak a kijelölt leszállási övezetekben, ami lehetővé teszi a csapatok gyors összevonását a folyosóban.
– Ezek a lehetőségek jóval többet nyomnak a latban, mint a kockázat – közölte Brereton a parancsnokaival.
Végül bejelentette, hogy az óriási hadművelet parancsnokául helyettesét, a negyvenhét éves, szigorú Frederick “Boy” Browning altábornagyot, az I. angol légideszanthadtest parancsnokát nevezte ki. Kitűnő választás volt, bár csalódást okozott Matthew B. Ridgway altábornagynak, az ejtőernyős-hadsereg másik hadteste, a XVIII. légideszanthadtest parancsnokának. De Browningot már az elvetélt Comet akció parancsnokául is kijelölték, márpedig a kisebb méretű és csak angol meg lengyel légideszant-alakulatokkal tervezett hadművelet elképzelése hasonló volt a Market-Gardenéhez. Most, a Montgomery által kidolgozott bővített és új vonásokkal kiegészített terv keretében első ízben kerültek amerikai ejtőernyősegységek angol parancsnok keze alá.
A megjelent ejtőernyős-parancsnokok előtt Browning derűlátóan foglalta össze a helyzetet. Szemléletes beszámolóját roppant magabiztosan fejezte be – stílusa egyébként régtől fogva valóságos hőssé avatta beosztottai szemében. Vezérkari főnöke, Gordon Walch dandártábornok visszaemlékezése szerint “Browning tábornok remek hangulatban volt, ujjongott, hogy végre-valahára megindulunk. »A cél az – közölte velünk , hogy légideszantcsapatokból szőnyeget fektessünk, amelyen szárazföldi haderőnk haladhat.« Meggyőződése szerint ez a hadművelet fogja eldönteni, meddig tart még a háború.”
Browning optimizmusa magával ragadta tisztjeit. Amikor a nagy parancsnoki értekezlet szétoszlott, és megkezdődtek a hajnalig tartó szűkebb körű törzs-megbeszélések, alig néhány tiszt vette észre, hogy Brereton és Browning között nincs egyetértés. Amikor az 1. szövetséges légideszant-hadsereget megalakították, az angolok nagyon bíztak abban, hogy parancsnokául Browningot, Nagy-Britannia első légideszant-szakértőjét és az ejtőernyős-hadműveletek úttörőjét nevezik majd ki. Az újonnan szervezett hadseregben azonban a létszámot és a felszerelést illetően is az amerikaiak kerekedtek felül, ezért az angolok által oly nagyon áhított parancsnokságot az amerikai Brereton tábornokra bízták.
Browning tábornok rangban hat hónappal volt idősebb Breretonnál, s jóllehet az amerikai repülőtiszt bővelkedett a harci tapasztalatokban, még sohasem állt ejtőernyősök élén. Merőben ellentétes volt a két tábornok személyisége is. Brereton pilótaként harcolt az első világháborúban, majd kimagasló érdemeket szerzett a második világháborúban, először a Távol-Keleten és a Közel-Keleten, később pedig az Angliában állomásozó 9. amerikai légierő parancsnokaként. Állhatatos, célratörő ember volt, de szívós céltudatosságát nyugodt, flegmatikus viselkedéssel álcázta. Most is a hivatásos amerikai tisztet jellemző elszántsággal és kíméletlenséggel fogott a rábízott félelmetes feladat végrehajtásának.
A gránátos gárdatiszt Browning sem adta alább a tökéletesnél, és akárcsak Brereton, bizonyítani akarta ejtőernyősei kiválóságát. Mindeddig azonban ő sem vezényelt még ejtőernyősöket. Breretonnal ellentétben “Boy” Browning elegáns, kifogástalan megjelenésű, igen megnyerő egyéniség volt, azonban rendkívül magabiztos fellépését nemcsak az amerikaiak, hanem tisztjei közül is jó néhányan fennhéjázásnak vélték. Noha heves vérmérsékletű és néha türelmetlen volt, csodálói az ejtőernyős stratégia mesterét látták benne. Nem rendelkezett azonban olyan nagy harci tapasztalattal, mint például Richard Gale tábornok, a 6. angol légideszant-hadsereg parancsnoka, vagy az amerikai tábornokok közül a régi, megbízható Gavin és Taylor. Legfőképpen bizonyítania kellett, hogy legalább olyan pompás szervező, mint a valamennyi ejtőernyős-parancsnok közt a legtapasztaltabb Ridgway tábornok.
Néhány napja kiéleződött az ellentét Brereton és Browning között. Szeptember 3-án Browning figyelmeztette Breretont. milyen veszélyekkel járna, ha alig harminchat órás előkészület után indítanának támadást. A június 6-i partraszállás óta tizenhét ejtőernyős-hadműveletet készítettek elő, majd fújtak le. Brereton. aki harminchárom napja vette át a parancsnokságot, annyira türelmetlenül várta már a bevetést, hogy szinte hetente dolgoztatott ki újabb meg újabb terveket, de ezek közül egy sem jutott el a megvalósulásig. Az ejtőernyős-tervek “tömegtermelését” látván. Browningot aggasztotta a kapkodás és a rendkívül nagy kockázat. Amikor szeptember 2-án lefújták a Linnét I. akciót (ejtőernyősök ledobása a Belgiumban előretörő angol hadsereg útjának egyengetésére). Brereton nagy sietve újabb célpontokat jelölt ki a gyorsan előnyomuló hadseregek előtt, és az elvetett terv helyett előállt a Linnét II. akció tervével, amelyet szeptember 4-én kellett volna végrehajtani.
Brereton később így emlékezett: “Browningot valósággal felzaklatta az igen hiányos értesüléseken, légi felvételeken és legfőképpen kevés térképen alapuló Linnet II. akció terve. »Boy« kijelentette, hogy így nem adhat megfelelő eligazítást csapatainak” s hogy “ilyen rövid határidővel nem szabad belevágni” ejtőernyős-hadműveletbe. Elvben ezzel Brereton is egyetértett, de közölte helyettesével, hogy “az ellenség demoralizálása céljából a kockázatot is vállalni kell”. A két parancsnok közötti vita azzal végződött, hogy Browning fagyosan közölte: írásban fogja benyújtani tiltakozását. Néhány óra múltán Brereton meg is kapta a levelét. “A nézeteink mélyreható ellentéte miatt”, írta Browning, nem tarthatja meg az 1. szövetséges légideszant-hadsereg helyettes parancsnokának tisztét. Brereton, akit nem félemlített meg e fenyegetés, nyomban fontolóra vette, kivel pótolja Browningot. Közölte Ridgway tábornokkal, álljon készenlétben, hogy “Browning helyébe léphessen”. A kényes kérdés úgy oldódott meg, hogy a Linnet II. akciót is lefújták. Másnap Brereton rábírta Browningot, hogy vonja vissza lemondását.
Most, hogy nézeteltérésüket félretették, a két tábornokra hárult a Market hadművelet előkészítésének hallatlanul nagy és bonyolult feladata. Browning fenntartásai eltörpültek a feladat mellett.
Brereton egyetlen kérdést nem tudott eldönteni az első értekezleten: hogyan is szállítsák a célpontok fölé a “szőnyegnek” szánt ejtőernyősöket. A légideszant-alakulatok parancsnokai pedig nem dolgozhattak ki részletes terveket, amíg a kérdés felől döntés nem történt. A légideszant-hadsereg csak annyira lehetett mozgékony, mint az alakulatokat szállító repülőgépek. Márpedig a vitorlázógépeken kívül Brereton nem rendelkezett szállító repülőgépekkel. A teljes meglepetés az lett volna, ha a Market hadművelet három és fél hadosztályát egyazon nap egyazon órájában juttatják el a kijelölt térségekbe. Ez azonban a hadművelet óriási arányai miatt eleve nem volt lehetséges. Repülőgépekben is, vitorlázógépekben is jelentős hiány mutatkozott – a repülőgépeknek tehát többször is fordulniuk kell. Egyéb körülmények is más irányt parancsoltak a tervezőknek. A hadosztályoknak eltérőek voltak a hadműveleti szükségletei, így például a támadás megindításakor Taylor tábornok 101. légideszant-hadosztályával több katonát és kevesebb felszerelést kellett szállítani, mert csak így teljesíthette feladatát, tudniillik, hogy már a legelső néhány órában kapcsolatot teremtsen a Garden-haderőkkel. Ezenkívül Taylor egységeinek a lehető leggyorsabban egyesülniük kellett a leszállóhelyüktől északra létesítendő folyosóban a 82. légideszant-hadosztály alakulataival. Itt Gavin tábornok csapatainak nemcsak a Maas és a Waal folyók fölött átvezető hosszú hidakat kellett a terv értelmében biztosítaniuk, hanem ezektől délkeletre a Groebeek-hegy gerincét is tartaniuk kellett. Ez a hegygerinc a messze vidéken uralkodott, semmiképpen sem kerülhetett tehát a németek kezére. Gavin különleges feladata rendkívüli szükségleteket is támasztott: mivel az egyesülés megtörténte előtt a 82. légideszant-hadosztály előre láthatóan hosszabb ideig áll majd harcban, mint a 101. hadosztály, Gavinnek nemcsak csapatokra, hanem tüzérségre is szüksége volt.
Feljebb északon az Urquhart tábornok parancsnoksága alatt álló 1. angol légideszant-hadosztálynak megint másmilyen nehézségekkel kellett megküzdeni. Ennek a hadosztálynak kellett védenie az arnhemi hidat a felmentő csapatok megérkeztéig. Arra számítottak, hogy ha szerencséjük van, a németek lassan eszmélnek, és a szövetségesek szárazföldi egységei elérhetik a csupán könnyű fegyverzetű angol ejtőernyősöket, mielőtt még a németek nagyobb erőket vethetnének be. Horrocks harkocsijainak megérkeztéig azonban mindenképpen állniuk kell a sarat. Urquhart nem forgácsolhatja szét erőit azzal, hogy csapatokat küld délre kapcsolat létesítésére Gavinnel. Az ejtőernyős szőnyeg legtávolibb végén az 1. angol légideszant-hadosztály egységeinek valamennyi más alakulatnál tovább kell majd kitartaniuk. Éppen ezért Urquharté lesz, a tervek szerint, a legnagyobb haderő: hadosztályát megerősítik a lengyel ejtőernyősökkel, továbbá az 52. skót hadosztállyal, amelyet haladéktalanul odaszállítanak, mihelyt sikerült Arnhem térségében leszállóhelynek alkalmas területeket találni és előkészíteni.
Tizenegyedikén reggel, miután hajnalig a bevethető repülőgépeket igyekeztek lázas munkával számba venni, Paul L. Williams vezérőrnagy, a IX. amerikai csapatszállító parancsnokság főnöke, aki a Market valamennyi légi műveletét intézte, jelentést tett Breretonnak. Becslése szerint oly nagy volt a hiány repülőgépekben és vitorlázógépekben, hogy a támadás napján Browning csapatainak még a legnagyobb erőfeszítéssel is csak a felét szállíthatják el. A szállítógépek számára előirányzott életbevágóan fontos felszerelést, például lövegeket, dzsipeket és más nehéz rakományt csak minden más szállítási feladat háttérbe szorításának árán lehet egyidejűleg elszállítani. Brereton megkísérelte rávenni szállítási főnökét, nem indíthatna-e két ízben is szállítmányokat, de kiderült, hogy ez megvalósíthatatlan. “A rövid nappali órák és a nagy távolság miatt semmiképpen nem próbálkozhatunk egynél több szállítógéphullám indításával”, jelentette ki Williams tábornok. Kockázatos lenne, nem nyílna mód karbantartásra és a légelhárítás által okozott sérülések kijavítására, fejtegette, s szinte bizonyos, hogy “a pilóták és a legénység fáradtsága miatt veszteségeket szenvednénk”.
A repülőgéphiány és a határidő által mozgási szabadságában korlátozott Brereton néhány általános becsléssel próbálkozott. Eszerint egy teljes nap szükséges, hogy a légi felderítés felvételeket készítsen a holland hidakról és a kiszemelt terepről. Két napot kell szánni e területek térképeinek elkészítésére és szétosztására. Felderítő-jelentéseket kell szerezni és értékelni. Végül részletes hadműveleti terveket kell készíteni. Legnagyobb horderejű döntése az volt, hogy a Market hadművelet tervét a rendelkezésre álló légi szállítási teherbíráshoz szabja. Eszerint hadseregét kénytelen lesz részletekben szállítani – három és fél hadosztályát három nap alatt juttatja el repülőgépeken a célpontok fölé. Nagy kockázatot vállalt. Megeshet, hogy a német csapaterősítések a vártnál gyorsabban érik el a Market-Garden hadművelet térségét, erősödhet a légvédelmi ütegek tüze is. Végül állandó veszedelem, hogy rosszra fordul az idő. Köd, erős szél, hirtelen vihar (ami mind lehetséges ebben az évszakban) katasztrófát okozhat.
Ezeknél is nagyobb veszélynek látszott, hogy a nehéztüzérség és harckocsik nélkül ledobott ejtőernyősök és a vitorlázógépek által szállított gyalogosok földet érésük után rendkívül sebezhetőek. Horrocks tábornok XXX. hadtestének harckocsioszlopai csupán egyetlen keskeny országúton törhetnek előre, ezért nem hajthatják végre a hatvannégy mérföldes előnyomulást Arnhemig és a varoson túl, ha Brereton csapatai nem foglalják el a hidakat, és nem tartják nyitva az útvonalat. Viszont a légideszant-hadsereget a lehető legsürgősebben tehermentesíteni kell majd. Az ellenséges vonalak mögött messze harcoló, csupán légi utánpótlásra, utalt ejtőernyősöknek számolniuk kell azzal, hogy a németek napról napra több erősítést vetnek majd be. Az ostromlott csapatok a legkedvezőbb helyzetben is csak néhány napig tarthatják a “légi hídfőket”. Ha az angol páncélosok előnyomulása elakad, vagy nem elég gyorsan halad, a németek óhatatlanul megfojtják az ejtőernyősöket.
A tervnek egyéb buktatói is lehettek. Ha Taylor tábornok “Vijjogó sasok”-nak elkeresztelt egységei nem szálljak meg közvetlenül a 2. angol hadsereg páncélosékjei előtt a hidakat, édeskeveset számít, elfoglalják-e Gavin vagy Urquhart tábornokok alakulatai a kitűzött nijmegeni és arnhemi célpontokat vagy sem: csapataik elszigetelten harcolnának.
Az ejtőernyős-hadműveletekkel járó néhány klasszikus kockázatot persze vállalni kellett. Megeshet, hogy a vitorlázó-repülőgépek nem a kijelölt térségben dobják le vagy teszik földre a hadosztályokat. Az ellenség még a támadás megindulása után is megsemmisíthet átkelőhelyeket. A rossz idő gátolhatja a légi utánpótlást. S még ha elfoglalják is valamennyi hidat, a folyosót bárhol elreteszelheti az ellenség. Akadt egyéb bizonytalansági tényező is. A tervezők mindent a gyorsaságra, a merészségre, a pontosságra és a meglepetésre tettek föl – s a hajszálra összehangolt szárazföldi és ejtőernyős hadműveleti tervre alapoztak, amely viszont azzal számolt, hogy az amúgy sem nagy erejű német csapatok bomlófélben vannak. A Market-Garden hadművelet mozzanatai láncot alkottak. Ha egyetlen szem elszakad, pusztul a lánc.
Brereton véleménye szerint vállalni kellett a kockázatot, különben soha vissza nem térő alkalmat szalaszthatnak el. A Montgomery 21. hadseregcsoportjától beérkezett legfrissebb értesülések alapján a szövetséges ejtőernyős-hadsereg főhadiszállása továbbra is úgy vélekedett, hogy Brereton hadserege “vegyes színvonalú, rosszul szervezett ellenséggel” száll majd harcba. Úgy számítottak, hogy az ellenség “nemigen vethet be néhány harckocsival és löveggel megerősített dandárcsoportnál (kb. 3000 fő) nagyobb és mozgékonyabb alakulatot az ejtőernyősök ellen, mielőtt a szárazföldi hadsereg egységei megérkeznének”. Számoltak azzal is, hogy “a repülőút és a leszállás kockázatokat rejt, s hogy a hidak elfoglalása sértetlen állapotban sokkalta inkább a meglepetés és a zűrzavar, semmint kemény harcok eredményé lesz”. A tervezők semmit sem hagytak figyelmen kívül. A hírszerző-jelentések összegezésének utolsó mondata szinte fölöslegesnek is tetszett: “…ha az ejtőernyős-hadművelet sikerrel jár, a szárazföldi erők előnyomulása igen gyors lesz”.

Brian Urquhart őrnagyot nyugtalanította a Browning tábornok parancsnoksága alatt álló I. angol légideszanthadtest főhadiszállásán eluralkodó derűlátás. A huszonöt esztendős hírszerzőfőnök úgy érezte, ő a vezérkar egyetlen tisztje, aki kételkedik a Market-Garden hadművelet sikerében. Urquhart (aki nem volt rokona Robert Urquhart vezérőrnagynak, az 1. angol légideszant-hadosztály parancsnokának) nem hitt az ellenség erejét kicsinylő értékeléseknek, holott szinte naponta futottak be Montgomery 21. hadseregének parancsnokságáról. Szeptember 12-ére, kedd reggelre, amikor csak öt nap hiányzott a támadásig, a Market-Garden hadművelettel kapcsolatos kételyei már-már riadalommá fokozódtak.
Aggodalmat először a Dempsey tábornok 2. angol hadseregének főhadiszállásáról érkezett egyik óvatosan szövegezett üzenet keltett benne. Dempsey felderítőtörzse, egy holland jelentést idézve, felhívta a figyelmet, hogy a Market-Garden hadművelet kijelölt térségébe német csapaterősítések érkeztek, és megemlítette, hogy “a súlyos veszteségeket szenvedett német páncélosegységek… állítólag újrafelfegyverzésre érkeztek Hollandiába”. Való igaz, hogy az értesülés bizonytalannak látszott. S mivel nem erősítették meg, Dempsey jelentését nem foglalták bele sem Montgomery, sem Eisenhower főhadiszállásának legfrissebb jelentésösszegezésébe. Urquhart nem értette, miért nem. Ő ugyanis hasonlóan nyugtalanító híreket kapott a hadtest főhadiszállására beosztott holland összekötő tisztektől. S akárcsak Dempsey tábornok törzskara, ő is hitelt adott ezeknek az információknak. Amikor értesüléseit összegezte a Dempsey parancsnokságától kapottakkal, Urquhart szinte bizonyosra vette, hogy legalább két páncéloshadosztály egységei tartózkodnak Arnhem körzetében. Bizonyítékai azonban alig voltak. Az alakulatokat még nem azonosították, létszámukat nem derítették fel, s arra sem tudott volna válaszolni, vajon valóban újrafegyverzik-e őket, vagy pusztán átvonulóban vannak. Mégis – emlékezett később Urquhart – “rettenetesen nyugtalanított a dolog”.
Amióta kidolgozták a Comet akciót, majd beleillesztették a Market-Garden hadművelet tervébe, Urquhart őrnagy aggodalma nőttön-nőtt. A hadművelettel kapcsolatos aggályait ismételten elmondta “bárkinek, aki a vezérkarban hajlandó volt meghallgatni. …Őszintén szólva, valósággal elborzasztott a Market-Garden, mert e tervben a legsebezhetőbb szemmel láthatóan az a feltevés volt, hogy a németek érdemleges ellenállást nem fognak tanúsítani.” Urquhart viszont bizonyos volt afelől, hogy a németek máris felocsúdtak, és hihetően jóval több a csapatuk és felszerelésük Hollandiában, mint amennyire a szövetségesek számítanak. Mégis a terv azon sarkallik, legalábbis Urquhart így látta, hogy “ha sikerül elfoglalni a hidakat, a XXX. hadtest harckocsijai végigszáguldhatnak e félelmetesen keskeny folyosón – amely manőverezési lehetőséget nem nyújtó töltés volt csak –, majd bevonulhatnak Németországba, mint menyasszony a templomba. Sehogyan sem hittem, hogy a németek hasra esnek, és megadják magukat.”
A tervezési értekezleteken Urquhart őrnagy riadalma fokozódott, amikor látta: “…mindenki legfőbb gondja, hogy a légideszant-hadművelet minél előbb meginduljon”. A felszólalások sorra párhuzamot vontak a jelenlegi helyzet és Németország 1918. évi összeomlása között. Urquhart arra is emlékezik, hogy Browning tábornok – meglehet, csupán Montgomery és “számos más angol parancsnok nézetét visszhangozva, mar egy újabb nagy áttörést fontolgatott”. A szorongó hírszerző tiszt körül mintha mindenki szentül vallotta volna, a háborúnak télre vége lesz, és “az arnhemi támadás talán az utolsó alkalom, hogy bevessék a légideszant-hadsereget”. Urquhart elképedt, hogy a Market-Gardent a tisztek könnyelműen “»party«-ként emlegették”. De leginkább Browning tábornoknak az a kijelentése döbbentette meg, miszerint a hadművelet célja az, hogy lefektessük a “légideszantcsapatok szőnyegét, amelyen a szárazföldi haderőnk előrehaladhat”. Urquhart úgy vélte, hogy e közhely lélektani következményeként sok tiszt tunya ábrándokba ringatta magát – “meg sem fordult a fejében, mit tegyenek, ha német ellenállásba ütköznek, legfeljebb a hősiesség lebegett szemük előtt”. Annyira irreálisnak érezte a főhadiszállás légkörét, hogy az egyik tervezési értekezleten megkérdezte, “vajon a »szőnyeget« élő vagy halott légideszantegységek alkotják-e majd”.
“Teljességgel lehetetlennek bizonyult ráébreszteni őket a valóságra – mondotta később Urquhart –, elvakította őket személyes becsvágyuk, hogy még idejekorán részt vehessenek a hadjáratban.” A fiatal őrnagy viszont nem is kételkedett, hogy Dempsey tábornok figyelmeztetése helytálló tényeken alapul. Meggyőződése szerint Arnhem körzetében valóban német páncélosegységek állomásoznak, de a jelentés alátámasztásához további bizonyítékokra volt szüksége. Urquhart tudta, hogy a közeli Bensonban (Oxfordshire) ferdeszögű felvételek készítésére alkalmas kamerákkal felszerelt Spitfire vadászraj állomásozik ez idő tájt az volt a feladata, hogy a holland partok mentén rakétakilövő rámpákat derítsen föl.
Szeptember 12-én délután Urquhart őrnagy azzal a kívánsággal állt elő, hogy a R.A.F. mélyrepülésben végezzen felderítést Arnhem térségében. Az ellenséges harckocsik, a felfedezés elkerülésére, nyilván erdőkben, álcázóhálók alatt rejtőznek, s így könnyűszerrel elkerülhetik, hogy a magasan repülő felderítőgépek lencsevégre kapják őket. Urquhart kérelmének helyt adtak, és közölték vele, hogy a felderítés eredményeit hamarosan megkapja. Márpedig, ha valóban állomásoznak e térségben harckocsik, a felvételek valamennyi illetékest meggyőznének, hogy Urquhart őrnagy aggályai indokoltak.

A légideszant-hadosztályok parancsnokainak már nem maradt idejük, hogy maguk ellenőrizzék a hírszerzők jelentéseit. A legfrissebb fejleményeket illetően kénytelenek voltak a hadtest törzskarának vagy az 1. légideszant-hadsereg főhadiszállásának értékelésére hagyatkozni. Valamennyi parancsnok tapasztalatból tudta, hogy ezek az értesülések több naposak lesznek, mire elérnek őhozzájuk. Az általános vélemény szerint azonban nemigen kellett attól tartani, hogy az ellenség erős ellenállást fejt ki. Következésképpen a Market-Garden hadművelet kockázatát elfogadhatónak ítélték.
Mihelyt Brereton és Browning körvonalazták a tervet, kitűzték a célokat, és meghatározták a légi híd kapacitását, minden parancsnok kidolgozta a maga hadműveleti tervét. Elsőbbséget biztosítottak a leugrási övezetek és a leszállási helyek megválasztásának. A harcedzett légideszant-parancsnokok korábbi hadműveletek tapasztalataiból tudták, hogy a siker leginkább azon áll, milyen közel érnek földet a támadó csapatok a kijelölt célhoz. Az az ideális, ha az ejtőernyősök szinte ráugranak a célpontjaikra, vagy rövid meneteléssel érik el a kijelölt tereptárgyakat – kiváltképpen, ha hidak elfoglalása a feladat. Mivel szárazföldi szállítóeszközre alig számíthattak, a leszállási helyek pontos kijelölése élet-halál kérdésévé vált.
Maxwell D. Taylor tábornok jól tudta, hogy a leszállási hely döntő. A terv értelmében a támadás napján Taylor rendelkezésére áll majd “Vijjogó sas” ejtőernyőseinek nagy többsége, viszont utászalakulatai, tüzérsége és a 101. hadosztály szállítóeszközeinek a zöme csak a második vagy harmadik napon fog megérkezni. A folyosó legdélibb szakaszának tanulmányozása során (ezt az Eindhoven és Veghel közötti utat kellett az elképzelések szerint a 101. légideszant-hadosztálynak tartania) Taylor hamarosan látta, hogy e tizenöt mérföldes országúton csapatainak két nagy csatornaátkelőhelyet és legalább kilenc országúti és vasúti hidat kell elfoglalnia. Veghelnél az Aa folyón és a Willems-csatornán négy híd ívelt át, közöttük egyet jelentős csatornái átkelőhelyként jelöltek meg. Ettől öt mérfölddel délre, St. Oedenrodéban, az Alsó-Dommelen átvezető hidat kellett elfoglalni. Négy mérfölddel távolabb, Son falu mellett, a Wilhelmina-csatornán át vezetett a második nagy csatornahíd. Ettől nyugatra pedig, Best falucska közelében ismét híd következett. Még délebbre, Eindhovenben, a Felső-Dommelen átvezető négy hidat kellett elfoglalni.
Taylor behatóan tanulmányozta az Eindhoven és Veghel között elterülő sík vidéket, melyet keresztül-kasul szántottak a vízi utak, gátak, csatornák és fasorok, majd úgy döntött, hogy legnagyobb leszállási helyét az elfoglalandó területnek szinte a középpontjában létesíti, egy Sontól alig másfél mérföldnyire levő erdő szélén, Eindhoventől és Vegheltől nagyjából azonos távolságra. Úgy tervezte, hogy az 502. és 506. ezred fog földet érni ebben a körzetben. Az 502. ezrednek kell elfoglalnia a St. Oedenrode-i és besti célpontokat, az 506. ezred pedig Son és Eindhoven kijelölt pontjait szállja meg. Harmadik ezredének, az 501-esnek, Vegheltől északra és nyugatra, két körzetben, a létfontosságú négy hídtól alig néhány száz méterre kell majd földet érnie. A terv értelmében tehát csapatainak óriási feladatot kell megoldaniuk a támadás napján anélkül, hogy kisegítő egységeikre támaszkodhatnának, de Taylor úgy vélte, “némi szerencsével sikerül”.
A 82. légideszant-hadosztály feladata bonyolultabbnak ígérkezett. Tíz mérföldes szakasza jóval szélesebb volt a 101. hadosztály frontjánál. A folyosónak e központi szakaszában a Grave közelében a Maas folyó fölött átvezető hatalmas, kilencnyílásos, ötszáz méter hosszú hidat, továbbá legalább négy, a Maas-Waal-csatorna fölötti átvezető kisebb vasúti és közúti átkelőhelyet kellett a terv szerint elfoglalnia. A megjelölt célok közé tartozott a majd 90000 lakosú Nijmegen város központjában, a Waal fölött átívelő nagy híd is. Egyiket sem tekinthették azonban “biztosítottnak” ha nem sikerül elfoglalniuk a Groesbeek-dombokat, amelyek a Nijmegentől két mérfölddel délnyugatra elterülő vidéken uralkodtak. Keletre nagy erdős övezet (a Reichswald) húzódott a német határ mentén, amely alkalmas lehetett arra, hogy a németek itt vonják össze támadóerőiket. Amikor Gavin tábornok elmagyarázta főhadiszállása tisztjeinek, mit várnak tőlük, vezérkari főnöke, Robert H. Wienecke ezredes tiltakozott: – Ehhez két hadosztályra lenne szükségünk!
Gavin egyetlen kurta mondattal vágta el a vitát: – Hiába. Elvégezzük a feladatot egy hadosztállyal.
Még jól emlékezett a 82. légideszant-hadosztály szicíliai és olaszországi támadásaira, amikor csapatai néha harmincöt mérföldes térségben is szétszóródtak a leszállási hely körül (a hadosztály kedvenc vicce az volt, hogy “bennünket mindig vak pilóták dobnak le”), s ezúttal feltett szándéka volt, hogy egységei a cél közvetlen közelében érjenek földet. A sorrendet így határozta meg: “egy, a Groesbeek-dombok; kettő, a gravei híd; három, a Maas-Waal-csatorna átkelőhelyei; négy, a Nijmegen melletti Waal-híd”. Az ellenség gyors megmozdítására való tekintettel úgy döntöttem – emlékezett később Gavin – “hogy ejtőernyőseim többségét a Groesbeek-dombok és a Reichswald között fogom ledobni”. Groesbeek közelében, alig másfél mérföldre a dombgerinctől, Nijmegentől három-négy mérfölddel délnyugatra jelölt ki két leszállóhelyet. Úgy tervezte, itt ér majd földet az 508. és 505. ezred, valamint a törzskara. A harmadik, vagyis az 504. ezrednek a Groesbeek-dombvonulat nyugati felén, a Maas folyó és a Maas-Waal-csatorna által határolt háromszögben, egy mérföldre a Grave-híd keleti hídfőjétől és két mérfölddel a Maas-Waal-csatorna hídjaitól nyugatra kellett földet érnie. S mert a németek talán előkészítették a sorsdöntően fontos Grave-híd felrobbantását, ezért Gavin még egy mozzanattal bővítette a tervét. Az 504. ezred egyik százada fél mérföldre a híd nyugati hídfőjétől ereszkedik majd le, s ha sikerül, az ellenségnek arra sem jut ideje, hogy ellentámadásba menjen át, amikor az 504. ezred mindkét oldalról megrohanja a hidat.
Gavin céljai közül kétségtelenül a nagy nijmegeni híd volt a legfontosabb, s egyben kulcsfontosságú is az egész Market-Garden hadművelet szempontjából. A tábornok persze tudta, hogy a Waal folyó átkelőhelye önmagában értéktelen, ha a terv többi részletét nem sikerül megvalósítania. Browning tábornok egyetértett vele. Ha nem foglalják el az első hidakat, ha az ellenség szállja meg a Groesbeek-dombokat, nem nyithatnak folyosót a Garden-haderőknek. Browning ezért a lelkére kötötte Gavinnek, hogy amíg az elsődleges célpontokat nem foglalták él, ne kezdjen támadást a nijmegeni híd ellen.
Jóllehet Gavin nem örült, hogy csapatait ekkora területen kell szétszórnia, bízott a terv sikerében. De egyvalami, akárcsak Taylort, őt is nyugtalanította. Hadosztálya nem teljes, amíg a támadás másod- és harmadnapján nem érkeznek meg kisegítő egységei, s azon tépelődött, hogyan fogadják ezt majd a katonái, akiknek még a Market-Garden hadműveletről sincs sejtelmük. De a viharedzett 82. hadosztály harci szelleme töretlen volt – sok katonája már három bevetésben vett részt. “Ugró Jim” Gavin, aki harminchét éves fejével az Egyesült Államok hadseregének legfiatalabb dandártábornoka volt, egy percig sem kételkedett abban, hogy “a középszerűség törvényének szökevényei” – katonái ezt a nevet adományozták maguknak – teljesíteni fogják kötelességüket.
Valamennyi feladat közül a legnehezebb és a legveszélyesebb megbízatást egy szerény, zárkózott hivatásos tiszt, Robert “Roy” Urquhart vezérőrnagy, az 1. angol légideszant-hadosztály és a hozzá csatolt lengyel dandár negyvenkét esztendős parancsnoka kapta.
Browning tábornokkal és amerikai kollégáival ellentétben, a katonailag kiválóan képzett Urquhart, aki az észak-afrikai, szicíliai és olaszországi harcokban is kitűnt, még soha nem vett részt ejtőernyős-hadműveletben. Első ízben vezetett harcba légideszant-hadosztályt. Browning azért szemelte ki erre a feladatra, mert a tábornok “a harc sűrűjéből jött”. Magát Urquhartot viszont meglepte a kinevezés, mert régtől fogva az volt a véleménye, hogy a légideszantegységek “hézag nélküli családias szervezetek”. De bízott abban, hogy megállja a helyét a zárt elit alakulat élén. Mihelyt hadosztálya földet ér, az alapvető harcászati szabályok érvényesek, ezért légideszant-hadosztályát “pompásan képzett gyalogsági alakulatnak” tekintette.
Hosszú fronttapasztalata ellenére, Urquhartot is aggasztotta, hogy soha életében nem ugrott ejtőernyővel, még vitorlázógépben sem ült. “Az igazat megvallva, hajlamos voltam a légibetegségre is,” vallotta meg később. Amikor kilenc hónapja, 1944 januárjában átvette a parancsnokságot, megpendítette Browningnak, hogy új hadosztályparancsnokként talán gyakorolnia illenék az ejtőernyős ugrást. Browning – akiben Urquhart “karcsú, kifogástalan megjelenésű férfi”, valamint “nyughatatlan héja” benyomását keltette, azt válaszolta: Urquhartnak az a feladata, hogy fölkészítse hadosztályát az európai partraszállásra. Majd végigmérte az 1,80 méter magas, közel száz kilós skótot, és hozzátette: Az ejtőernyős ugrást hagyja a fiatalabbaknak. Maga nemcsak magas, hanem hízásnak is indult.
A kiképzés hosszú hónapjai alatt Urquhart “gyakran kívülállónak, éppenséggel zöldfülűnek” érezte magát. Tudta, hogy “szüntelenül figyelnek – nem ellenségesen, jóllehet néhány ejtőernyős tiszt gyanakvó volt irántam, sőt akadtak olyanok is, akik nem rejtették véka alá lesújtó véleményüket. Állnom kellett a próbát. Minden cselekedetemről ítéletét mondtak. Nem volt irigylésre méltó helyzet, de beletörődtem.” Urquhart biztos, nyugodt parancsnoki stílusával lassanként megnyerte a tiszteket, a katonák körében pedig sokkal népszerűbb volt, mint sejtette. James W. Sims, az 1. légideszant-hadosztály 1. ejtőernyősdandárának katonája elmondta, hogy “a tábornok hallatlan önbizalommal és higgadtan intézte az ügyeket”. A hadosztálytörzshöz beosztott John Rate őrmester szerint “Urquhart tábornok minden munkát elvégzett. Nem kért senkit, hogy végezze el helyette. Nem ragaszkodott a formaságokhoz.” Kenneth John Pearee híradós katona jellemzése szerint “nagydarab, remek fickó volt. »Fiam«-nak szólított bennünket, vagy ha ismert, keresztnevünkön.” A legszebb bókot Roy Ernest Hatch őrmestertől, a vitorlázórepülő-ezred pilótájától kapta Urquhart. “Nagykutya létére nem szegyeiké az őrmestere dolgát sem.”
Urquhart elkeseredésére hadosztályát nem vetették be a normandiai partraszállás során. “A nyár végtelenül lassan telt. Sorra terveztük a légideszant-hadműveleteket, de mindegyiket lefújták.” “Vörös ördögeit” hiába “fűtötte a harci vágy”, szinte minden reményüket elvesztették, hogy valaha is bevetik őket. “Elkereszteltük magunkat »Halva született hadosztálynak«”, írja emlékezéseiben Geoffrey S. Powell őrnagy, a 4. ejtőernyősdandár tisztje. “Azt sütöttük, ki, hogy a győzelmi parádéhoz tartalékolnak bennünket.” Urquhart szerint “a közöny és a cinizmus veszedelmesen áthatotta életünket. Pattanásig felcsigázták idegeinket, és tudtam, ha hamarosan nem vetnek be, összeroppanunk. Készen állottunk a harcra, és minden feladatot szívesen fogadtunk volna, ha mégoly kockázatos is.”
Urquhart legfontosabb feladata – s a teljes Market-Garden hadművelet legfőbb célja – az Alsó-Rajna fölött átívelő arnhemi vasbeton közúti híd elfoglalása volt. Urquhart egységei két másodlagos feladatot is kaptak: egy közeli pontonhidat és feljebb a folyón, a várostól két és fél mérfölddel nyugatra, egy kétvágányú vasúti hidat kellett megszállniuk.
Urquhartot a megbízatása több nehézséggel állította szembe. Közöttük kettő különösen sok fejtörést okozott a tábornoknak. A kiszemelt körzetből légvédelmi “ütegállások sűrű hálózatát jelentették, ami arra utalt, hogy az arnhemi híd szomszédságában is alakulatokat vontak össze. Urquhartot aggasztotta az is, hogy angol és lengyel ejtőernyősegységeinek célba szállítására három napot irányoztak elő. Ez a két nehézség befolyásolta a leszállási helyek megválasztását. Ellentétben a 82. és 101. légideszant-hadosztállyal, neki nem állt módjában a legfőbb cél közvetlen közelében leszállni. Ideális esetben alakulatainak az arnhemi híd közelében, a folyó mindkét partján kellett volna földet érniük de Urquhart terepe távolról sem volt ideális. A híd északi vége Arnhem sűrűn lakott, teljesen beépített központjába torkollott. Déli végén az alacsonyan fekvő ármentesített mélyföld a jelentések szerint belvizes volt. tehát alkalmatlan, hogy akár ejtőernyősök, akár vitorlázó repülőgépek ott leszállhassanak. “Tisztjeim közül sokan hajlandók lettek volna a déli parton leugrani”, írja emlékezéseiben Urquhart, “akár ingoványos talajon is. Sőt. akadtak, akik sérüléseket is megkockáztatva ejtőernyős-alakulatainkat az északi parton, a városra dobták volna le.”
Bevetésekről hazatérő bombázógépek legénységei az utóbbi hetekben arról számoltak be, hogy az arnhemi átkelőhely közelében és onnan hét mérfölddel északra, a Deelen repülőtér környékén harminc százalékkal erősbödött a légvédelmi ütegek tüze. A vitorlázógépek által szállított csapatok vontatására kijelölt pilóták R.A.F. parancsnokai e jelentésekről értesülve, határozottan tiltakoztak az ellen, hogy az arnhemi híd körzetében leszállást hajtsanak végre. Ha a bal oldali hídfő közelében jelölnék ki a leszállóhelyeket, érveltek, a vontató repülőgépek, amelyek a vitorlázógépek lekapcsolása után északnak fordulnának, a repülőtér fölött erős légelhárítótűzbe ütköznének. De szinte ugyanennyire veszélyes, ha délnek fordulnak: azt kockáztatnák, hogy összeütköznek a 82. légideszant-hadosztály alakulatait tizenegy mérfölddel arrébb, Nijmegen közelében ledobó gépekkel. Urquhart válaszút előtt állt: vagy ragaszkodik ahhoz, hogy a R.A.F. a híd közelébe szállítsa a csapatait, vagy pedig jóval távolabb, Arnhemen túl kellene kijelölnie az ejtőernyős ugrásra alkalmas térségeket, s vállalnia az időveszteséget, a meglepetés hiányát, a nagyobb német ellenállást. Fokozta a kockázatot az is, hogy hadosztályának egy részével támadhat csak. “A legtöbb fejtörést az okozta, hogyan tudnám a lehető legtöbb katonát már a legelső szállítmánnyal odajuttatni – írja Urquhart –, nemcsak azért, hogy magában a városban elfoglalhassam a legfontosabb hidat, hanem hogy biztosítsam és védhessem az ejtőernyős-övezeteket és a leszállóhelyeket a következő szállítmányok számára is. A nagy hidat már az első nap el kellett foglalnom, de ehhez egyetlen ejtőernyősdandár állt a rendelkezésemre.”
Szorult helyzetében Urquhart Browninghoz fordult, és további repülőgépeket kért. Úgy látja, közölte a hadtestparancsnokkal, hogy “az amerikaiak megkapnak mindent, amire csak szükségük van”. Browning nem értett egyet vele. A repülőgépek szétosztása, biztosítottal Urquhartot, “fontossági sorrendben, nem pedig holmi magas szintű amerikai nyomásra történik”. A hadműveletet, magyarázta, délről kiindulva észak felé, “alulról fölfelé” kellett megtervezni, s “hogy biztosíthassuk a szárazföldi erők útját,” elsőként a folyosó déli és központi céljait kell elfoglalni. “Máskülönben a németek megsemmisítik az 1. légideszant-hadosztályt.”
A Browning tábornok által főhadiszállásként használt klubház közelében, a Moor Park golfpályán, Urquhart tábornok parancsnoki lakókocsijában a térképei fölött töprengett, mitévő legyen. Arnhemtől északra akadt néhány szabad tér egy nemzeti parkban, de ezek túlságosan kicsinyek voltak, és talajuk sem látszott megfelelőnek. Legkedvezőbb esetben is csak arra lennének alkalmasak, hogy kis létszámú ejtőernyős egység érjen ott földet, vitorlázó-repülőgépek azonban nem szállhatnak le. Egyetlen lehetőségül az kínálkozott, ha az Arnhemtől nyugatra és északnyugatra, vagy nyolcvan méterrel a tengerszint felett, fenyvesek szegélyezte, tágas hangafüves legelőkön siklanak le. A szilárd talajú, sík hangafüves rétek éppen megfeleltek a vitorlázógépek és ejtőernyősök számára. Tökéletes ha egy bökkenő nincs: hat-nyolc mérföldre vannak az arnhemi hídtól. Figyelembe véve, hogy a R.A.F. továbbra is határozottan ellenezte ejtőernyősök ledobását a híd közvetlen közelében, Urquhart vonakodva bár, de a távoli leszállás mellett döntött. “Vállalnom kellett a kockázatokat – írta később –, és ezeket szem előtt tartva kellett kidolgoznom a tervet. Nem tehettem mást.”
Szeptember 12-re Urquhart kidolgozta a tervét. Térképén öt lesikló- és ejtőernyőstérséget jelölt meg: Wolfhezétől Wolfheze közelében, Arnhemtől körülbelül négy mérfölddel északnyugatra, fogták közre az Arnhem-Amszterdam vasútvonalat. Három térség északra, kettő pedig a városkától délre volt. A déliek együttesen több mint egy négyzetmérföldes, szabálytalan oldalú dobozra emlékeztető területet alkottak. Valamennyi legalább hat mérföld távolságra volt az arnhemi hídtól – a legtávolabb eső, Wolfhezétől északnyugatra, nyolc mérföldre.
Úgy tervezték, hogy a támadás napján két dandárt vetnek be – Philip “Pip” Hicks dandártábornok 1. légi úton szállított dandárát, ennek kell majd fedeznie az ejtőernyősök térségeit, és Gerald Lathbury dandártábornok 1. ejtőernyősdandárát, amely Arnhemet, a város közúti-, vasúti- és pontonhídjait rohamozza meg. Az előnyomuló csapatok ékét dzsipes és motorkerékpáros felderítőszázad alkotja. Urquhart arra számított, hogy C.F.H. “Freddie” Gough őrnagy négyosztagos, 175 főnyi különleges egysége – az angol hadsereg egyetlen ilyen alakulata – éri el és védi a közúti hidat, amíg a dandár főerői oda nem érkeznek.
Az elgondolás szerint a támadás másnapján érkezne meg John “Shan” Hackett dandártábornok 4. ejtőernyősdandára, valamint az 1. légi úton szállított dandár többi egysége, Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy 1. lengyel ejtőernyősdandára pedig a harmadik napon érne földet. Urquhart a lengyelek számára hatodik leugrási zónát jelölt ki. Mivel arra számítottak, hogy másnapra a hidat már elfoglalták, s a légvédelmi ütegekkel elbántak, a lengyeleknek az Alsó-Rajna déli partján, Elden falucska közelében, vagy egy mérföldre az arnhemi hídtól délre kellett földet érniük.
Jóllehet Urquhart tudta, milyen kockázatot vállal, mégis bízott a hadművelet sikerében. Nézete szerint sikerült “ésszerű és jó hadműveleti tér-vet” kidolgoznia. Úgy számolt, hogy a veszteségek “harminc százalék körül mozognak majd”, és a támadás bonyolult voltát tekintve nem tartotta nagynak az árat. Szeptember 12-én kora este eligazította parancsnokait, és emlékezete szerint “mindenki nagyon elégedett volt a tervvel”.
Akadt azonban egy magas rangú tiszt, akinek súlyos aggályai voltak. Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy, az 1. lengyel ejtőernyősdandár, ötvenkét éves, jóvágású parancsnoka nem kételkedett, hogy “súlyos harcokra kell számítanunk”. A lengyel hadiakadémia volt tanára egy ízben már tudatta ezt az álláspontját Urquhart és Browning tábornokkal – amikor a Comet akcióról tájékoztatták. Akkor azt követelte, hogy Urquhart írásban adja neki a parancsot, nehogy “engem okoljanak majd a katasztrófáért”. Urquharttal együtt fölkereste Browningot, és közölte vele, “ez hamvába holt vállalkozás”. Browning megkérdezte, mire alapozza állítását. Sosabowski úgy emlékezik: “megmondtam neki, hogy a rendelkezésünkre álló erőkkel belevágni öngyilkosság, mire Browning ezt válaszolta: »De kedves Sosabowski, a Vörös Ördögöknek és a bátor lengyeleknek nincs lehetetlen!«”
Most, egy héttel később, Urquhartot hallgatva, Sosabowski azt gondolta, hogy “az angolok erősen alábecsülik a német csapatok erejét Arnhem térségében, és úgy látszik, fogalmuk sincsen, mekkora a jelentősége Arnhemnek a Német Haza szempontjából”. Sosabowski szerint a németek szemében Arnhem “a Németországra nyíló kapu, és nem hitte róluk, hogy nyitva hagynák”. Nem-hitt abban sem, hogy az ebben a körzetben “állomásozó csapatok gyenge minőségűek, és hogy mindössze néhány sérült harckocsi gubbaszt a környéken”. Megrökönyödve hallgatta, amikor Urquhart közölte a dandár összehívott parancsnokaival, hogy az 1. légideszant-hadosztályt “legalább hat mérfölddel a célpontoktól” fogják ledobni. A csapatok zömének a hídig “öt órát kell menetelniük. Hogyan képzelik akkor a meglepetést? A legostobább német is egy szempillantás alatt átlát a tervünkön.”
Sosabowskinak nem volt ínyére az sem, hogy a terv értelmében a dandárának szánt nehéz felszerelést és lőszert a vitorlázógépek egy, korábbi szállítmánnyal teszik majd le. Ezek szerint hadianyagát és készleteit egy északi leszállóhelyen tárolnák, csapatai pedig a déli parton ugranának le. De mi történik akkor, ha a hidat még nem sikerül elfoglalni, mire a lengyel ejtőernyősök földet érnek? Urquhart eligazításából Sosabowski megdöbbenten értesült, hogy ha ebben az időpontban a németek még védenék a hidat, az ő lengyel csapataira hárulna a híd elfoglalása.
Sosabowski elhallgatta aggályait a szeptember 12-i eligazításon. “Emlékezem, Urquhart megkérdezte, van-e valakinek kérdése, de senki nem szólalt fel”, írja emlékezésében. “Mindenki keresztbe vetett lábbal, unott arccal, közönyösen üldögélt. Szerettem volna mondani valamit erről a képtelen tervről, de nem tehettem. Már így is népszerűtlen voltam – és különben is ki hallgatott volna rám?”
Később, amikor Browning tábornok főhadiszállásán valamennyi parancsnok jelenlétében ismertették a teljes légideszant-hadműveletet, másoknak is súlyos aggályaik támadtak a tervnek az angolokra vonatkozó részét illetően, de ők is hallgattak. James M. Gavin dandártábornok, a 82. amerikai légideszant-hadosztáty parancsnoka annyira megdöbbent, amikor meghallotta, hol jelölte ki Urquhart a leszállóhelyeit, hogy ezzel fordult hadműveleti főnökéhez, John Norton alezredeshez: “Uramisten, ez tréfál!” Norton is meghökkent. “Dehogy – válaszolta komoran. – Nem is bánnám, ha kimaradhatnék belőle.” Gavin nézete szerint okosabb lett volna, ha “tízszázalékos kezdeti veszteséget vállalunk, viszont magára a hídra vagy a híd közvetlen közelébe dobjuk le az ejtőernyősöket, mint ha megkockáztatjuk, hogy távoli térségekben érjünk földet”. Csodálta, “hogy Browning tábornok nem vitatta Urquhart tervének célszerűségét”. De Gavin nem szólt, mert azt hitte, hogy “a nagy harci tapasztalata angolok tudják, mire vállalkoznak”.

2

Sepp Krafft SS-Sturmbannführer (őrnagy) jobban szerette volna, ha nem kell továbbállnia. Megcsappant létszámú SS-páncélgránátos kiképző- és tartalék zászlóalját az elmúlt néhány héten keresztül-kasul ráncigálták Hollandián. Most is, alig öt nap után, alakulata parancsot kapott Oosterbeek község elhagyására – s a parancsot nem is Krafft feljebbvalója, hanem egy Wehrmacht-őrnagy adta ki.
Krafft indulatosan tiltakozott. Három századának nagyobb részét a faluban kvártélyozta be, a többieket Arnhemben, és minden percben várták ezer SS-újonc érkezését. A Wehrmacht-őrnagy azonban nem tágított. – Nem érdekel – torkolta le Krafftot –, el kell hagyniuk a falut.
Krafft sem hagyta magát. A becsvágyó, harminchét éves tiszt kijelentette, hogy csakis SS-fölötteseinek engedelmeskedik. – Megtagadom a kivonulást – mondta. A Wehrmacht-tiszt azonban nem ijedt meg. – Értse már meg, azért kell kivonulnia Oosterbeekből – mondta –, mert ide Model főhadiszállása költözik be.
Ez lehűtötte Krafftot. Semmi kedve sem volt, hogy tengelyt akasszon Walter Model tábornaggyal, de a parancsot csak vonakodva teljesítette. Kivonult Oosterbeekből, ám a tőszomszédságban állapodott meg. Úgy döntött, csapataival Oosterbeektől északnyugatra, Wolheze község mellett, az erdőben és tanyákon táborozik. Egy, a wolhezei út menti helyen ütött tanyát, szinte az 1. angol légideszant-hadosztály leszállóhelyeinek középpontjában, és ekképpen eltorlaszolta az Arnhembe vezető utat.

3

Henri Knap, az arnhemi ellenállási mozgalom hírszerző-főnöke úgy érezte, biztonsága teljes. Négy hónapja elköltözött otthontól, de nem messzire. Néhány utcasaroknyira telepedett le, hogy megóvja feleségét és két lányát a tevékenységével járó veszélytől. Főhadiszállását dr. Leo C. Breebart rendelőjében ütötte fel. A fehér köpenyt öltött Knap az orvos “asszisztenseként” szerepelt, és hírszerző hálózatának futárai és összekötői “betegekként” keresték fel a rendelőt. Összesen negyven férfi és nő, valamint néhány kamasz tartozott a szervezetéhez.
Knap rendkívül időigényes és idegőrlő munkát végzett. Értékelte, majd telefonon továbbította a szerzett értesüléseit. Pieter Kruyfftól, az arnhemi ellenállási mozgalom vezetőjétől három tizenkét-tizenöt számjegyű telefonszámot kapott azzal az utasítással, hogy ezeket jól vésse az agyába. Knapnak sejtelme sem volt, hová és kinek telefonál. Utasítása úgy szólt, hogy tárcsázza sorra a számokat, amíg kapcsolatot nem sikerül teremtenie.
A hírszerzés munkája bonyolultabb volt. Knap kívánságai a hálózati láncon átjutottak el az ügynökökhöz, s ő sohasem tudta, egy-egy értesülés melyik ügynöktől származik. Ha kételkedett valamelyik jelentés szavahihetőségében, maga járt a végére.
Ezen a szeptemberi napon több furcsa jelentés keltette fel a figyelmét, amely az ellenség oosterbeeki tevékenységéről szólt.
Egy vezérkari rangjelzést viselő német tiszt, Horst Smöckel őrnagy végiglátogatott egy sor üzletet Renkumban, Oosterbeekben és Arnhemben, és árukat rendelt, amelyeket az oosterbeeki Tafelberg Szállodába kellett leszállítani. Knap a követelményekre figyelt fel: a németek ritkán látott élelmiszereket rendeltek és olyan különleges árut, például Genever gint kerestek, amilyet holland vásárlók nem láttak már évek óta.
Serény német híradósegységek közben rengeteg távbeszélőkábelt vezettek be elővárosi szállodákba, többek között a Tafelbergbe is. Knap úgy vélte, hogy a következtetés teljesen nyilvánvaló: magas szintű parancsnokság költözik Oosterbeekbe. De vajon melyik? Ki lehet a tábornoka? S megérkezett-e már?
Knap számára még ennél is fontosabb volt, hogy folyamatosan tájékozódjék az ellenséges csapatok létszámáról az arnhemi körzetben és szomszédságában. Tudta, hogy az ellenállás hírszerzői minden holland városból állandóan küldik értesüléseiket, és hogy ő “csak egy hatalmas információgyűjtő rendszer apró fogaskereke”. Következésképpen, “sok munkát alighanem kétszer is elvégeznek”. Mégis, minden értesülésnek jelentőséget tulajdonított, hiszen “ami elkerüli a másik sejt figyelmét, arra talán éppen mi figyelünk fel”.
Két héttel korábban, emlékezett a háború után, “Arnhem körzetében szinte semmiféle német katonai erő nem állomásozott”. Hanem azóta változott a helyzet. Knap riadtan figyelte a német csapaterősítések beözönlését. Elmúlt hét nap, hálózati értesüléseiből Knap azt adta tovább, hogy “több hadosztály maradványait, közöttük páncélosalakulatokat szerveznek át Arnhemben és környékén, vagy elindítják Németország felé”. Már pontosabb értesüléseket is szerzett. Forrásai harckocsik jelenlétéről tudósítottak Arnhemtől északra és északkeletre. Knap úgy vélte, hogy “legalább egy, de talán két páncéloshadosztály egységei” állomásoznak Arnhem körzetében, de mindeddig nem tudták sem azonosítani őket, sem meghatározni állomáshelyüket.
Knapnak sürgősen részletekre volt szüksége. Sürgősen – utasította hálózatát. Részletes adatokat kért a páncélosok tevékenységéről, s haladéktalanul tudni akarta, ki a Tafelberg Szálloda “új lakója”.

A huszonöt esztendős Wouter van de Kraats nem hallott Henri Knapról. A földalatti mozgalomban a felső kapcsolata egy általa csak “Jansen”-ként ismert férfi volt, aki tudomása szerint Arnhemben lakott. Jansen új feladattal bízta meg – fel kell derítenie a Tafelberg Szállodát. Közölte vele, hogy egy magas rangú német tiszt érkezett a szállodába, és Van de Kraatsnak nyitva kell tartania a szemét, nem lát-e a szálloda előtt álló valamelyik vezérkari gépkocsin “azonosítható zászlócskát vagy zászlót”. Ha igen, tudassa színeit és jeleit.
Van de Kraats megfigyelte, hogy a szálloda környékén megnövekedett a németek tevékenysége. Területét tábori csendőrség és őrség szállta meg. Nem tudta, hogyan juthatna át a Tafelberg előtt elhaladó út, a Pietersbergweg mentén felállított őrök láncán. Elhatározta, hogy rászedi a németeket.
Amint elindult a szálloda felé, nyomban megállította egy őr. – Értse meg, át kell jutnom – magyarázta Van de Kraats a németnek. – Az utca végében, a benzinkútnál dolgozom. A német átengedte. Három további őr csupán futó pillantásra méltatta. Amint Van de Kraats elhaladt a Tafelberg előtt, gyorsan szemügyre vette a bejáratot és a kocsifelhajtót. Egyik parkoló kocsin sem látott megkülönböztető jelzést, de a szálloda főbejárata elé egy fekete-vörös-fehér kockás fémzászlót állítottak – ez pedig német hadseregcsoportok parancsnokainak jelzése volt.

Szeptember 14-én, csütörtök délután, Henri Knap hírt kapott a hálózatától. Több forrás is jelentette, hogy nagy páncélos-csapategységek, harckocsik és páncélozott járművek táboroznak Arnhemtől északra félkörben. Német alakulatokat láttak Beekbergenben, Epsében és az Ijssel folyó mentén. Egy jelentés éppenséggel “20-30 Tigris harckocsiról” számolt be. Knap nem tudta megállapítani, hány alakulatról lehet valójában szó. Csupán egyet sikerült azonosítania – ezt is szerencsés véletlen folytán. Egyik ügynöke “furcsa jelzéseket – fordított F betűket, alsó szárukon labdával” – észlelt néhány harckocsin, Knap egy német katonai kézikönyvből kiderítette, milyen egységet jelölnek így. Haladéktalanul fölhívta távbeszélő-kapcsolatát, és jelentette a 9. SS Hohenstaufen páncéloshadosztály feltűnését. Az ügynök jelentése alapján azonosította táborhelyét is, északon nagyjából Arnhem és Apeldoorn között, keleten pedig Zutphenig.
Röviddel később értesítést kapott a Tafelberg Szállodáról is. Ezt a jelentést szintén továbbította. A jellegzetes feketevörös-fehér kockás hadi lobogó magáért beszélt. A nyugati arcvonalnak ezen a szakaszán csak egyetlen német hadseregcsoport parancsnoka tartózkodott. Jóllehet Knap szóbeszédként adta tovább a hírt, úgy vélte, hogy a parancsnok minden bizonnyal Walter Model tábornagy.

4

Oosterbeektől huszonöt mérföldnyire keletre, a II. SS-páncéloshadtest Doetinchem elővárosának kis kastélyában berendezett parancsnokságán Wilhelm Bittrich tábornok két megmaradt hadosztályparancsnokával tanácskozott. Rosszkedvű volt, alig türtőztette magát. Megtépázott páncéloshadtestének sorsát borúsabban látta, mint egy hete. Héthosszat türelmetlenül várta a csapat-, fegyverzet- és felszerelés-utánpótlást. Semmi sem érkezett. Sőt, hadtestének erejét tovább csökkentették: parancsot kapott, hogy két harccsoportot irányítson a frontra. Az egyik a 7. német hadsereg keretében megkísérelte feltartóztatni az amerikaiakat Aachen mellett, a másikat pedig Kurt Student tábornok 1. ejtőernyős-hadseregének megsegítésére küldték, mikor már az angol harckocsiknak sikerült áttörniük az Albert-csatorna védelmi vonalán, átkelniük a Meuse-Escaut-csatornán, és hídfőt építeniük Neerpeltnél, a holland határon. Ebben a helyzetben, amikor az angolok csapatokat vontak össze, hogy megújítsák offenzívájukat – és támadásukat a B. hadseregcsoport felderítő-parancsnoka “küszöbönállódként jellemezte –, Model tábornagy közvetítésével Bittrich “őrült parancsot” kapott “a berlini gyengeelméjűektől”. Ennek értelmében egyik meggyengült hadosztályát “ki kell beleznie”, és vissza kell küldenie Németországba.
Bittrich, a hajdan oly lelkes náci, maró gúnnyal a parancsról: “Meguntam és megelégeltem a berlini utasításokat, és torkig voltam a Hitlert körülvevő talpnyalókkal, bűvészekkel.” A bátor és tehetséges Bittrich felnőttéletének javát egyenruhában töltötte. Az első világháborúban hadnagyként szolgált a német légierőben, és kétszer is megsebesült. A háború után néhány évet egy tőzsdealkusz irodájában dolgozott. Amikor ismét visszakerült a hadseregbe, egy titkos német repülőegység tagja lett, és nyolc éven át repülőoktatóként tevékenykedett. Mihelyt Hitler hatalomra jutott, Bittrich belépett az újjáalakított Luftwaffe kötelékébe, de a harmincas évek közepe táján átpártolt a Waffen SS-hez, mert ott gyorsabb előléptetésre számíthatott.
Bittrich hite a Führer vezéri képességében a normandiai partraszállást követően ingott meg. Rommel tábornagy mellé állt, és szembeszegült Hitler “őrült »harc az utolsó emberig« filozófiájával”. Egy ízben bizalmasan közölte Rommellel, hogy “odafentről olyan csapnivalóan irányítanak bennünket, hogy nincs is kedvem végrehajtani az értelmetlen parancsokat. Soha nem voltam gépember, és a jövőben sem leszek”. A július 20-i puccskísérlet után, amikor megtudta, hogy volt parancsnokát, Erich Hoepner vezérezredest összeesküvőként kötél általi halálra ítélték, Bittrich kitört vezérkarának tisztjei előtt: “Ez a német hadsereg leggyászosabb napja!” Hamarosan Berlinben is tudomást szereztek arról, hogy Bittrich milyen szókimondóan bírálja Hitler katonai intézkedéseit. A háború után elmondta, hogy “megjegyzéseimről tájékoztatták Heinrich Himmler SS birodalmi vezetőt, s ettől fogva a Bittrich név nem hangozhatott el Hitler főhadiszállásán”. Csak azért nem váltották le, mert egyrészt nyugaton a német arcvonal az összeomlás előtt állt, és szükség volt a Bittrich-féle tapasztalt parancsnokokra, másrészt némelyik parancsnok kiállt mellette. Himmler azonban még így is azon volt, hogy “látogasson haza egy kis beszélgetésre Németországba”. Bittrichnek nem voltak illúziói Himmler szándéka felől. Modelnek sem, ezért a leghatározottabban elutasította Himmler ismételt követelését, hogy küldje haza.
A háborgó Bittrich ismertette Berlin legújabb tervét hadosztályparancsnokaival, Heinz Harmel SS Brigadenführerrel (dandártábornokkal), a 10. Frundsberg hadosztály, és Walter Harzer SS Obersturmbannführerrel (alezredessel), a 9. Hohenstaufen hadosztály parancsnokával. Közölte Harzerrel – aki már hallott valamit erről a tervről Hans Krebs altábornagytól, Model vezérkari főnökétől –, hogy a 9. Hohenstaufen hadosztályt haladéktalanul vonatra kell tenni Németország felé, ahol Koblenztől északkeletre, Siegen környékén foglalja el új állásait. Harmel 10. hadosztálya Hollandiában marad. Jelenlegi állomáshelyén, Arnhemtől keletre és délkeletre újrafegyverzik és kiegészítik személyi állományát, majd ismét bevetik.
A harmincnyolc esztendős Harmel, akit nyers szókimondásáért katonái szeretettel “der alte Frundsberg” néven emlegettek, egyáltalán nem örült a döntésnek. Véleménye szerint “Bittrich szokás szerint kedvez a Hohenstaufen hadosztálynak, talán mert ő volt a parancsnoka, mielőtt hadtestparancsnokká léptették elő, vagy talán mert korábban Harzer volt a vezérkari főnöke”. Bár nem hitte éppen, hogy “Bittrich tudatosan elfogult lenne, valahogyan mindig úgy jött ki a lépés, hogy a Hohenstaufen kapta a könnyű feladatokat”.
Fiatalabb társa, a harminckét éves Walter Harzer megörült a hírnek, jóllehet tartott attól, hogy “egy berlini szabadság igen valószínűtlen”. Arra számított, hogy a legkedvezőbb esetben az átszervezés után “vadonatúj Hohenstaufen hadosztálya lesz majd”. A keménykötésű Harzer, akinek arcát kardvágástól származó heg szántotta végig, lelke mélyén szintén abban reménykedett, hogy most majd beteljesül régi vágya: megkapja az SS-hadosztály parancsnokához illő rangot – dandártábornokká léptetik elő. De amikor Bittrich vázolta a teljes tervet, egy részlete sehogy sem volt Harzer ínyére.
Jóllehet hadosztálya súlyos veszteségeket szenvedett, még mindig erősebb volt Harmelénél. A szabályos 9000 fő helyett a Hohenstaufen hadosztály mindössze 6000, a Frundsberg pedig alig 3500 főből állt. Harzer majd húsz, V jelzésű Párduc harckocsival rendelkezett, igaz, hogy nem mind volt bevethető. Viszont meglehetősen sok páncélozott jármű tartozott a hadosztály kötelékébe: gördülő lövegek, páncélkocsik. Negyven páncélozott csapatszállítójára nehéz géppuskákat, sőt némelyikre ágyúkat is szereltek. Harmel Frundsberg hadosztályának pedig szinte egyetlen harckocsija sem volt, és igen hiányzottak a páncélozott járművei. Voltak mindkét hadosztályban még mindig igen erős tüzér-, aknavető- és légvédelmi egységek. A Hollandiában maradó Frundsberg hadosztály megerősítésére, Bittrich rendelkezése értelmében, Harzer annyi szállítóeszközt és felszerelést tartozott átadni Harmelnak, amennyit csak nélkülözhet. Harzer kételkedve fogadta az utasítást. “Lelkem mélyén jól tudtam – emlékezett később, hogy ha átadom néhány harckocsimat vagy a páncélozott csapatszállítóimat Harmelnak, soha nem kapok helyettük pótlást.” Nyíltan nem tiltakozott a döntés ellen, de esze ágában sem volt átadni valamennyi járművét.
Harzer már régen megtanulta, hogyan kell ügyesen gazdálkodnia a hadosztályának készleteivel. Még Bittrich sem sejthette, hány járműve van. Akadtak közöttük a hosszú franciaországi visszavonulás során zsákmányolt amerikai dzsipek is. Elhatározta, hogy “könyvelői ügyeskedéssel” kijátssza a parancsot. Ha leszereli a lánctalpakat, kerekeket vagy ágyúkat járműveiről, amíg meg nem érkeznek Németországba, leltárában “sérültekként” tüntetheti fel őket.
A Frundsberg hadosztály még akkor sem lesz teljes harcértékű, folytatta az eligazítást Bittrich, ha megkapja Harzer “kibelezett” hadosztályának néhány egységét és járműveit. Csupán egyetlen mód kínálkozik, hogy megértessék Berlinnel a helyzet tarthatatlanságát: ha közvetlenül az SS hadműveleti főhadiszállás elé tárják. Talán akkor mégis küldenek majd erősítést és felszerelést. Bittrich azonban nem szándékozott Berlinbe látogatni, s így Harmelt jelölték, őszinte meglepetésére, követnek. “Fogalmam sincsen, miért engem választott, és nem Harzert mondotta később. – Friss csapatokra és fegyverre volt sürgős szükségünk, s Bittrich talán úgy gondolta, hogy egy tábornoknak nagyobb a szava. Az ügyet mindenképpen titkolni kellett Model tábornagy elől. S mivel nem számítottunk semmiféle eseményre Arnhem térségében, úgy döntöttünk, hogy szeptember 16-án este indulok Berlinbe.”
Bittrich úgy rendelkezett, hogy Harzer és Harmel haladéktalanul kezdje meg a felszereléscserét, a “kibelezett” Hohenstaufen hadosztályt pedig késlekedés nélkül indítsák útnak Németországba. Az akció lebonyolítása közben, fűzte hozzá, Model tábornagy utasítása értelmében kis létszámú, mozgékony támadó egységeket kell riadócsoportokként (“Alarmeinheiten”) készenlétbe helyezni, amelyek bármikor bevethetők, ha váratlan fordulat kívánja. Harzer ezért úgy határozott, hogy “legjobb egységeit fogja legutoljára bevagonírozni”. Bittrich arra számított, hogy szeptember 22-re befejezik a felszerelés és fegyverzet átadását, valamint a Hohenstaufen hadosztály elszállítását. De mivel naponta hat vonatot indítottak Németországba, Harzer úgy vélte, a feladat gyorsabban is elvégezhető. Számítása szerint utolsó, legjobb alakulatai már három nap múlva, szeptember 17-én délután útban lehetnek a német haza felé.

Riadalmat keltő rémhír terjedt a német csapatok körében. A Hollandiában állomásozó alakulatok több magas rangú tisztje azt állította, hogy szeptember 14-én a szövetségesek légideszant-hadműveletet fognak végrehajtani.
A hír eredete egy telefonbeszélgetés volt, amelyet Alfred Jodl vezérezredes, Hitler hadműveleti főnöke folytatott von Rundstedt tábornaggyal, a nyugati arcvonal főparancsnokával. Jodl amiatt nyugtalankodott, nem kísérelnek-e majd meg a szövetségesek partraszállást Hollandiában. Ha Eisenhower a szokásos taktikájával él, mondta Jodl, a tenger felőli támadás bevezetéseként légideszantegységeket dobna le. Jóllehet von Rundstedt kételkedett ebben a feltevésben (maga meg volt győződve arról, hogy az ejtőernyősöket egy Ruhr-vidék elleni támadással egyidejűleg fogják ledobni), továbbadta a sejtést Model tábornagynak, a B. hadseregcsoport parancsnokának. Model osztozott von Rundstedt véleményében, de nem hagyhatta szó nélkül Jodl figyelmeztetését. Parancsot adott a hollandiai fegyveres erők parancsnokának, az ijedős Friedrich Christiansen Luftwaffe-tábornoknak, hogy amúgy is kis létszámú, Wehrmacht-, haditengerész-, Luftwaffe- és holland Waffen SS-egységekből álló szedett-vedett hadseregének néhány alakulatát küldje a tengerpartra.
Jodl szeptember 11-i telefonja óta a riadalom, főként a Luftwaffe csatornáin át, leszivárgott a legalsóbb parancsnoki szintekig. S noha mindeddig nem történt partraszállás, a légideszant-hadművelettől való rettegés nőttön-nőtt. Mindenki azon törte a fejét, melyik hely volna a legalkalmasabb. A légierő néhány parancsnoka a térképeinek tanulmányozása során arra a következtetésre jutott, hogy az északi tengerpart és Arnhem közötti hatalmas sík térségek megfelelő leszállóhelyeknek bizonyulhatnak. Mások, akik már idegesen várták, hogy az angolok Neerpeltnél, a Meuse-Escaut-csatornánál kialakított hídfőből kiindulva, megújítják offenzívájukat, azon töprengtek, vajon bevetnek-e a támadással egyidejűleg ejtőernyősöket, és ha igen, Nijmegen környékén dobják-e le őket.
Szeptember 13-án Otto Dessloch Luftwaffe vezérezredes, a 3. légiflotta parancsnoka is értesült von Rundstedt koblenzi főhadiszállásán arról, mitől tart Berlin. A nyugtalanító sejtéssel másnap felhívta Modell. Később elmondta, hogy Model kijelentette, Berlin inváziós szorongása “badarság”. A tábornagyot oly kevéssé nyugtalanította ez a kérdés, hogy “ebédre hívott meg új főhadiszállására Oosterbeekbe, a Tafelberg Hotelbe”. Dessloch elhárította a meghívást. “Semmi kedvem foglyul esni” – közölte Modellel. S még hozzátette: “Ha az ön helyében lennék, igyekeznék kifele abból a körzetből.” Dessloch emlékezete szerint Model nevetett.
Az Arnhemtől északra fekvő Deelen repülőtéren Walter Grabmann vezérőrnagy, a vadászrepülők egyik parancsnoka is értesült a lehetséges légideszant-támadásról. Áthajtott Oosterbeekbe, hogy tanácskozzék Model vezérkari főnökével, Hans Krebs altábornaggyal. Amikor Grabmann elmondta neki, mi aggasztja a Luftwaffét, Krebs azt válaszolta:
– Az isten áldja meg; miket beszél! Különben is, hol szállnának le?
Grabmann a térképhez lépett, és rámutatott az Arnhemtől nyugatra elterülő sík vidékre: Bárhol ezen a területen. A hangafüves rétek tökéletesen megfelelnek.
Grabmann később elmondta, hogy Krebs “nevetett egyet, és figyelmeztetett, hogy az ilyen beszéddel nevetségessé válhatok”.

Eljutott a szóbeszéd Hollandia hírhedt rendőrfőnökéhez, Hans Albin Rauter SS altábornagyhoz is – feljebbvalójától, Christiansen tábornoktól tudhatta meg. Rauter úgy vélte, bármi lehetséges, akár az ejtőernyős-támadás is. A hollandiai náci terrorgépezet legfőbb irányítóját nem lepte volna meg, ha a holland ellenállási mozgalom támadásba lendül, és a lakosság felkel. Eltökélte, hogy csírájában fojt el minden lázadást, s egyszerű módszerhez folyamodott: minden megölt náciért megtorlásképpen három holland állampolgárt végeztetett ki. Rauter már két hete, nyomban a német visszavonulás kezdete után, amikor a holland nácik tömegesen menekültek Németországba, meghirdette a “szükségállapotot”. Rendőrsége véres bosszút állt mindenkin, aki bármilyen távoli kapcsolatban állt a holland ellenállási mozgalommal. Holland férfiakat és nőket tömegesen tartóztattak le, végeztek ki, vagy küldtek koncentrációs táborba. Még a békés polgárok sem jártait sokkal jobban. A tartományok között minden közlekedést tiltottak. Számos szigorúbb korlátozó intézkedést is foganatosítottak. Ha az őrjáratok a kijárási tilalom után valakit az utcán értek, figyelmeztetés nélkül lőttek rá. A németek, tartva a küszöbönálló angol offenzívától, az ország déli részéből kötelező munkaszolgálatra hurcolták el a hollandokat: lövészárkokat ásattak velük a Wehrmachtnak. Nijmegenben Rauter úgy egészítette ki kényszermunkás-kvótáját, hogy azzal fenyegetőzött, teljes családokat küldet koncentrációs táborba. Minden csoportosulást tiltottak. “A Wehrmacht, az SS és a rendőrség egységei tüzet nyitnak minden öt főnél nagyobb csoportosulásra”, olvasható Rauter egyik falragaszán.
Most déli irányból angol támadást vártak, és Berlin attól tartott, hogy északról légi és tengeri hadműveletet indíthatnak a szövetségesek, Rauter tákolt rendje kezdett széthullani. Amikor megtudta, hogy Model Hollandiában van, úgy határozott, hozzá fordul bátorításért, s útra kelt a Tafelberg Szállodába. Szeptember 14-én este megbeszélést folytatott Modellel és a tábornagy vezérkari főnökével, Krebs tábornokkal. Közölte velük, bizonyos afelől, hogy “a szövetségesek bevetik légideszant-alakulataikat Dél-Hollandiában”. Úgy véli, mondotta, hogy ez a megfelelő lélektani pillanat. Model és Krebs nem értett egyet vele. Model, azt fejtegette, hogy az elit légideszantegységek “értékesebbek, kiképzésük költségesebb”, semhogy átabotában bevessék őket. A tábornagy maga is úgy számított, hogy Montgomery megkísérli a behatolást Hollandiába Neerpelt felől, de a helyzet, megítélése szerint, még nem annyira válságos, hogy ejtőernyősök bevetését igazolná. Továbbá, mivel a támadóerőket három széles folyó választaná el a déli területektől, valószínűtlennek látja az Arnhem ellen irányuló angol támadást. Nijmegen is, Arnhem is távol van még az angol haderőktől. Ráadásul, folytatta Model, Montgomery “harcászati szempontból igen óvatos, nem alkalmazna légideszant-alakulatokat meggondolatlan, kalandos vállalkozásban”.

Mire szeptember 15-én bekísérték a foglyot Driebergenbe, Friedrich Kieswetter őrnagy Oosterbeektől nyugatra levő főhadiszállására, a Wehrmacht hollandiai kémelhárításának helyettes főnöke már sok mindent tudott róla. Kieswetternek vastag dossziéja volt a lassú észjárású, huszonnyolc éves Christiaan Antonius Lindemansról, akit öles termete (190 cm, majd egy mázsa) miatt általában “King Kong” néven emlegettek. Lindemanst a holland-belga határon, az angol és a német vonalak közötti senki földjén fogta el a járőr. Angol szerelőruhája miatt először katonának nézték, de Valkenswaardban, a zászlóalj-parancsnokságon, kihallgatói legnagyobb meglepetésére azt követelte, kísérjék Hermann Giskes alezredeshez – a hollandiai német kémhálózat főnökéhez, Kieswetter fölötteséhez. Lindemans foglyul ejtői még inkább elképedtek, amikor hosszas telefonálgatás után parancsot kaptak, hogy a foglyot haladéktalanul szállítsák Driebergenbe. Egyedül Lindemans nem lepődött meg. Honfitársai közül sokan azt hitték, hogy a holland földalatti mozgalom rendíthetetlen harcosa, a németek azonban más oldaláról – mint kémet ismerték. King Kong kettős ügynök volt.
1943-ban lett áruló. Fölajánlotta Giskesnek a szolgálatait, cserébe azért, hogy a németek szabadon bocsássák akkori szeretőjét és öccsét, Henket. A Gestapo a földalatti mozgalom tagjaiként tartóztatta le őket, s állítólag halál várt rájuk. Giskes kapva kapott az ajánlaton, Lindemans pedig azóta is híven szolgálta a németeket. Árulása folytán a Gestapónak sikerült beépülnie az Ellenállás számos sejtjébe, letartóztatnia és kivégeznie sok holland és belga hazafit. Jóllehet Lindemans faragatlan, kérkedő fickó volt, gyakran duhajkodott és részegeskedett, ráadásul szinte falta a nőket, mindeddig csodával határos módon sikerült elkerülnie, hogy leleplezzék. Az ellenállási mozgalom jó néhány vezetője kockázatot látott King Kongban, de a szövetséges haderők több brüsszeli tisztjének annyira megtetszett, hogy beszervezték egy angol hírszerző csoportba, ahol egy kanadai kapitány irányításával tevékenykedett.
Giskes éppen távol volt, így most első ízben Kieswetter foglalkozott Lindemansszal. Undorítónak találta a kérkedő hústornyot, aki a parancsnokságon mindenkinek “a nagy King Kong”-ként mutatkozott be. Lindemans beszámolt az őrnagynak a legutóbbi küldetéséről. A kanadai hírszerző tiszt azért küldte át, hogy figyelmeztesse az eindhoveni ellenállási mozgalom vezetőit: a lelőtt szövetséges gépek pilótáit ezentúl ne küldjék a szokásos “vészkijáraton át” Belgiumba. A pilótákat el kell rejteni, mert az angolok Eindhoven irányában rövidesen kitörnek neerpelti hídfőállásukból. Lindemans, akinek öt nap alatt sikerült átjutnia a vonalakon, részletekkel is szolgált az angol elképzelésekről. Kijelentette, hogy a támadást szeptember 17-én fogják megindítani.
Hogy az angol támadás küszöbön áll, az nemigen lepte meg a német elhárító tiszteket. Kieswetter is, a többiek is minden percben várták az offenzíva megindulását. Lindemans még egy fejleményről is tájékoztatta Kieswettert: az angol támadással egyidejűleg, Eindhovenen túl ejtőernyősöket szándékoznak ledobni, hogy segítsenek a város elfoglalásában. Kieswetter hihetetlennek találta a közlést. Minek vetnének be ejtőernyősöket, amikor az angol szárazföldi erők maguk is elérhetik Eindhovent? Meglehet, Kieswetter homályosnak ítélte Lindemans információját, vagy éppen csak utálta King Kongot – utasította, hogy térjen vissza az angolokhoz. Semmiféle intézkedést nem tett. Annyira nem becsülte a Lindemans által szerzett értesülést, hogy nem is a Wehrmacht főhadiszállásának továbbította. Jelentését ehelyett a Sicherheitsdienst (az SS elhárító és hírszerző szolgálata) útján küldte el. Az éppen hivatalos küldetésben járó Giskes számára rövid feljegyzést készített a Lindemansszal folytatott beszélgetéséről. Giskes, aki elejétől fogva megbízott King Kongban, csak szeptember 17-én délután kapta meg a feljegyzést.

5

Nem egész negyvennyolc óra volt még hátra a Market-Garden hadművelet kezdetéig. Walter Bedell Smith altábornagy, Eisenhower vezérkari főnöke, hivatalában egyre elképedtebben hallgatta a SHAEF hírszerző-főnökének, az angol Kenneth W. Strong vezérőrnagynak a beszámolóját a legújabb hírekről. Nem vitás, mondta Strong, a Market-Garden hadművelet térségében német páncéloserők állomásoznak.
Strong és törzskara már napok óta gondosan átszűrt és értékelt minden hírszerzői jelentést, hogy megállapítsák a 9. és 10. SS-páncéloshadosztály állomáshelyét. Szeptember első hete óta a szövetséges csapatok nem csaptak össze e két hadosztállyal. Mindkettő súlyos veszteségeket szenvedett, de a hírszerzés nemigen hitte, hogy teljesen felmorzsolódtak volna. Az egyik feltételezés szerint visszarendelték őket Németországba. A holland ellenállási mozgalom legfrissebb jelentései merőben mást állítottak: sikerült az eltűnt hadosztályok nyomára bukkanni.
A 9. és alighanem a 10. SS-páncéloshadosztály is Hollandiában van, jelentette Strong Smithnek, “minden valószínűség szerint azért, hogy harckocsikkal egészítsék ki”. Pontosan senki sem tudta, mi maradt meg ezekből a hadosztályokból és milyen erejűek, de Strong jelentése szerint már semmi kétség sem férhetett ahhoz, hol állomásoznak: Arnhem környékén vonták össze őket.
Smith, akit igen aggasztott a Market-Garden sorsa, és szavait idézve, “rettegett lehetséges kudarca miatt”, azonnal a főparancsnokhoz sietett. Az angol 1. légideszant-hadosztály, amelynek Arnhem közelében kell leszállnia, “nem állhat meg két páncéloshadosztály támadásával szemben”, közölte Eisenhowerrel. Igaz, kérdéses, milyen erősek ezek a német alakulatok, Smithnek mégis az volt a véleménye, hogy a biztonság kedvéért meg kell erősíteni a Market-Garden-erőket. Nézete szerint, jelentette ki, az arnhemi térségben két légideszant-hadosztályra lenne szükség. (Smith talán a Richard Gale vezérőrnagy parancsnoksága alatt álló harcedzett 6. angol légideszant-hadosztályt gondolta erősítésként. Ezt a hadosztályt sikeresen vetették be a normandiai partraszálláskor, de a Market-Garden tervezésekor nem vették figyelembe.) Máskülönben át kell dolgozni a tervet, közölte Eisenhowerrel. “Úgy véltem – mondotta később –, hogy ha nem tudunk ebben a térségben még egy hadosztálynyi erőt ledobni, akkor az angolok erősítésére át kellene irányítani az egyik amerikai légideszant-hadosztályt, amelynek eredetileg északabbra szánták a »szőnyeg« szerepét.”
Eisenhower mérlegelte a kérdést s a vele járó kockázatot. Arra akarják tehát rábeszélni, hogy e hírszerzőjelentés alapján, szinte a támadás előestéjén hatálytalanítsa Monty tervét – holott ő maga is jóváhagyta. Szinte kétségbe vonná Montgomery katonai vezetői rátermettségét, és fölborítaná a katonai vezetés amúgy is igen billegő egyensúlyát. Főparancsnokként egyet tehet: lefújhatja a Market-Garden hadműveletet – de elhatározását csupán erre a hírszerzőjelentésre alapozhatná. Eisenhowernek abban kellett bíznia, hogy Montgomery a legjobb megítélője a vele szemben álló ellenséges egységek erejének, s nyilván ehhez méri terveit. “Nem rendelhettem el Montynak, hogyan ossza el a csapatait – magyarázta Smithnek, de le sem fújhatom a hadműveletet, ha már zöld utat adtam Montynak.” A terven már csak Montgomery változtathat. Eisenhower mindazonáltal engedélyezte, hogy Smith “elrepüljön a 21. hadseregcsoport főhadiszállására, és megvitassa a kérdést Montgomeryvel”.
Bedell Smith haladéktalanul Brüsszelbe utazott. Montgomeryt magabiztos, lelkes kedvében találta. Smith kifejtette neki aggályait az Arnhem körzetében állomásozó páncélosegységek miatt, és határozottan utalt arra, hogy a tervet némileg módosítani kellene. Montgomery azonban “fitymálta aggályaimat. Úgy vélekedett, hogy nem annyira a németek, •mint inkább a nehéz terep lesz majd a legfőbb akadály. Újra meg újra elismételte: minden elsimul, ha mi, a SHAEF, segítjük leküzdeni utánpótlási nehézségeit. Egy cseppet sem nyugtalanították a német páncélosok. Véleménye szerint a Market-Garden az eredeti tervek szerint rendben le fog zajlani.” A megbeszélés tehát sikertelen volt. “Megkíséreltem megállítani – mondta Smith –, de nem jutottam semmire. Montgomery könnyedén félreseperte ellenvetéseimet.”

Míg Montgomery Smithszel tárgyalt, az I. angol légideszanthadtest angliai főhadiszállása megdöbbentő bizonyítékok birtokába jutott. A R.A.F. egyik különleges fényképező-felszerelésű felderítő raja Hága felől hazatértében mélyrepülésben elhúzott Arnhem körzete fölött. Brian Urquhart hírszerző őrnagy irodájában nagyítón át öt ferdeszögű fényképfelvételt vizsgált – az egyik vadászgép “befűzőszálának” utolsó kockáit. Az elmúlt hetvenkét órában rengeteg légi felvételt készítettek és elemeztek a Market-Garden hadművelet térségéről, de csak ez az öt felvétel igazolta Urquhart régi gyanúját: a filmkockák félreérthetetlenül német páncélosokat mutattak. “Ettől a csepptől csordult ki a pohár – emlékezett később Urquhart. – A felvételeken jól láthattam a harckocsikat – meglehet, nem éppen az arnhemi leszálló- és ejtőernyős-övezetekben, de a közelükben.”
Urquhart őrnagy a bizonyítékokkal átsietett Browning tábornokhoz. Browning azonnal fogadta. Az őrnagy letette a felvételeket az íróasztalra Browning elé. – Nézze meg ezeket – mondta. A tábornok hosszasan tanulmányozta a képeket. Urquhart már nem emlékezik szó szerint az elhangzottakra, de legjobb tudomása szerint Browning végül így szólt:
– Nem nyugtalankodnék ezek miatt az ön helyében. – Majd a felvételeken látható harckocsikra utalva hozzátette: – Valószínűleg amúgy sincsenek használható állapotban.
Urquhart elképedt. Tehetetlenül bizonygatta, hogy a páncélosok “akár használhatók, akár nem, mégiscsak harckocsik, ágyú van rajtuk”.
Visszatekintve e nap eseményeire, Urquhart úgy véli, hogy “Browning tábornok talán olyan értesüléseket szerzett, amelyekről nekem sejtelmem sem lehetett, ezért nem volt hajlandó elfogadni értékelésemet a felvételekről. Továbbra is úgy láttam, hogy mindenkin elvakult optimizmus lett úrrá, mindenki indulni akart, s hogy ekkor már semmi sem állíthatta meg őket”.
Urquhart nem tudta, hogy Browning vezérkarának több tisztje túlbuzgónak ítéli. Az “előadás” kezdetéig néhány óra volt csak hátra, és a tisztek többsége már alig várta, hogy nekivágjon a nagy kalandnak. Urquhart borús figyelmeztetései ingerelték őket. Egy magas rangú tiszt szerint “nézetei gyenge idegzetére vallottak. Néha már-már hisztérikus volt, kétségtelenül a túlfeszített munka következtében.”
Alig távozott el Urquhart Browning irodájából, fölkereste a hadtest orvos parancsnoka. “Közölte velem – emlékezik Urquhart –, hogy elcsigázott vagyok – de hát ki nem volt az? –, és pihenésre lenne szükségem. Menjek szabadságra. Eltanácsoltak. Jelenlétem annyira kínossá vált a főhadiszálláson, hogy a hadművelet megindításának estéjén eltávolítottak. Közölték velem, hogy tűnjek el. Nem tudtam mit válaszolni. Jóllehet nem értettem egyet a tervvel, és a legrosszabbtól tartottam, úgy éreztem, mégiscsak ez lesz a nagy vállalkozás, és bármi furcsa, nem akartam kimaradni belőle.”

6

Szeptember 16-án, szombaton délben már Arnhem valamennyi hirdetőoszlopára kiragasztották a németek hirdetményét:
“Az Állambiztonsági Rendőrség parancsára közzé tesszük:
Az elmúlt éjszaka robbantásos merényletet követtek el a schaapsdrifti vasúti viadukt ellen.
Figyelmeztetjük a lakosságot, működjék együtt a hatóságokkal a bűncselekmény felderítésében.
Ha 1944. szeptember 17-én, vasárnap déli 12 óráig nem kerülnek kézre a tettesek, túszokat fognak agyonlőni.
A város valamennyi lakosát kérem, működjék együtt a hatóságokkal, hogy megkíméljék az ártatlanok életét.
Liera
helyettes polgármester.”

Az arnhemi ellenállás vezetői egy pincében ültek össze tanácskozásra. A viadukt elleni akció kontármunka volt. Henri Knapnak, az arnhemi hírszerzők főnökének már kezdettől fogva balsejtelmei voltak. Nézete szerint “szabotázsban mindenképpen műkedvelők vagyunk. …Sokkal okosabb, ha arra összpontosítjuk erőnket, hogy értesüléseket juttassunk el a szövetségesekhez, a romboló munkát pedig olyanokra bízzuk, akik értik a dolgukat.” Pieter Kruyff, az arnhemi földalatti mozgalom harmincnyolc esztendős főnöke a többiek véleményét kérte. Nicolaas Tjalling de Bode amellett szavazott, hogy jelentkezzenek önként. Knap később elmondta, arra gondolt, hogy “túszok, ártatlan emberek élete nagy ár azért a kis lyukért, amit a hídba robbantottak”. Gijsbert Jan Numan lelkiismeret-furdalást érzett. Harry Montfroyjal, Albert Deuss-szal, Toon van Daalennel és másokkal együtt ő szállította az anyagot a robbantószerkezethez, ők terveitek ki a szabotázst, és egyikük sem akarta, hogy most ártatlanok fizessék meg az árát. De hát mit is tehettek volna? Kruyff sorra meghallgatott mindenkit, azután döntött. “A szervezetet meg kell őrizni, még ha ártatlanokat végeznek is ki” – mondta. Végigpillantott az ellenállási szervezet összegyűlt vezetőin, majd, Nicolaas de Bode emlékezete szerint, így végezte: “Senki sem adja fel magát a németeknek. Ez parancs.” Henri Knapot jeges rémület fogta el. Tudta, ha a németek szokásuk szerint járnak el, vasárnap délben Arnhem egyik terén a város tíz-tizenkét köztiszteletben álló polgárát – közöttük több orvost, ügyvédet, tanárt – nyilvánosan ki fogják végezni.

7

Az arnhemi körzetben állomásozó német páncélosokkal kapcsolatos felderítőjelentés értékelésében a szövetséges haderők valamennyi parancsnoki szintjén félelmetes baklövéseket követtek el. Figyelmen kívül hagyták a szeptember 16-án, vagyis a Market-Garden hadművelet estéjén kiadott 26. sz. SHAEF hírszerzőjelentés-összegezést ez tartalmazta azt a vészjósló figyelmeztetést is, amely akkora aggodalommal töltötte el Bedell Smith tábornokot: “Jelentések szerint a 9. SS-páncéloshadosztály, de talán a 10. is a hollandiai Arnhem térségébe vonul vissza. Itt valószínűleg új harckocsikat kapnak egy Cleves környékéről jelentett raktárból.”
Ezt az értesülést, amelyet Montgomery már lefitymált Smithnek, most Dempsey tábornok 2. angol hadseregének főhadiszállása is elvetette – holott ugyanez a parancsnokság szeptember 10-én már felfigyelt arra, hogy Hollandiában “megtépázott német páncélosegységeket” vonnak össze. A legsúlyosabb melléfogást Dempsey hírszerző törzse követte el, amikor szeptember 14-én a következő jellemzést adta a Market-Garden-körzetben állomásozó német alakulatokról: “…gyengék, demoralizáltak, nyilván összeroppannak, ha nagyarányú légideszant-támadással kell szembenézniük.” Eredeti értékelésükkel szöges ellentétben, Dempsey törzskarának tisztjei most elvetették azt a lehetőséget, hogy páncélosok állomásoznak a helyszínen, mert nem fedeztek fel semmiféle páncéloserőket a felderítőgépek által készített felvételeken.
Az 1. szövetséges légideszant-hadsereg főhadiszállásán Brereton tábornok hírszerző-főnöke, az angol Antony Tasker alezredes sem adott hitelt a SHAEF-jelentésnek. Tüzetesen végigvizsgálta valamennyi érkezett értesülést, s arra a következtetésre jutott, hogy egyértelmű bizonyíték nem utal arra, hogy Arnhem körzetében “a már felderített erős légvédelmi ütegeken kívül egyéb erők is állomásoznának”.
Mintha mindenfelé osztoztak volna Montgomery főhadiszállásának derűlátásában. Gordon Walch dandártábornok, az 1. angol légideszanthadtest vezérkari főnöke a háború után elmondta, hogy “felderítőmunkánk legfőbb forrása a 21. hadseregcsoport főhadiszállása volt, s amit tőlük kaptunk, igaznak fogadtunk el”. Urquhart tábornok, az 1. angol légideszant-hadosztály parancsnoka másképpen fogalmaz: “Nem tűrték, hogy bármi is kikezdje a Csatornán túl úrrá lett optimizmust.”
Pedig a “hiányzó” páncélosokról szóló SHAEF-jelentésen kívül más értesülések is bizonyították a német csapaterősítések megérkeztét, de ezekről szinte tudomást sem vettek. A fronton, Horrocks tábornok XXX. hadtestével szemközt teljesen nyilvánvalóan egyre több friss német alakulat jelent meg. Az Antwerpennél tíz nappal korábban elkövetett stratégia-tévedés most kezdte megbosszulni magát, és veszélyeztette a Market-Garden hadművelet átfogó stratégiai tervét. A Student tábornok arcvonalának hézagait kitöltő német csapatok azok a hadosztálytöredékek voltak, amelyeknek sikerült elmenekülniük a Schelde-torkolaton át – vagyis von Zangen súlyos veszteséget szenvedett 15. hadseregének az alakulatai, amelyekről a szövetségesek azt tartották, hogy gyakorlatilag megsemmisültek. A hírszerző tisztek ehhez azt a megjegyzést fűzték, hogy noha a németek csapataik számát illetően megerősödtek, “aligha állhatnak ellent az elszánt támadásnak”. A belga-holland határ mentén bármelyik angol “tommy” felvilágosíthatta volna őket tévedésükről.
Az arcvonaltól alig tíz mérföldre levő észak-belgiumi Leopoldsburg sivár bányászvároskának macskaköves utcáit eltorlaszolták a dzsipek és a páncélos felderítőkocsik. Mintha minden út a vasúti állomással átellenben levő mozihoz vezetett volna. Ez a jellegtelen terem épülte óta nem látott ilyen közönséget. Horrocks altábornagy XXX. hadtestének tisztjei a Garden-haderő tagjai, amelynek északi irányban kell majd áttörnie Hollandián, hogy kapcsolatot teremtsen az ejtőernyősökkel – ott tolongtak a főutcán, a mozi bejárata előtt. Nyílt parancsukat piros sapkás katonai rendőrök ellenőrizték. A színpompás, túláradó életkedvről tanúskodó csoportosulás Hubert Essame dandártábornokban, a 214. dandár 43. wessexi gyalogoshadosztályának parancsnokában, “terepfutó verseny vagy a salisbury-i síkon megrendezett békebeli díszszemle” képét idézte fel. Lenyűgözték a parancsnokok pompás egyenruhái. A tisztek a legkülönfélébb sapkákat viselték. Senkin sem volt rohamsisak, a különböző színű baszk sapkákon ott díszelegtek a hírneves ezredek büszke jelzései, az ír, a gránátos, a Coldstream, a skót, a walesi és a lovas gárdaezredek, a hadtápalakulatok és a tüzérségjelvényei. A tisztek öltözékét fensőbbséges könnyedségjellemezte. Essame-nek föltűnt, hogy a legtöbb parancsnok “mesterlövész-zubbonyt, ejtőernyősujjast vagy gépkocsivezető-kezeslábast viselt élénk színű, bő szárú pantalló, kordnadrág, lovagló- vagy éppenséggel sonkanadrág fölé”. Nyakkendő helyett sok tiszten széles selyem nyakkendő vagy “élénk színű sál” pompázott.
A híres J.O.E. (“Joe”), Vandeleur alezredes, az Ír Gárda páncélosalakulatának pirospozsgás, öles termetű parancsnoka jó példája volt a gárdatisztek hányaveti elegancia-eszményének. A negyvenegy esztendős Vandeleur szokásos rohamöltözékében jelent meg: fekete baszk sapka, terepszínű ejtőernyős-zubbony, kordnadrág és gumicsizma. Csípőjéről szokása szerint 45-ös automata Colt lógott, zubbonya zsebéből pedig harckocsizóinak jelzése, rikító smaragdzöld kendő kandikált ki. Odahaza Angliában a finnyás “Boy” Browning tábornok bizonyára visszahőkölt volna a látványától. Egy ízben fanyar humorral még Horrocks is megdorgálta Vandeleurt. – Ha a németek elkapnak, Joe – mondta –, azt hiszik, parasztot ejtettek foglyul. – De ezen a szeptember 16-i napon még Horrocks sem nyújtotta a kifogástalanul öltözött angol vezérkari tiszt megszokott látványát. Ing helyett bordázott sportpulóvert viselt, zubbonya fölé a hajdani angol lovaskatonák viseletére emlékeztető ujjatlan bőrmellényt húzott.
Amikor a népszerű Horrocks a zsúfolásig megtelt mozi középfolyosóján a színpad felé igyekezett, mindenfelől számosan üdvözölték. A gyűlés nagy izgalmat keltett a tisztek körében. Már alig várták, hogy ismét bevessék csapataikat. Horrocks harckocsijai a Szajnától Antwerpenig akár napi ötven mérföldes átlagot is megtettek, de a szeptember 4-i katasztrofális háromnapos megtorpanás óta (amikor “rendbe szedték a harckocsikat, üzemanyagot vettek fel, a legénység pedig pihent”) alig haladtak valamit. Mihelyt az angolok lendülete megtört, az ellenség gyorsan összeszedte magát. Az azóta eltelt két fontos hét során az angolok csigatempóban nyomultak előre. A páncélos-gárdahadosztálynak (amelynek élén Joe Vandeleur ír gárdaegységei haladtak) tíz mérföld négy napjába tellett, de odébb elfoglalta Neerpelt közelében a Meuse-Escaut-csatorna fölött átívelő hidat, amelyen át, a terv értelmében, megkezdődik a behatolás Hollandiába. Horrocks nem becsülte le a német ellenállás erejét, de bízott abban, hogy páncélosai át tudják törni az ellenség védelmi vonalát.
Horrocks pontosan délelőtt 11 órakor lépett a színpadra. Valamennyi megjelent tiszt tudta, hogy az angol offenzíva ismét megindul, de Montgomery tervét olyan titokzatosság övezte, hogy alig néhány jelenlevő tábornok ismerte csak a részleteit. Montgomery parancsnokai akkor értesültek az offenzíváról, amikor már csak alig huszonnégy óra választotta el őket a Market-Garden hadművelet kezdetétől.
A vetítővászonra Hollandia óriásira fölnagyított térképét erősítették. Színes szalag tekergeti északi irányban egyetlen országút mentén, át a nagy folyó-akadályokon, áthaladt Valkenswaard, Eindhoven, Veghel. Üdén és Nijmegen városokon, majd elérte Arnhemet – összesen vagy hatvannégy mérföld hosszúságban. Arnhemtől még harminc-egynéhány mérföldet jelölt a piros szalag a Zuider Zee-ig. Horrocks pálcával fogott az eligazításba. Ezt a történetet még unokáiknak is mesélni fogják – közölte hallgatóságával, majd az összegyűlt tisztek nagy derültségére hozzáfűzte: – Pedig már szörnyen unják.
A hallgatóságban ott ült Curtis D. Renfro alezredes is, a 101. légideszant-hadosztály összekötő tisztje, a kevés jelen levő amerikaiak egyike, akire nagy hatással volt a hadtestparancsnok lelkesedése és magabiztossága. Horrocks vagy egy óra hosszat beszélt, jegyezte föl Curtis, “és alig vetett egy-egy pillantást a jegyzeteibe”.
Horrocks lépésről lépésre magyarázta el a bonyodalmas Market-Garden hadműveletet. Elsőnek a légideszant-hadsereget vetik be, közölte. El kell foglalnia a hidakat, mielőtt még a XXX. hadtest odaér. Ő adja majd ki a parancsot a támadásra. Az időtől függően a szárazföldi erők előreláthatóan délután 2 órakor indulnak meg. Ugyanebben a percben 350 löveg nyit tüzet. A nagy erejű zárótűz harmincöt percig fog tartani. 2 óra 35 perckor a XXX. hadtest harckocsijai, rakétákkal felszerelt Typhoon típusú repülőgépek támogatásával, kitörnek hídfőállásukból, és “dübörögve megindulnak az országúton”. A támadóéi megtisztelő feladatát a páncélos-gárdahadosztály kapja. Őket követi a 43. Wessex és az 50. Northumberland hadosztály, majd a 8. páncélosdandár és az Irén hercegnőről elnevezett holland dandár.
– Nincs pihenő, nincs szünet – hangoztatta a parancsnok. A páncélos-gárdahadosztály úgy nyomul előre, mint “a veszett fene”, mind Arnhemig. Horrocks meggyőződése szerint a hídfőállásból “szinte-azonnal” sikerül majd a kitörés. Számítása szerint a gárdahadosztály első páncélosai két-három órán belül Eindhovenben lesznek. Ha az ellenség hamar eszmélne, és még a légideszantegységek odaérkezte előtt felrobbantaná valamennyi hidat, akkor a 43. Wessex gyalogoshadosztály támadóélet közvetlenül követő utászegységei, felszerelésükkel és a hídelemekkel együtt, azonnal ott lesznek a helyszínen. Ha szükséges, magyarázta Horrocks, az óriási hídépítésben a Leopoldsburg körzetben máris összpontosított 9000 utász katona és 2277 jármű vehet részt. A XXX. hadtest páncélososzlopának kettesével, mérföldenként harmincöt harckocsi sűrűségben a főútvonalon kell végignyomulnia. Egyirányú forgalom lesz, s Horrocks úgy számította, hogy “hatvan órán belül több mint 20000 jármű halad majd végig az arnhemi országúton”.
Allan Adair tábornok, a hírneves páncélos-gárdahadosztály hatvannégy éves parancsnoka, Horrocksot hallgatva arra gondolt, hogy a Market-Garden merész terv, de “lehetnek buktatói is”. Úgy okoskodott, hogy a legnehezebb pillanatokat a Meuse-Escaut-hídfőállásból való kitörés során élik majd át. Ha ezen túl lesznek, jóllehet számított a németek ellenállására, “már nem ütköznek jelentősebb nehézségekbe”, gondolta. Teljes egészében megbízott a támadást vezető egységben, Joe Vandeleur alezredes ír Gárdájában.
Joe Vandeleur úgy emlékezik, amikor meghallotta, hogy az ő harckocsijai alkotják majd a támadóélt, azt gondolta: “Úristen! már megint mi!” Büszke volt ugyan, hogy az ő harcedzett alakulatát szemelték ki erre a feladatra, de azt is tudta, hogy emberei fáradtak, egységei sem teljes létszámúak. A normandiai kitörés óta alig kapott ember- és harckocsi-utánpótlást, “még az eszünket is alig szedhettük össze”. Igaz, gondolta, mennyi ideig tart megtervezni azt, hogy nyílegyenesen át kell törni a német vonalakon? Mellette ülő unokaöccse, a harminchárom esztendős Giles Vandeleur alezredes, aki Joe alakulatában a 2. zászlóalj élén állott, “rémülten hallgatta, hogy egyetlen harckocsi szélességű fronton kell áttörni a német védelmi vonalakon”. Megrökönyödött, hogy megszegik a szabályos páncélos-hadviselés elemi szabályait. De arra is emlékezik, hogy “magamba fojtottam minden aggályomat, és engem is elfogott a feszült izgalom, mintha egy lóverseny indítóoszlopánál álltunk volna”.
A hallgatóság három tagja mélységesen személyes érzelmekkel hallgatta az eligazítást. A holland Irén hercegnő dandár magasabb rangú tisztjei Normandia óta vezették harcba katonáikat. Először kanadaiakkal vállvetve harcoltak, majd Brüsszel elestét követően, a 2. angol hadsereghez sorolták őket. Most végre hazatérnek. De bármennyire türelmetlenül várták Hollandia felszabadítását, a parancsnoknak Albert “Steve” de Ruyter van Steveninck ezredesnek, valamint helyettesének, Charles Pahud de Mortanges alezredesnek, és a törzsfőnökének, Jonkheer Jan Beelaerts van Blokland őrnagynak súlyos kétségei támadtak a felszabadítás módját illetően. Steveninck kockázatosnak tartotta a tervet. Mortanges szerint az angolok félvállról vették az előttük álló nehézségeket. “Úgy állították be a dolgot, mintha a hadművelet során alig ütközhetnénk akadályba”, fogalmazta meg aggályát. “Először elfoglaljuk ezt a hidat, majd azt, és hoppá, már át is keltünk amazon a folyón… Folyam, mocsár, gát és lapály bajos terep – tudták az angolok is, hiszen számtalanszor elmondtuk.” Beelaerts van Bloklandnak, a törzs harminchárom éves főnökének hadtörténeti példák jártak az eszében. “Arra gondoltam, hogy megszegjük Napóleon vezérelvét, amely szerint harcba bocsátkozni nem szabad, ha legalább háromnegyedrészt nem vagyunk bizonyosak a siker felől. Ilyenkor a negyedrészt már a véletlenre bízhatjuk: Az angolok fejtetőre állították ezt az elvet: háromnegyed részt bíztak a véletlenre. Alig negyvennyolc óra állt rendelkezésünkre, hogy elérjünk Arnhembe, s ha a legcsekélyebb hiba csúszik a számításainkba – mégis fölrobbantanak egy hidat, erősebb a német ellenállás, mint gondoltuk –, kiestünk az iramból.” Bloklandnak személyes aggálya is volt. Szülei Oosterbeek faluban éltek, alig két és fél mérföldre az arnhemi hídtól.
Az eligazításon részt vevő törzstisztek között alig akadt alacsonyabb rangú. Egyikük John Gorman, az Ír Gárda huszonegy éves hadnagya volt. Lelkesen állapította meg, hogy Horrocks “remek formában” van. A hadtestparancsnok, emlékezett később Gorman, “minden humorát, szellemességét latba vetette, és a drámaibb vagy technikai jellegű kérdéseket tréfás megjegyzésekkel fűszerezte. Valóságos színész volt.” Gormant különösen a Garden hadművelet ragadta meg, mert “a Gárda egységei vezetik majd a kitörést, és nyilvánvalóan izgalmas lesz a szerepük”.
De amikor az értekezlet befejeződött, és a parancsnokok szétszéledtek, hogy az eligazítást továbbadják alakulataiknak, a fiatal tisztben kétségek támadtak. Emlékezik, hogy hosszasan álft egy térkép előtt, és arra gondolt, hogy a Market-Garden hadművelet “megvalósítható de csak éppen hogy”. “Sok a híd” – ez a bökkenője, gondolta: Nem nagyon tetszett neki a terep sem. Úgy vélte, nemigen kedvez a harckocsiknak, és ha “egyetlen harckocsi szélességű fronton folyik az előnyomulás, sebezhetőek leszünk”. Azután megnyugtatta magát, hogy ott lesznek a rakétákkal felszerelt Typhoon vadászgépek is. De akadt még más is, ami többé-kevésbé bátorította. Visszaemlékezett, hogy hónapokkal ezelőtt Montgomery személyesen tűzte a mellére vitézségéért a Hadikeresztet. Kitüntetése alkalmával Monty kijelentette: – Ha fogadásokat kedvelő ember lennék, azt mondanám, fogadjunk, hogy karácsonyra vége lesz a háborúnak! – Gorman máskülönben az északi hadjárat egyetlen lehetőségének azt látta, hogy “a hosszú, keserves télre beássuk magunkat az Escaut-csatorna mentén vagy a közelében”. Azt tartotta, hogy Monty terve amennyire merész és lendületes, még sikerülhet. “Ha valóban megnyerhetjük a háborút karácsonyra, én is azt mondhatom: előre!”
A szürke belga síkságon, szénbányák és salakdombok között, amelyek oly sok katonát Walesre emlékeztettek, a Dempsey tábornok 2. angol hadseregének élalakulatait alkotó egységek most értesültek tisztjeiktől a tervről és a karácsonyi ígéretről. Bekötő utak mentén, szálláskörletekben és táborokban katonák gyűltek a tisztjeik köré, hogy megtudják, milyen szerepet szántak nekik a Market-Garden hadműveletben. Amikor Giles Vandeleur alezredes közölte tisztjeivel, hogy az írek vezetik a kitörést, az akkor huszonkilenc éves Edward G. Tyler őrnagy emlékezete szerint “sóhajféle” tört ki az összegyűlt tisztekből. “Úgy éreztük – emlékezik –, hogy miután elfoglaltuk a Joe Vandeleur tiszteletére »Joe hídjának« elkeresztelt Escaut-csatorna-hidat, megérdemelnénk egy szusszanásnyi szünetet. De a parancsnokunk a lelkünkre beszélt: megtiszteltetés, hogy a választás éppen miránk esett.” S noha Tyler már vágyott egy kis pihenőre, egyetértett parancsnokával. “Megszoktuk az egy harckocsi széles frontot, most pedig mindent a sebességre és a tüzérségi támogatásra bíztunk. Úgy tetszett, senkinek sincsenek aggályai.”
A huszonegyedik évét éppen betöltött Barry Quinan hadnagyot azonban “izgalom fogta el” a hír hallatára. Első ízben indul támadásra a páncélos-gárdahadosztály harckocsiszázadával Mick O'Cock kapitány parancsnoksága alatt, méghozzá az élen! Úgy tervezték, hogy Quinan gyalogosalakulata orosz módra a harckocsikra telepszik. Szemében “az előttünk levő rengeteg folyó baljós előjelnek tetszett. Nem voltunk mi kétéltű egység.” Quinant mégis büszkeséggel töltötte el. hogy az ő katonái “vezetik majd a 2. angol hadsereget”.
Az ugyancsak huszonegy esztendős Rupert Mahaffey hadnagy még emlékezik, hogy azzal biztatták őket, “ha a hadművelet sikerül, feleségük és gyermekük odahaza megmenekül a német V-2 rakéták veszélyétől”. Mahaffey édesanyja is Londonban élt, az angol fővárost pedig ebben az időben súlyos légitámadások érték. Noha jóleső izgalom fogta el a támadás hírére, úgy látta, hogy az Arnhembe vezető egyetlen út “rettenetesen hosszú”.
A huszonhárom éves Ronald S. Lanton kapitány visszatérve a tábori kórházból, ahol öt napig kezelték repesz okozta sebét, megtudta, hogy már nem az Ír Gárdahadosztály 2. zászlóaljának segédtisztje – időközben kinevezték parancsnokhelyettesnek Mick O'Cock kapitány kitörést vezető századához. Határtalan örömmel fogadta új megbízatását. Úgy vélte, a kitörés eredménye nem is lehet vitás: a Garden hadművelet csakis sikerrel végződhet. “Valamennyien úgy láttuk, hogy a németek megzavarodtak, harci szellemük megrendült, hadseregük széthullófélben van, és már csak kis katlanokban telik tőlük ellenállás.”
Nem minden tiszt volt ennyire biztos a dolgában. A.G.C. “Tony” Jones, huszonegy éves utászhadnagy a terv ismertetését hallgatva arra gondolt, hogy “súlyos harcok előtt állunk”. A hadművelet kulcsa a hidak elfoglalása, és amint az egyik jelenlevő tiszt meg is jegyezte, “a XXX. hadtest támadása olyan lesz, mint amikor az ember hét tűbe fűz be egyetlen cérnaszálat – elég, ha egy nem sikerül, máris nyakunkon a baj”. Tim Smith, a gárdahadosztály sokat próbált huszonnégy éves katonája szerint a támadás “egy lesz a sok közül”. Ezen a napon a legtöbb fejtörést a newmarketi híres St. Leger lóverseny okozta neki. Kapott ugyanis egy tippet, hogy a neves zsoké, Gordon által lovagolt Tehran nevű ló “biztos nyerő”. A zászlóalj-parancsnokság egyik őrvezetőjével az utolsó vasukat is feltették Tehranra. Ha a Market-Garden győz, gondolta, pompásan kiegészíti majd a St. Leger-en bezsebelt nyereségét. ,Legnagyobb meglepetésére Tehran valóban megnyerte a futamot. Eszerint biztos lehetett a Market-Garden sikerében.
Akadt azonban egy tiszt, aki “valósággal szorongott”. Donald Love, repülőszázados, a R.A.F. huszonnyolc éves vadászfelderítő pilótája sehogy sem találta helyét a páncélos-gárdahadosztály tisztjei között. Abba a légi összekötő csoportba osztották, amely a kitörés kezdetekor bevetésre indítja a rakétákkal felszerelt Typhoon típusú vadászgépeket. “Boroskupa” fedőnevű, könnyű páncélzatú, vitorlavászon fedelű és rengeteg távközlőeszközzel felszerelt kocsija közvetlenül Joe Vandeleur ezredes parancsnoki kocsija mögött halad majd. Love úgy érezte, hogy meztelen és védtelen; a R.A.F.-alakulat egyetlen fegyvere a revolver. Miközben Vandeleur tájékoztatóját hallgatta “a percenként kétszáz yardos sebességgel előretolódó folyamatos zárótűzről”, majd megütötte fülét, hogy a tagbaszakadt ír az ő kicsiny felderítőkocsiját “a fölöttünk repülő pilótákkal való kapcsolat tartását szolgáló páncélozott híradós-segédegység”-ként jellemzi, aggodalma nőttön-nőtt. “Az az érzés kísértett, hogy én leszek felelős az iskolai »puskák« szerepét betöltő, felettünk repülő Typhoonok bevetéséért.” Márpedig ez nem volt örvendetes érzés. Love alig ismerte a rádiót, és még soha nem bízták rá a légierő földről irányító harcászati tiszt feladatát. Megkönnyebbülten hallotta, hogy másnap Max Sutherland repülő őrnagy személyében szakértőt adnak mellé, ő intézi majd a kitörés kezdetén a híradós munkákat. Később azonban Love veszi át a parancsnokságot. Eltűnődött, helyesen tette-e egyáltalán, hogy önként jelentkezett erre a feladatra. Csak azért vállalkozott rá, mert “úgy gondoltam, végre egy kis változatosság az életben”.
Az Ír Gárdahadosztály parancsnokát másmilyen változás aggasztotta. Az Escaut-csatornán túli hídfő elfoglalása során elveszítette egyik “közeli, kitűnő barátját”. Egy német lövedék ugyanis megsemmisítette rádióskocsiját, amelynek a tetejére hatalmas, tölcsérszerű hangszóró volt szerelve. Már az angliai kiképzés, majd a Normandiából kiinduló gyors előretörés során Joe ebből a kocsiból adott hangszórós utasításokat csapatainak, s mivel nagyon szerette a klasszikus zenét, mindig feltett lemezeket is – igaz, műsorszerkesztése nem mindig volt ínyére a gárdistáknak. Amikor a németek telibe találták a kocsit, a klasszikus lemezek és Vandeleur kedvenc népdal-lemezeinek szilánkjai esőként záporoztak a környékre. Joe-t nagyon elszomorította a veszteség – ír gárdistáit kevésbé. Ők úgy okoskodtak, hogy az előnyomulás Arnhemig eléggé megerőltető lesz, nem hiányzik, hogy Joe a fülükbe bőgesse kedvenc számát, a “Praise the Lord and Pass the Ammunition”-t (“Dicsérd az Urat, közben lökd a töltényt”).
Időközben pedig Angliában az 1. szövetséges légideszahthadosztály ejtőernyőseit és vitorlázó repülőgépeken szállítandó gyalogsági alakulatait már összevonták, s készen állottak, hogy bármely percben útnak induljanak. Az elmúlt negyvennyolc órában a tisztek térképek, légi felvételek és méretarányos modellek segítségével szakadatlanul oktatták egységeiket. Az aprólékos előkészületek példátlan méreteket öltöttek. Huszonnégy (8 angol, 16 amerikai) légi támaszponton csapatszállító, vontató és vitorlázó repülőgépekből álló óriási légiflottákat helyeztek készenlétbe, töltöttek fel üzemanyaggal, és raktak meg a legkülönfélébb felszereléssel, ágyúktól dzsipekig. Londontól vagy kilencven mérfölddel északra James M. Gavin dandártábornok 82. amerikai légideszant-hadosztályát már elszigetelték a világtól a lincolnshire-i Grantham körüli repülőtereken. Ugyancsak teljes készenlétbe helyezték már Roy Urquhart 1. angol légideszant-hadosztályának “Vörös Ördögeit”, valamint Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy 1. lengyel ejtőernyősdandárát. Délebbre, Newbury körül, talán nyolcvan mérfölddel Londontól nyugatra, Maxwell D. Taylor “Vijjogó Sasait”, vagyis a 101. légideszant-hadosztály alakulatait “helyezték vesztegzár alá”. Ugyanebben a körzetben, le Dorsetshire-ig állomásoztak Urquhart hadosztályának egyéb egységei. Úgy tervezték, hogy alakulatainak többsége csak. tizenhetedikén reggel indul a repülőterekre, addig a repülőterekhez közeli tanyákon, falvakban és táborhelyeken készül a bevetésre. A Market-Garden-haderők légideszant-alakulatai már mindenütt készen álltak Hollandia légi megszállására.
Akadtak, akiket jobban idegesített az elzártság, mint a küszöbönálló hadművelet. A Ramsbury falucska közelében levő repülőtéren a biztonsági rendszabályok szinte fojtogatták Hansdorf Yestet, a 101. hadosztály 502. ezredének tizedesét. “Mérföldeken át, amerre a szem ellátott, repülőgépek és vitorlázógépek sorakoztak, és egymást érték az őrök.” Nehezményezte, hogy a repülőteret szögesdrót kerítéssel vették körül, “kívül angol őrök álltak, belül a mi őrjárataink kószáltak”. Vestben az az érzés támadt, hogy “megfosztottak bennünket a szabadságunktól”. James Allerdyce, az 508. ezred közkatonája túlzsúfolt sátorvárosában mindent elkövetett, hogy ne nyomassza a szögesdrót meg az őrség. Újra végigvizsgálta felszerelését, “amíg már-már elkopott a sok fogdosástól”. De attól az érzésétől nem szabadulhatott, hogy “olyanok vagyunk, mint az elszállításra váró elítéltek”.
Mások főként azért aggódtak, nem maradnak-e ki a támadásból. Már annyi hadműveletet lefújtak, hogy Melvin Isenekev, az 506. ezred tizenkilenc esztendős újonca (június 6-án érkezett az Egyesült Államokból, éppen aznap, amikor a 101-esek leszálltak Normandiában), még akkor sem hitte el, hogy most valóban elindulnak, amikor elszállították egységét a gyűjtőkörzetbe. Isenekev úgy vélte, “hosszú, kemény kiképzés során készítettek fel, most már ne tartsanak vissza”. Pedig majdnem ott maradt. Meg akart gyújtani egy fürdővíz-melegítésre rögtönzött olajkályhát, és égő gyufát dobott az olajoshordóba. Amikor semmi sem történt, Isenekev, mint elmondta, föléhajolt, “hogy megnézzem, mi van, hát éppen akkor robbant fel”. A robbanás elvakította, s nyomban ez jutott az eszébe: “Most elintéztem magam. Nem mehetek.” De néhány perc múlva ismét látott. Meggyőződése, hogy ő volt az egyetlen 101-es, aki szemöldök nélkül ereszkedett alá ejtőernyőn Hollandiába.
A huszonnégy éves Daniel Zapalski, az 502. ezred szolgálatvezető tiszthelyettese izgatottan várta az ugrást. “Bíztam abban, hogy az ernyőt lelkiismeretesen hajtogatták össze, s hogy a mező, ahol földet érek, puha lesz, meg aztán reméltem, hogy nem egy fa koronájában kötök ki.” Már indult volna, jóllehet még nem épült fel teljesen Normandiában szerzett lábsebesüléséből. De ő bízott benne, hogy sérülése “nem akadályoz kötelességem teljesítésében”. Zászlóaljparancsnoka, a népszerű Robert G. Colé alezredes, másként látta. El is utasította Zapalskit, valahányszor hozzá folyamodott kéréseivel. Zapalski azonban nem tágított. Megkerülte Cole-t, és sikerült is írásos igazolást szereznie az ezredorvostól, hogy bevethető. Noha Zapalski együtt harcolt Cole-lal Normandiában, mégis “Cole-féle letolásban” részesült. “Fafejű polyáknak, kellemetlenkedő, ostoba alaknak nevezett.” De azért beleegyezett, hogy Zapalski is velük mehessen.
Hasonló gondban volt Raymond S. Hall, az 502. ezred tábori lelkésze. “Már alig vártam, hogy újra bevetésre kerüljek, és együtt lehessek a katonáimmal.” Ő is megsebesült Normandiában. Hanem az orvosok hallani sem akartak arról, hogy ismét ugorjon. Végül közölték vele, hogy mehet, de csak vitorlázó repülőgépen. A lelkész megrémült. Régi ejtőernyős lévén, roppant kockázatosnak ítélte a vitorlázógépeket.
Másokat halálfélelem gyötört, vagy attól tartottak, nem tudnak eleget tenni a követelményeknek. LeGrand Johnson kapitány, az egyik század huszonkét éves parancsnoka, emlékezett a 101-eseknek a normandiai partraszállást megelőző éjszakai deszanthadműveletére, “a sok borzalomra és a szerencsés véletlenre”, azután beletörődött a sorsába. Szentül hitte, hogy nem tér vissza erről a bevetésről, de eltökélte, hogy “hét ördögként fog verekedni”. Nemigen tetszett neki az sem, hogy nappal fognak ugrani. Attól tartott, ez még inkább megnöveli a veszteségeket. Másrészt “ezúttal látjuk majd az ellenséget”. Idegességének palástolására Johnson fogadásokat kötött ejtőernyőstársaival, ki fogja meginni az első üveg holland sört. Johnson egyik törzsőrmesterét, Charles Dohunt “szinte megbénította” a szorongás. Nem tudta, “hogyan hasonlítható ez a nappali ugrás a normandiaihoz, s mire készüljön”. Negyvennyolc óra sem telt el, és Dohun törzsőrmester, megfeledkezve szorongásáról, hősiesen megmentette a fatalista Johnson kapitány életét.
Marshall Copas huszonkét éves műszaki őrmesternek több oka lehetett az aggodalomra a legtöbb társánál. Őt is “úttörőnek” osztották be. Elsőként kellett leugraniuk, hogy kijelöljék a 101. légideszant-hadosztály leszállóhelyeit. A normandiai hadművelet során, emlékezik vissza Copas, “negyvenöt percünk volt, amíg az ejtőernyősök főerői megkezdték az ugrást – most mindössze tizenkét perc állt a rendelkezésünkre”. Copast és huszonkilenc éves barátját, John Rudolph Brandt őrmestert egyaránt az a gondolat foglalkoztatta, hogy mindketten nagyobb biztonságban lennének, “ha alattunk, a földön Patton tábornok 3. hadserege várna ránk, nem pedig az angolok. Még sohasem harcoltunk együtt a tommykkal.”
A granthami körzetben John Garzia közkatona, a 82. légideszant-hadosztály már három ejtőernyős-bevetésen részt vett katonája, elhűlten értesült a tervekről. A Market-Garden hadműveletet “agyrémnek” tartotta. Arra gondolt, hogy “Ike átpártolt a németekhez”.
Most, hogy a Market-Garden hadművelet szinte már megindult, Louis Mendez alezredes, a 82. hadosztály 508. ezredének zászlóaljparancsnoka kertelés nélkül kimondta legfőbb aggodalmát. Még élénken emlékezetében éltek ezredének éjszakai tapasztalatai Normandiában, s ezért intő szózatot intézett azokhoz a pilótákhoz, akiknek másnap bevetésre kellett vinniük zászlóalját: “Uraim – kezdte hűvös hangon –, tisztjeim betéve ismerik Hollandia és a leszállási övezetek térképét, és készen állunk az indulásra. Amikor a normandiai hadművelet küszöbén eligazításra hívtam a zászlóaljamat, példátlanul felkészített, remek harci szellemű kis egységem volt. Mire sikerült összeszednem katonáimat Normandiában, a zászlóalj fele elesett. Kérem önöket: tegyenek le minket Hollandiában vagy akár a pokolban, de együtt és egy helyen.”
John Allen őrvezető, ugyancsak három bevetés huszonnégy éves részese, aki még mindig nem épült fel teljesen Normandiában szerzett sebeiből, higgadtan mérlegelte a feladatot: – Éjszakai ugrás közben még nem kaptak puskavégre – közölte társaival rendületlenül –, most legalább jól megcélozhatnak. – Russell O'Neal törzsőrmester, aki már három éjszakai ejtőernyős hadműveletben vett részt, kifejtette, hogy meggyőződése szerint “közmondásos ír szerencsém alighanem kitelt”. Amikor arról értesült, hogy a 82. hadosztály fényes nappal ereszkedik majd alá, levelet írt, de nem küldte el. “Anyám jól teszed, ha ma éjszaka aranycsillagot akasztasz az ablakodba. A németek leszednek, mielőtt földet érnénk.” Philip H. Nadler, az 504. ezred közkatonája, szerette volna kissé oldani a feszültséget (bár lehet, hogy éppen nem tett jó szolgálatot), és rémhíreket terjesztett. Kedvenc híresztelése az volt, hogy a 82. hadosztály leszállási övezetében erős német SS-egységek táboroznak.
Nadlert nem lelkesítette a zászlóalj eligazítása. Az 504. ezred egyik célpontjául a Grave melletti hidat jelölték. Az eligazító hadnagy maga koré gyűjtötte embereit, azután visszahajtotta a terepasztalt borító ponyvát, és így szólt: “Ez a cél, emberek.” És pálcával rámutatott a hídra, amelynek felirata mindössze ennyi volt: “Grave”. Elsőként Nadler jelentkezett szólásra: – Ezt eddig is tudtuk, hadnagy úr – mondta –, de nem mondaná meg, melyik országra ugrunk le?
Edward Wellems őrnagy, az 504. ezred 2. zászlóaljának a parancsnoka, szintén baljóslatúnak ítélte a híd nevét, jóllehet az a tiszt, aki az ő alakulatát igazította el, egyszerre csak “Gravey”-hídként kezdte emlegetni.
Az eligazítások általában vegyes érzelmeket keltettek. A tizenkilenc esztendős Jack Bommer tizedes úgy gondolta, hogy “hat-nyolc héten belül otthon leszünk, azután továbbküldenek a Csendes-óceánra”. A huszonegy éves Leo Hart közlegény el sem hitte, hogy bevetik őket. Azt hallotta ugyanis – alighanem Nadler közkatona rémhíre nyomán –, hogy négyezer főnyi SS-alakulat állomásozik a központi leszállási körzet területén.
A harmincnyolc éves Edwin Bedell őrnagy emlékezése szerint valamelyik közkatona csakis falusi tombolán nyert élő nyulának biztonságáért aggódott. Attól tartott, hogy kezes pajtása, amely mindenüvé árnyként követte, nem” éli túl az ejtőernyős ugrást, vagy ha életben marad, gulyáságyúban végzi.
A granthami körzetben, a Spanhoe repülőtéren “Pat” Glovert, az 1. angol légideszant-hadosztály 4. ejtőernyősdandárának hadnagyát Myrtle sorsa aggasztotta: ezt a vörösesbarna csirkét ajnározta Glover már nyár eleje óta. Rugalmas szalaggal a nyakába erősített, ejtőernyőből szabott szárnyakkal Myrtle, az “ejtőernyős csirke” már hat gyakorló ugrást vészelt át. Először még Glover bal vállára szíjazott kis villámzáras vászontáskában “ugrott”. Később a hadnagy már ötven lábbal a föld felett elengedte a tyúkot. Myrtle már valóságos bajnoknak számított – Glover akár száz méterrel a föld felett is elengedhette. Myrtle ilyenkor szárnyával vadul csapkodva, rekedt rikácsolás közepette ügyefogyottan lebegett. “A kedves kis jószág türelmesen várt rám odalent – emlékezik Glover –, hogy földet érjek és felvegyem.” Úgy döntöttek, hogy Myrtle, az ejtőernyős tyúk is velük megy Arnhembe. Ez lesz az első harci bevetése. Glover azonban nem akarta a sorsot kísérteni. Úgy tervezte, a táskájában tartja Myrtle-t, amíg földet nem érnek Hollandiában.
A huszonhárom éves Sydney Nunn, a délen, Keevil közelében állomásozó 1. légideszantdandár őrvezetője, már alig várta, hogy megszabaduljon “kis kedvencétől”. Lidércnyomásként gyötörte a tábor. Nunn boldogan indult volna már Arnhembe vagy bárhová, csak messze kerüljön attól a buzgó vakondoktól, amely újra meg újra befúrta magát a matracába.
Az 1. angol légideszant-hadosztály Közép-Angliától a déli Dorsetshire-ig riadókészültségbe helyezett csapatain megkönnyebbülés lett úrrá: végre bevetik őket. Az eligazító tisztek is hangoztatták, hogy a Market-Garden hadművelet megrövidítheti a háborút. A már 1939 óta harcban álló angolok mámoros örömmel fogadták ezt a jóslatot. Ron Kent, a 21. önálló ejtőernyősszázad őrmestere, azt hallotta valakitől, hogy “a hadművelet berlini bevonulással végződhet”, s hogy az arnhemi német csapatok “a Hitlerjugend tagjaiból és kerékpáros vénemberekből tevődnek össze”. Walter Inglis, az 1. ejtőernyősdandár őrmestere is derűlátó volt. Úgy vélte, a támadás “séta lesz”. A “Vörös Ördögöknek” dolga csak annyi, hogy “negyvennyolc óráig védjék az arnhemi hidat, amíg a XXX. dandár harckocsijai odaérnek azzal vége is a háborúnak”. Inglis arra számított, hogy egy hét múlva már ismét Angliában lesz. Gordon Spicer, az 1. ejtőernyősdandár őrvezetője, úgy ítélte meg a hadműveletet, hogy “egyszerű dolog: az a néhány szál német dermedten hőköl majd vissza”, Percy Parkes, az 1. légideszantdandár tüzérvezetője pedig úgy vélekedett az eligazítás után, hogy “Arnhem körül szakácsokból és irodista fritzekből álló szedett-vedett társaságot találunk majd”. Az eligazítás során, Parkes beszámolója szerint, “csupán mellékmondatban említették, hogy a németeknek harckocsijaik is vannak, de azzal nyugtattak meg bennünket, hogy erős légi fedezetünk elsötétíti majd az eget fölöttünk”. Olyan nagy volt a bizakodás, hogy Geoffrey Stanners egészségügyi csupán “néhány sérvkötős ezredre” számított, Victor Read híradós pedig már alig várta, hogy találkozzék a német női segédszolgálatosokkal, mert “más amúgy sem védi Arnhemet”.
Akik otthon maradhattak volna, most boldogtalanok voltak, hogy nem vesznek részt a hadműveletben. Alfred Roullier, az 1. légi úton szállított dandár harmincegy evés továbbszolgáló tüzér őrmestere is elkeseredetten értesült, hogy kimarad az arnhemi hadműveletből. Roullier-t tüzérnek képezték ki, de ekkortájt az ezredparancsnokságon szolgált hadtápos őrmesterként. Kiváló szakács lévén, úgy látszott, hogy a háború végéig meg is marad ebben a beosztásban. Alf Roullier két ízben is kérvényezte John Sieley törzsőrmesternél, hogy osszák be valamelyik támadó egységbe, de kérését elutasították. Alf harmadszor is megpróbálkozott. “Tudom, hogy ez a hadművelet megrövidítheti a háborút – magyarázta Sieley-nek. – Igaz, van feleségem és két gyerekem, de ha így gyorsabban hazakerülhetek, és jobb jövőt teremthetek nekik, akkor én is menni akarok.” Sieley szólt az érdekében, s Alf Roullier neve is fölkerült az arnhemi akcióban részt vevő katonák névsorára. Nem telt bele egy hét, és a helyettes kantinparancsnok őrmester alakját legenda övezte.
A Market-Garden megindulása előtti általános optimizmusban is akadtak kétkedők, de valamennyien igyekeztek palástolni kétségeiket. Daniel Morgans, az 1. ejtőernyősdandár tizedese szerint “a Market óriási” – de “hogy az ember a céltól hat-hét mérföldre ugorjon le, azután átküzdje magát egy városon, amíg a színhelyre ér, az istenkísértés”. Hasonlóképpen vélekedett J.C. Lord törzsőrmester is, pedig ő egész életét a hadseregben töltötte. “Kissé kockázatos” – gondolta, s nem hitt abban a fecsegésben sem, hogy az ellenség elcsigázott, nincs már számottevő ereje. Jól tudta, hogy “a német nem bolond és félelmetes harcos”. Noha J.C. Lord modora még harcedzett veteránokat is tisztelettel töltött el (akadtak, akik a háta mögött szinte alázatosan “Jézus Krisztus”-nak nevezték), még ő sem nyilvánította kételyeit, mert “ez katasztrofális hatással lett volna az emberek harci szellemére”.
Eric Mackay kapitány az ő utászainak jutott, többek között, az a feladat, hogy villámgyorsan megszállva az arnhemi fő közúti hidat, eltávolítsák az alighanem beszerelt német robbanótölteteket gyanakvással szemlélte a hadműveletet. Nézete szerint “egyre megy, száz avagy nyolc mérföldre a kiszemelt célponttól dobják-e le a hadosztályt”. A meglepetés és “a villámgyors csapás” meglepetése így is, úgy is elenyészik. Mackay feltűnés nélkül arra utasította katonáit, hogy kettőzzék meg lőszer- és kézigránát-készletüket, sőt kioktatta őket a menekülés módjaira.
A huszonhét esztendős Anthony Deane-Drummond őrnagyot, az 1. légideszant-hadosztály híradósainak helyettes parancsnokát kiváltképpen a távközlési eszközök aggasztották. A legfontosabb parancsnoki berendezéseken kívül főképpen a kisebb “22-es” adó-vevők okoztak neki sok fejtörést Urquhartnak ezek útján kell érintkeznie a különböző dandárokkal az Arnhem ellen intézett támadás során. A “22-esek” adni is, venni is leginkább három-öt mérföldes körben tudtak. S mivel a leszállási zónák hét-nyolc mérföldre estek a célpontoktól, számítani kellett arra, hogy az adóvevő-kapcsolat akadozni fog. Súlyosbította a helyzetet, hogy ezekkel a készülékekkel kellett tartani az összeköttetést Browning tábornok légideszanthadteste Nijmegenbe, tervezett főhadiszállásának a körülbelül tizenöt mérfölddel délre levő leszállási körzetekkel is. Mindehhez még terepnehézségek járultak: az arnhemi fő közúti híd és a leszállási térség között terült el a város, néhány sűrű erdősáv, valamint több elővárosi lakótelep. Másrészt a “Phantom” fedőnevű, hírszerző és összekötő egységet (amelyet azért szerveztek, hogy a szerzett adatokból nyert becsléseket és friss jelentéseket juttassa el minden frontparancsnokhoz, ez esetben Browning tábornokhoz, a légideszanthadtest parancsnokához) egyáltalán nem nyugtalanította “22-es” berendezéseik hatósugara. Sőt, a huszonöt éves Neville Hay hadnagy, a Phantom kiválóan képzett specialistáinak parancsnoka, még “kissé lekicsinylően is tekintett a Királyi Híradóshadtestre”, már-már “szegény rokonként”. Hay és rádiósai ugyanis különleges antenna alkalmazásával több mint száz mérföldre is adtak már “22-es” készüléken.
Deane-Drummondot nem nyugtatták meg Hay sikerei. Aggódott, hiába tudta, hogy válságos helyzetben egyéb kommunikációs eszközöket is bevetnének. Szóvá tette fölöttesének, Tom Stephenson alezredesnek, hogy “kétséges, vajon a készülékek a hadművelet első szakaszában kielégítően működnek-e majd”. Stephenson egyetértett vele. Mindez azonban néni sokát nyomott a latban. Arra számítottak ugyanis, hogy a meglepetésszerű támadás során a rohamegységek gyorsan elérik majd az arnhemi hidat, legföljebb tehát egy-két órán át nem lesznek kapcsolatban a főhadiszállással. Addigra pedig, közölték Deane-Drummonddal, “már tisztázódik a helyzet, s Urquhart parancsnoki állása az 1. ejtőernyősdandárnál, magán a hídon lesz”. Jóllehet Deane-Drummond kételyeit ez sem oszlatta el, visszaemlékezése szerint “engem is magával ragadott a lelkesedés: »Ne kukacoskodjál, és az isten szerelmére, ne veszélyeztesd a hadműveletet – bárcsak elkezdődne már!«”.

Az utolsó szót nem ember, hanem az időjárás mondta ki. A főparancsnok főhadiszállása, de valamennyi főtiszt is aggodalommal leste az időjárási jelentéseket. Alig egy héttel a Montgomery által kitűzött idő előtt a Market-Garden tervei az utolsó tollvonásig készen állottak, a hadműveletet azonban nem indíthatták meg, amíg az időjárásjelzők legalább három derült napról nem biztosították a parancsnokságot. Szeptember 16-án kora este a meteorológusok közölték, hogy némi reggeli ködtől eltekintve, három derült nap, kevés felhő és teljes szélcsönd várható. Az 1. szövetséges légideszant-hadsereg főhadiszállásán Brereton altábornagy döntésre jutott: 7.45-kor géptávírón a következő rejtjelezett üzenetet továbbította valamennyi beosztott parancsnokhoz: “Megerősítve: Market vasárnap, 17-én. Nyugtázza.” Naplójába pedig feljegyezte: “Végre bevetésre indulunk.” Bizonyos volt afelől, hogy aznap éjszaka jól fog aludni, mert – amint törzskarával közölte – “most, hogy döntöttem, megszűnt minden aggályom”.

A várakozó katonákkal zsúfolt hangárokban, sátorvárosokban és hullámbádog barakkokban közölték a döntést. Az 1. angol légideszant-hadosztály híradós-alakulatainak Grantham közelében levő tiszthelyettesi kantinjában a kandalló fölötti hatalmas tükörre valaki krétával ezt írta: “14 óra múlva indíts… lefújás nincs!” Horace “Zacis” Spivey őrmester megfigyelte, hogy a számot óránként átírták. Spivey már beleunt, hogy soha meg nem valósuló hadműveletekre készítsék fel, ezért a tükrön megjelenő egyre kisebb számokból merített hitet, hogy ezúttal “valóban nekivágunk”.
A katonák az 1. szövetséges légideszant-hadsereg valamennyi támaszpontján az utolsó simításokat végezték. Megkapták az utolsó eligazítást is, fegyvereiket megvizsgálták, pénzüket holland forintokra váltották. A teljes elszigeteltségben készenlétbe helyezett egységek jobb híján már csak várakozhattak. Némelyek levelet írtak, “megünnepelték” a másnap reggeli indulást, összecsomagolták apró használati tárgyaikat, aludtak, vagy maratoni kártyacsatákat vívtak: huszonegyeztek, pókereztek, de akadtak bridzsezők is. Francis Moncur, az 1. ejtőernyősdandár 2. zászlóaljának húszéves őrmestere órákig huszonegyezett. Meglepetésére szakadatlanul nyert. S amint egyre nőtt a forinthalom előtte, milliomosnak érezte magát. Arra gondolt, hogy “óriási murit csapok majd Arnhemben a csata után”, amelynek nem adott többet negyvennyolc óránál. Addig vissza is fizetheti a kölcsönt a németeknek: hetvenkét órával azelőtt pilóta őrmester öccse szörnyethalt, amikor hetven méter magasból próbált meg kiugrani zuhanó bombázójából, s ejtőernyője nem nyílt ki.
A Granthamtól délre levő cottesmore-i támaszponton “Joe” Sunleyt, a 4. ejtőernyősdandár őrmesterét járőrbe küldték, hogy nézzen szét, “nem lógott-e ki ejtőernyős a faluba”. Amikor visszaért a repülőtérre, edzőjüket, “Vörös” Green őrmestert pillantotta meg, amint “a gyöngéd óriás” egy leeresztett futball-labdát rugdalt fáradhatatlanul a magasba. Green ügyesen elkapta a labdát, és odadobta Sunleynak. “Mi a csudát csinálsz?” – csodálkozott Sunley. “Vörös” erre elmagyarázta, hogy magával viszi a leeresztett labdát Arnhembe, hogy “elfocizgathassunk a leszállási övezetben, mihelyt végeztünk”.
A kenti Manstonban George Baylis, a vitorlázópilóta-ezred törzsőrmestere szintén készült a szórakozásra. Úgy hallotta, hogy a hollandok szeretnek táncolni, így azután nagy gonddal becsomagolta tánccipőjét. Stanley G. Copley, az 1. ejtőernyősdandár híradós katonája tartalék filmeket vásárolt. Mivel nemigen számítottak ellenállásra, úgy vélte, “ez a legjobb alkalom, hogy felvételeket készítsen holland tájakról és városokról”.
Arnoldus Wolters, a holland haditengerészet harminckét esztendős korvettkapitánya, a néhány napja Londonban vásárolt ajándékokat csomagolta. Amikor a németek lerohanták Hollandiát, sikerült aknaszedő hajóján egérutat nyernie és eljutnia Angliába. Azóta az emigráns holland kormány hivatalaiban dolgozott – részben tájékoztatással, részben hírszerzéssel foglalkoztatták. Néhány napja azzal bízták meg, hogy az Urquhart tábornok főhadiszállására beosztott holland katonai kormányzat polgári ügyekkel foglalkozó részlegének tágjaként térjen vissza hazájába. Az elképzelés az volt, hogy Wolters lesz a légideszantegységek által felszabadított holland területek katonai biztosa. “Megdöbbentett a kinevezésem: íróasztal mögül vitorlázógépbe”, emlékezett később. A Hilary Barlow ezredes parancsnoksága alatt álló egységhez csaptak. Az ezredesre, az 1. légi úton szállított dandár helyettes parancsnokára pedig az a feladat várt, hogy Arnhem elfoglalása után a város katonai parancsnoka legyen. Wolters lett volna a helyettese. Hallatlan izgalom fogta el arra a gondolatra, hogy visszatérhet Hollandiába, és “engem is elragadott az általános optimizmus, mindent elhittem, amit csak mondtak. Nem gondoltam, hogy nehézségekbe ütközhetünk a hadművelet során. Úgy tetszett, véget ért a háború, s a támadás gyerekjáték lesz. Számításom szerint vasárnap értem volna holland földre, eszerint keddre otthon is lehettem volna Hilversumban feleségemnél és kislányomnál.” Feleségének, Mariának Wolters órát vásárolt, kislányának pedig, akit négy évvel azelőtt látott utoljára csecsemőkorában, félméteres mackót vitt. Azt remélte, elfér a vitorlázó repülőgépben.
A harmincegy éves John Frost alezredes, az arnhemi híd elfoglalásával megbízott zászlóalj parancsnoka, menetfelszereléséhez csomagolta rókavadász-rézkürtjét. A kürtöt a Royal Exodus Hunt vadásztársaságtól kapta, 1939/1940-ben ő volt a vezetője. A kiképzés során Frost ezzel fújta a sorakozót katonáinak. Úgy tervezte, hasonló hasznát látja a támadás során is. Egy percig sem aggasztotta, hogy ezúttal nappal kell ugraniuk. Az eligazításokon “az a meggyőződés alakult ki bennünk, hogy a németek demoralizáltak, a leszállási térségben állomásozó egységek pedig igen gyengék és rosszul felszereltek”. A leszállási körzeteket illetően azonban aggályai támadtak. Úgy értesült, hogy “a híd déli oldalán húzódó polder nem alkalmas ejtőernyősök és vitorlázó repülőgépek leszállására”. Akkor viszont miért dobják le a lengyeleket a híd déli végén, töprengett.
Jóllehet Frost már alig várta a bevetést, sehogy sem békült meg azzal, hogy Hollandiába küldik. Titkon abban reménykedett, hogy az utolsó percben lefújják vagy elhalasztják a hadműveletet. Nagyon jól megvolt a lincolnshire-i Stoke Rochford környékén, és szeretett volna “még néhány napig mulatni itt”. Másrészt az is eszébe jutott, hogy “már elég ideje rostokolunk itt, ideje felkerekednünk”. Szeptember 16-án az igazak álmát aludta. Igaz, áltatta magát, az az arnhemi csata “gyerekjáték” lesz, de azért utasította a tisztiszolgáját, Wickset, rakja be az utánuk küldendő vezérkari gépkocsiba vadászpuskáját, töltényeit, golfütőit meg a frakkját.

A kiürült tiszthelyettesi kantinban a kandalló fölötti tükrön az utolsó felirat, amelyet sebtében firkantott oda valaki, mielőtt a dolga elszólította, így szólt: “2 óra múlva indíts… lefújás nincs!”

III. RÉSZ

A támadás

1

A hatalmas kötelékek mennydörgésszerű robajjal emelkedtek a levegőbe. Az oxfordshire-i és gloucestershire-i angol vitorlázórepülőgép-támaszpontok környékén megbokrosodtak a lovak, megvadultak a marhacsordák a mezőkön. Dél- és Kelet-Angliában sok ezer ember elképedten meredt a magasba. Falvakban, városokban elakadt a közúti forgalom. Az expresszvonatok utasai az ablakoknál tülekedtek, hogy lássanak valamit. Az emberek mindenütt szájtátva bámulták a példátlan látványt. Minden idők leghatalmasabb légiflottája emelkedett a levegőbe, és indult a céljának.
A véletlen úgy hozta, hogy éppen ezen a derült vasárnap reggelen, 1944. szeptember 17-én, szerte Angliában istentiszteletet tartottak annak a “maroknyi hős” R.A.F. pilótának az emlékére, akik négy éve bátran szembeszálltak Hitler Luftwafféjával, és megállították. S miközben a hívők térden állva fohászkodtak, a légcsavarok zúgása sokfelé elnyomta a lelkészek szavát. Még a hatalmas londoni Westminster-katedrálisban sem harsogta túl a méltóságos Magnificat a repülőgépek dübörgését. Az emberek kettesével-hármasával szivárogtak ki a templomból, és beálltak a kinn összeverődött tömegbe. A londoniak az égre függesztették a szemüket. Lenyűgözte őket a fülhasogató zúgás, amint a kötelékek egyre-másra húztak el a fejük fölött. London egyik északi kerületében az utcán hangversenyező Üdvhadsereg-zenekar föladta a hiábavaló küzdelmet, de a nagydobos, égnek emelt szemmel, tovább verte a három-rövid-egy-hosszút, ami morze-nyelven V-t (azaz győzelmet) jelent.
A nézők láthatták, hogy támadás készül, hiszen rengeteg repülőgép vontatott vitorlázókat. De az angol nép hat óra múltán szerzett csak tudomást arról, hogy a történelem legnagyobb méretű légideszant-hadművelete nyitányának lehettek a tanúi. Angela Hawkings, vöröskeresztes nővér szemléletesen foglalta össze mindazoknak az érzelmeit, akik a magasban elhúzni látták e hatalmas légi armadát. Egy vonat ablakából tekintett föl meglepetten, és amint a légiflotta egymást követő hullámokban repült el a feje fölött, arra gondolt, hogy olyan ez, “mint amikor seregélyrajok vonulnak”, és “bármi ellen irányuljon is ekkora támadás, meghozza a háború végét”.
Az 1. szövetséges légideszant-hadsereg katonáit ugyanolyan készületlenül érte indulásuk döbbenetes látványa, mint azokat, akik a földről figyelték a felszállást. Az ejtőernyősöket, a vitorlázó repülőgépeken szállított gyalogosokat és a Hollandia felé repülő pilótákat egyaránt lenyűgözte e légiflotta mérete és megkapó vonulása. Arie D. Bestebreurtje holland kapitány, aki a 82. légideszant-hadosztály kötelékében repült, “hihetetlen”-nek vélte a látványt. “Azt hittem, a szövetségesek valamennyi repülőgépét bevetették ebbe az egyetlen hadműveletbe.” Valójában mintegy 4700 repülőgép vett benne részt.
Az akció a kora hajnali órákban kezdődött, és délig folytatódott. Elsőként több mint 1400 szövetséges bombázógép szállt fel angol repülőterekről, és koncentrált támadást intézett a német légvédelmi ütegek és csapatösszevonások ellen a Market-Garden körzetében. Délelőtt 9.45-től kezdődően két és negyed órán át 2023 csapatszállító- és vitorlázó- és vontatógép emelkedett a levegőbe huszonnégy amerikai és angol támaszpontról. Az ejtőernyősöket szállító C-47-esek 45 gépből álló, hosszú elnyújtott alakzatban repültek. Más C-47-esek és angol bombázók (Halifaxek, Stirlingek és Albemarlok) 478 vitorlázót vontattak. A felszerelést és csapatokat szállító hatalmas vitorlázógépek végeláthatatlan égi vonatként bukdácsoltak vontatóik nyomában a háromszáz láb hosszúságú kötél végén. A kisebb Horsa meg Waco vitorlázók között ott himbálóztak a tömör tábla-oldalas, nyolc tonna teherbírású Hamilcarok, amelyek egy kis harckocsi vagy két háromtonnás teherkocsi és a hozzájuk tartozó ágyúk vagy lőszer szállítására voltak alkalmasak. A hatalmas alakzatok védelmére fölöttük, alattuk és oldalt közel 1500 szövetséges vadászgép és vadászbombázó repült: angol Spitfire-ek, rakétával felszerelt Typhoonok, Tempestek és Mosquitók, amerikai Thunderboltok, Lightningek, Mustangok és alacsonyan szálló zuhanóbombázók. Annyi repülőgép volt egyidejűleg a levegőben, hogy Neil Sweeneynek, a 101. légideszant-hadosztály kapitányának emlékezete szerint “az ember úgy érezhette, ha kimászna a szárnyakra, át is sétálhatna Hollandiába”.
Elsőnek az angol vitorlázógépek szálltak fel. Urquhart tábornoknak, aki a Market-Garden folyosó északibb végét, az amerikaiakon túli szakaszt kapta, ahol mások voltak a követelmények, maximális létszámra, felszerelésre és tüzérségre, kiváltképpen páncéltörő ágyúkra volt szüksége már az első hullámban, hogy elfoglalhassa és védhesse a kitűzött célokat a szárazföldi erők megérkeztéig. Hadosztályának zömét ezért vitorlázó repülőgépek szállították: 320 vitorlázógép hozta Philip “Pips” Hicks dandártábornok 1. légideszantdandárának csapatait, felszerelését és tüzérségét. A tervek szerint valamivel déli 1 óra után kellett az Arnhemtől nyugatra eső leszállási térség fölé érniük. Harminc perccel később kezdenek kiugrani 145 csapatszállító gépből Gerald Lathbury dandártábornok 1. ejtőernyősdandárjának katonái. Mivel az ormótlan vitorlázógépek és vontatók lassúbbak voltak (óránként 120 mérföld volt a sebességük, szemben a csapatszállítók 140 mérföldes óránkénti repülési sebességével), ezeknek az óriási “légi vonatoknak” (a légideszantegységek katonái “folytatásos regényeknek” nevezték őket) kellett elsőként fölszállniuk. Nyolc gloucestershire-i és oxfordshire-i támaszpont kifutóin sorakoztak a vitorlázó- és a vontatógépek, majd emelkedtek a magasba példátlanul sűrűn: percenként egy vontatógép indult a hozzátartozó vitorlázóval. A kötelékbe fejlődés bonyolult és veszélyes manőver volt. A repülőgépek lassan emelkedtek mind magasabbra, majd a Bristol-csatorna fölött fordultak nyugatnak. Amikor sikerült egyeztetniük a sebességet, a vontatók és vitorlázók párosával lépcsőzetesen felfejlődtek jobb felé, visszafordultak, és elindultak a Londontól északra fekvő Hatfield városka fölé, amelyet gyülekezési pontul jelöltek.
Még tartott az első angol vitorlázógép-kötelékek felfejlődése a Bristol-csatorna fölött, amikor 10.25-kor tizenkét angol Stirling bombázó és hat amerikai C-47-es fölszállt támaszpontjáról, és elindult Hollandiának. Ők szállították az amerikai és angol “jelzőket” – azokat a katonákat, akik elsőként érnek majd földet, és jelölik meg a leszállási, a Market-haderők övezeteit.
Egyidejűleg a 82. amerikai légideszant-hadosztály és az 1. angol hadosztály ejtőernyősei is fölszálltak a lincolnshire-i Grantham körüli légitámaszpontokról. Összesen 625 csapatszállító és vitorlázógépeket vontató ötven darab C-47-es szállította őket. A IX. csapatszállító-parancsnokság gépei bámulatos pontossággal, öt-húsz másodperces időközönként emelkedtek a levegőbe. Sűrűn egymást követő hullámokban gyülekeztek a cambridgeshire-i Marsh város fölött, és innen három párhuzamos oszlopban indultak neki a tengernek Aldeburgh-nél.
Közben a Greenham Common körüli déli repülőterekről fölszállt a 101. légideszant-hadosztály: 424 C-47-es és 70 vitorlázó és vontató. Felfejlődve ezek is átrepültek a hatfieldi forgalomirányító fölött, majd keletnek fordulva Bradwell Baynél repülték át a partvonalat.
A hatalmas légiflotta óriási hármas oszlopokban, majd tíz mérföld szélességben és csaknem száz mérföld hosszúságban elnyúlva húzott el az angol tájak fölött. Az 1. angol hadosztály és a 82. légideszant-hadosztály útban Nijmegen és Arnhem felé az északi útvonalat követte. Velük tartott egy 38 vitorlázógépből álló különleges egység, amely Browning tábornok hadtestének főhadiszállását szállította, ugyancsak Nijmegenbe. A déli útvonalon a 101. légideszant-hadosztály, amely Bradwell Baynél ért a Csatorna fölé, Eindhovennek repült, a várostól valamivel északra kijelölt leszállási körzet felé. 11.55-re a teljes expedíciós haderő: 20000-nél több katona, 511 jármű, 330 löveg és 590 tonna lőszer már a levegőben volt. Amikor James J. Coyle, a 82. légideszant-hadosztály főhadnagya alig 1500 láb magasságból letekintett az angol tájra, apácákat pillantott meg, amint zárdájuk kertjéből integettek a tovaszálló gépeknek. Arra gondolt, hogy “az apácák látványa a gyönyörű időben, akár az olajfestmény”. Visszaintegetett nekik, s azon töprengett, “vajon tudják-e, kik vagyunk és hová tartunk?
A katonák többsége vidáman repült el Anglia fölött. Roy Edwards, az 1. ejtőernyősdandár közkatonája úgy érezte, “minden olyan derűsen nyugodt, mintha tengerparti autóbusz-kirándulásra indulnánk”. A.G. Warrender közlegény emlékezik, hogy “gyönyörű vasárnap volt – az ember akár falusi fasoron sétálhatott volna végig, hogy fölhajtson egy korsót a kocsmában”.
A vitorlázó repülőgép-pilótaezred parancsnoka, George S. Chatterton ezredes, aki a Browning tábornok gépét vezette, ezt a vasárnapot “pompás nap”-ként jellemzi. “Elképzelhetetlennek tetszett, hogy minden idők egyik legnagyobb ütközetébe indulunk.” Chattertont meglepte Browning kísérete és felszerelése. A tábornokot elkísérte tisztiszolgája, a főhadiszállás egészségügyi tisztje, szakácsa, de magával hozta sátrát és személyes használatára rendelt dzsipjét is. Browning a pilóta és a segédpilóta között, egy üres Worthingtonsörös-ládán kuporgott, és Chatterton szerint “selymes gyapjúszövetből szabott választékos tábori egyenruhát, ragyogóra fényesített antantszíjat, élesre vasalt nadrágot, üvegesen csillogó bőr pisztolytáskát, lovaglópálcát és makulátlan szürke glaszékesztyűt viselt”. A tábornok, Chatterton emlékezete szerint, “remek hangulatban volt, mert jól tudta, hogy pályája csúcsára érkezett. A repülőgép utasainak kedvét kirobbanó vidámság jellemezte.”
Egy másik vitorlázó “vonaton” Roy Urquhart tábornok, a hallgatag skót, az 1. légideszant-hadosztály parancsnoka, aki az egész Market-Garden hadművelet legnehezebb feladatát kapta, azon tűnődött, hogy “az embert óhatatlanul izgalom fogja el, ha meggondolja: végre elkezdődött”. A népszerű tiszt gondolatai azonban leginkább katonáin és az előttük álló feladatokon időztek. Akárcsak Browning, ő is kísérettel utazott. Amint végigpillantott a Horsa vitorlázógépen, amely segédtisztjét, Robertset, tisztiszolgáját, Hancockot, G.A. Pare tiszteletest, a vitorlázók pilótaezredének tábori lelkészét, egy jelző katonát, két katonai rendőrt a motorkerékpárjával és a tábornok dzsipjét szállította, Urquhartot furdalta a lelkiismeret. Ejtőernyőseire gondolt, akiket zsákjukkal, fegyverükkel és felszerelésükkel súlyos szállító repülőgépekbe zsúfoltak. Urquhart felszerelése csupán egy kicsiny, vállra vetett táska, két kézigránát, egy térképtartó meg egy jegyzetfüzet volt. Bosszankodott, amiért olyan kényelmesen utazik.
A tábornoknak szinte mind a felszállásig fontos döntéseket kellett hoznia. Alig néhány órával indulás előtt törzsének főnökét, Charles Mackenzie ezredest, telefonon fölhívta az amerikai légierő egyik főtisztje. Érdeklődött, bombázzák-e a wolfhezei elmegyógyintézetet. Mackenzie jelentése szerint az amerikai azt kívánta, “Urquhart tábornok maga erősítse meg; hogy az intézet lakói nem elmebajosak, hanem németek, máskülönben az amerikaiak nem vállalják a felelősséget”. Az elmegyógyintézet veszélyesen közel volt a hadosztály gyűjtőhelyéhez, és Urquhart törzskara úgy vélte, németek tanyája. Mackenzie vállalta a felelősséget. “Lelke rajta” – válaszolta az amerikai. Urquhart jóváhagyta törzsparancsnokának válaszát. “Hiába, jól fel akartam készülni” – emlékezett később.
Mackenzie éppen indulófélben volt vitorlázógépe felé, amikor Urquhart bizalmasan félrevonta. “Ide figyelj, Charles – mondta neki –, ha bármi történnék velem, a parancsnokság sorrendje a következő: először Lathbury, utána Hicks, majd Hackett.” Urquhart a tapasztalatot tekintette. “Mindenki tudta, hogy Lathbury a helyettesem emlékezett. – Hackett rangban Hicks fölött állt, de jóval fiatalabb volt nála, s meggyőződésem szerint Hicks jobban értett a gyalogsághoz. Döntésem nem volt ítélet Hackett parancsnoki képességeiről.” Talán helyesebben tette volna, töprengett jóval később Urquhart, ha jó előre tájékoztatja döntéséről dandártábornokait, de “a kérdésnek nem tulajdonítottam gyakorlati jelentőséget”. Valószínűtlennek látszott, hogy a hadosztálynak mind Urquhart, mind Lathbury nélkül kell majd boldogulnia.
Végső döntései után Urquhart most ráérősen nézte, “amint vadászrepülő-rajok cikáznak el a vitorlázógép-vonatok mellett”. Első ízben indult bevetésre vitorlázógépen, ezért két pirulát is bevett légibetegség ellen. Torka kiszáradt, és nehezen nyelt. Észrevette azt is, hogy “tisztiszolgája, Hancock, le sem veszi aggódó tekintetét rólam. Ő is várta, akárcsak a többiek, hogy rám jön a légibaj. Urquhart azonban nem hagyta magát. “Rengeteg repülőgép közepette repültünk, és igyekeztem csakis a látvánnyal törődni. Nem volt visszaút. Jó tervet készítettünk. Még mindig helyesebbnek tartottam volna, ha közelebb kerülünk a hídhoz, de nem rágódtam ezen.”
Jóllehet az óriási légiflotta útnak indításakor az illetékesek nagy szakmai felkészültségről tettek tanúságot, már a kezdet kezdetén történtek balesetek. Egy vitorlázógép bal szárnyát a felszállás pillanatában lecsapta egy Stirling bombázógép légcsavarja. Sebesülés nem történt. Egy másik vitorlázó repülőgép, amelyben többek között Alan Harvey Cox. a légi úton szállított dandár hadnagya ült, alig emelkedett a levegőbe, nyomban bajbajutott. Az alacsony felhőtakaró zavarta a pilóta kilátását, s nem tudott beigazodni vontatógépe mögé. A vitorlázógép egyféle, a vontatógép másfelé repült, s a helyzet már-már azzal fenyegetett, hogy a vontatókötél áthurkolódik a vitorlázó szárnyán, és fölborítja. Végül a vitorlázógép pilótája megrántotta a pirossal jelzett kioldófogantyút. Cox vitorlázógépe egyetlen karcolás nélkül szállt le egy Sandford-on-Thames menti kaszálón, különösebb véletlen történt egy C-47-esben. A 82. légideszant-hadosztály katonái kétoldalt, egymással szemben ültek a gépben. Öt perccel a felszállás után Jack Bommer tizedes észrevette, hogy “a velem szemben ülők mögött kinyílik a rakodónyílás ajtaja. A levegő szívóhatása majdnem kirántotta a katonákat a rakodónyíláson át, és kétségbeesetten kapaszkodtak mindenbe, ami csak a kezük ügyébe akadt. Eközben a pilóta villámgyorsan megbillentette a gép farkát, és az ajtó becsapódott.”
Sydney Nunn őrvezető, aki alig várta, hogy a matracában tanyát vert vakondokokat ott hagyhassa a Keevil melletti támaszponton, éppen hálát adott a sorsnak, hogy egy életveszélyes kalandot megúszott. Vitorlázó repülőgépe már több mint egy órája zavartalanul szállt Hollandia felé, s egyszerre csak felhőbe került. Amikor ismét kiemelkedett a felhőtakaróból, a pilóta észrevette, hogy a vontatókötél a bal szárny köré csavarodott. Nunn hallotta, hogy a pilóta rádióján ezt mondja a vontatógépnek: “Bajban vagyok! Bajban vagyok!” A következő pillanatban kikapcsolta a vontatókötelet. “Mintha mozdulatlanná dermedtünk volna a levegőben – emlékezik Nunn. – Majd a gép orra lefelé billent, és oldalra fordulva száguldott a föld felé, a vontatókötél pedig úgy úszott mellettünk, mint egy sárkány elszakadt zsinegje.” Nunn “teljesen megmerevedett”, hallgatta a fütyülő szelet, s csak abban reménykedett, hogy “a rakodótérbe rögzített dzsip láncai állják majd a feszültséget”. Ekkor meghallotta a pilóta figyelmeztetését: ”Készüljetek, srácok, érkezünk!” A vitorlázó repülőgép földet ért, fölpattant a levegőbe, ismét földet ért, majd lassan megállt. A hirtelen csöndben Nunn elsőnek a pilóta hangját hallotta: “Megvagytok, srácok?” Valamennyien megúszták a kényszerleszállást, visszaszállították őket Keevilbe, és szeptember 18-án, a második lépcsőben ismét útnak indították őket.
Mások nem úsztak meg ilyen simán. Egy vitorlázógép-vonatot Wiltshire fölött szerencsétlenség ért. Walter Simpson R.A.F. őrmester egy Stirling bombázógép plexiüveg lövésztornyából figyelte a mögöttük úszó Horsa vitorlázó repülőgépet. Egyszerre “azt láttam, hogy a vitorlázógép törzse kettéválik – mintha az orra leszakadt volna”. Simpson rémülten kiáltott a kapitányának: “Úristen, a vitorlázógép szétesik!” A vontatókötél kettécsappant, és a vitorlázógép orra úgy hullott alá, “mint amikor szikla omlik le”. A Stirling kiszakadt a kötelékből, lejjebb ereszkedett, majd visszafordult, hogy megállapítsa a géproncs helyét. “Gyufásdobozra emlékeztetett, amelyre rátaposott valaki.” A katonák holtteste a gépben maradt, így Simpson nem becsülhette meg, hány áldozata lehetett a katasztrófának. “Karok, lábak, testek kupacát láttam.”
Mire az utolsó vitorlázógép-vonatok elérték az angol tengerpartot – az északi hullámok Alderburgh fölött léptek ki; a déliek Bradwell Bay fölött repültek át –, már harminc csapatszállító gép és felszerelést szállító vitorlázógép kényszerült leszállásra. A kényszerleszállásokat vontatókötél-szakadás, vontatógépek motorhibái és néhány esetben a sűrű felhőzet okozta. Jóllehet katonai szemmel nézve a hadművelet teljes sikerrel indult meg – csekély veszteségekkel, sőt a visszatérésre kényszerült csapatok és a felszerelés zömét később ismét útnak lehetett indítani –, a hibák később éreztették a hatásukat. Ezen a döntő napon, amikor minden katona, minden jármű és minden felszerelési tárgy számított, Urquhart tábornoknak már huszonhárom vitorlázógép rakományáról le kellett mondania. A parancsnokok csak akkor döbbentek rá, milyen fontosak ezek a veszteségek, amikor csapataik földet értek Arnhem környékén.
Miközben a hosszra égi vonatok kiúsztak a La Manche fölé, és egyre inkább zsugorodott a szárazföld, a légiflottán várakozás és feszültség lett úrrá. Szertefoszlott a “vasárnapi kirándulás” hangulata. Amikor az amerikai légi vonatok elrepültek Margate tengerparti nyaralóhely fölött, Melvin Isenekev, az 1. légideszant-hadosztály közkatonája, jobb kéz felől megpillantotta Dover fehér szikláit. Mintha emlékeztették volna a New York állam északi vidékén, hazáján áthúzódó Adirondacks-hegység téli hegyoldalaira. D. Thomas, az 1. angol légideszant-hadosztály tizedese, egy repülőgép nyitott ajtaján át nézte, mint tűnik el a távolban hazájának partja, s szeme megtelt könnyel.
A march-i és hatfieldi irányítók a legkülönfélébb eszközökkel segítették a légideszant-konvojokat: radarirányfényekkel, különleges fénysugarakkal és rádió-iránykereső-jelekkel. Attól fogva, hogy a repülőgépek a tenger fölé értek, az Északi-tengerre kiküldött jelzőhajók vették át az irányítást. Ezenkívül kis motorhajók hosszú láncolata – tizenhét az északi útvonal, tíz a déli útvonal mentén – mutatta az utat. William Tompson pilóta őrmesternek, aki egy négytonnás Horsa vitorlázót vontató repülőgépet vezetett, “nem sok dolga akadt a navigálással. Alattunk, végig a Csatornán úgy sorjáztak a hajók, mint-a gázlókövek.” Ezek a gyorsjáratú kis hajók azonban nemcsak irányjelző szerepet töltöttek be: kiterjedt tengeri mentőszolgálat részei voltak, s akadt is éppen elég dolguk.
Az Északi-tenger fölötti harmincperces út során a katonák gyakran látták, hogy vitorlázógépek ringatóznak a hullámokon, és alacsonyan szálló hidroplánok köröznek fölöttük, hogy jelezzék a mentőhajóknak a szerencsétlenség helyét. Neville Hay, a Phantom hírszerző és összekötő alakulat hadnagya “tárgyilagos szemmel” figyelte, “mit művel két kényszerleszállást végzett vitorlázógép, s már egy harmadik is csapódott le melléjük”. Megbökte tizedese vállát. “Nézzen csak le, Hobkirk”, kiáltotta. A tizedes letekintett, és Hay visszaemlékezése szerint “a szemem láttára zöldült el”. Hay sietett megnyugtatni beosztottját: “Nincs mit aggódnia. Látja, már ott is vannak a hajók. Mentik ki az embereket.”
Joseph Kitchener törzsőrmestert, egy vitorlázógép pilótáját, szintén meglepte, milyen gyorsan ér a mentőhajó egy vízen lebegő vitorlázógéphez. “Olyan gyorsan mentették ki az embereket, hogy azt hiszem, még a lábuk sem lett vizes”, emlékezik. A Cyril Line törzsőrmester által vezetett vitorlázógépen szállított katonák már nem voltak ennyire szerencsések, de azért ők is megúszták élve. Az imbolygó fekete Horsa gépek konvojában repülő Line egyszerre csak észrevette, hogy egy géppár lassan kiválik a kötelékből. Megigézve nézte, hogyan kapcsolja ki a vitorlázógép a kötelet, és ereszkedik szinte könnyedén a vízre. Amint a víztükörre csapódott, fehér habgyűrű jelent meg körülötte. Még eltűnődött, vajon “kik lehettek a szerencsétlenek”. Abban a pillanatban lelassultak az ő vitorlázógépét vontató Stirling jobb oldali légcsavarjai, majd teljesen megálltak. A vontatógép egyre lassabban haladt, s Line abba a döbbenetes helyzetbe került, hogy “lehagytam a tulajdon vontatómat”. Habozás nélkül kioldotta a vontatókötelet, a másodpilóta pedig hátrakiáltott: “Kényszerleszállásra készülni!” A vezetőfülkében hallották, hogy hátul puskaagyak csattognak a vitorlázógép furnér karosszériáján, amint a riadt katonák vészkijárókat próbáltak nyitni. A gép gyorsan ereszkedett, s amikor Line hátrapillantott, rémülten látta, hogy “kitörték a vitorlázógép tetőlemezét, az oldalfalak pedig már-már kidőlnek”. Line torkaszakadtából rájuk ordított: “Maradjatok veszteg! szíjazzátok oda magatokat!” A következő pillanatban a gép hatalmas csobbanással a víztükörnek vágódott. Amikor Line előbukkant, gépének roncsai vagy tíz méterre úsztak a hullámokon. Az utastérnek nyoma sem maradt, de valamennyi katona ott úszott körülötte, s alig telt el néhány perc, kimentették őket.
Az első hullámból összesen nyolc vitorlázó szállt le szerencsésen a tengerre. Amint vizet értek, a légierő tengeri mentőszolgálata ott termett. Hatékony beavatkozásának köszönhetően sikerült szinte valamennyi pilótát és katonát kimenteni. Ismét Urquhart fogyatkozott meg: a nyolc vitorlázógép közül ötnek az úticélja ugyanis Arnhem volt. “
A La Manche-on történő átkelés során jelentősebb ellenséges ellenállásba nem ütköztek, ha nem számítjuk, hogy egy kényszerleszállást végző gépet nagy távolságból és pontatlanul lőtt a német tüzérség. A déli útvonalat követő-101. légideszant-hadosztály, amelynek a csatornán túl a már szövetséges kézen levő Belgium fölé kellett érnie, szinte tökéletes biztonsággal kelt át a tengeren. De amikor a távolban feltűntek a holland partok körvonalai, az északi repülőoszlopokban a 82. hadosztály amerikai és angol katonái már megpillantották a légelhárítást jelző baljós szürkésfekete gomolyokat – a német légvédelmi tüzérség első jeleit. Alig ezerötszáz láb magasságban folytatva útjukat, világosan láthatták a Hollandia külső szigetláncáról, Walcheren-, Észak-Beveland- és Schouwen-szigetekről tüzelő ellenséges ütegeket. Jól látták a Schelde torkolatában felsorakozott légelhárító hajókat és dereglyéket is.
A vonatokat kísérő vadászgépek kiváltak a kötelékekből, és megtámadták a légelhárítást. A szállítógépekben a katonák jól hallották, amint a fáradt golyók végigkarcolják a C-47-esek fémoldalát. Leo Hart, a 82. hadosztály harcedzett ejtőernyőse a mellette ülő zöldfülű kérdésére lett figyelmes: “Golyóállók ezek a fotelek?” Hart fenyegetően rámeredt. A könnyűfémből készült ülések még egy jól elhajított kő ellen sem nyújtottak volna védelmet. Harold Brockley, aki egy másik C-47-esén tette meg az utat, emlékezik, hogy egy újonc így tűnődött: “Hé, mondjátok csak, mi az a sok kis fekete meg szürke pamacs alattunk?” Mielőtt bárki válaszolhatott volna, szilánk ütötte át a gép fenekét, és senkiben kárt nem téve, pengve odacsapódott egy csajkához.
A régi katonák sokféleképpen titkolták szorongásukat. Amikor Paul Nunan törzsőrmester meglátta “a piros nyomjelző lövedékek felénk kígyózó ismerős golflabdáit”, úgy tett, mintha elbóbiskolna. A nyomjelzők alig kerülték el Kenneth Truax közlegény gépét. “Egyetlen hang sem hallatszott – emlékezik. – Csak egy-két arcon láttam halvány mosolyt.” A normandiai légelhárító-tűzben megedződött Bill Tucker őrmester iszonyúan félt attól, hogy alulról eltalálják. Úgy érezte, “nem annyira meztelen”, ha három légvédelmitüzér-zubbonyt gyömöszöl maga alá. Rudolph Kos közkatona pedig emlékezik, hogy legszívesebben “a rohamsisakomon ültem volna, pedig tudtam, hogy kell majd a fejemre is”.
Akadt olyan repülő, akit jobban aggasztott a veszély a gépen belül, mint az, amely kívülről leselkedett rá. Bill Oakes másodpilóta őrmester nagy erőfeszítéssel tartotta egyensúlyban Horsa típusú vitorlázó repülőgépét. Közben hátra-hátranézett, hogy jól vannak-e az utasai. Rémületére azt látta, hogy három katona “nyugodt lélekkel guggol a gépben, és kis főzőn teát forral. Másik öt körülállta őket, várva, mikor kerül rájuk a sor.” Oakes haladéktalanul cselekedett. Átadta a kormányt a pilótának, hátrasietett, mert attól tartott, hogy a vitorlázó repülőgép furnérpadlózata lángra lobbanhat. “De fölrobbanhatnak akár az aknák is, mert lőszert is szállítottunk. A kis tábori kályha iszonyú hőt árasztott.” Remegett a dühtől. “Ugyan már, csak kis löttyöt melegítünk”, csitította az egyik katona. Oakes visszarohant a pilótafülkébe, és jelentette az ügyet a pilótának, Bért Watkins törzsőrmesternek. De az csak mosolygott. “Mondd nekik, ne feledkezzenek meg rólunk, ha elkészült a tea”, mondta. Oakes leroskadt, és kezébe temette az arcát.
Noha a kísérő vadászgépek majdnem minden part menti légvédelmi üteget elhallgattattak, néhány gép találatot kapott, sőt a Schouwen-sziget fölött lelőttek egy vontatógépet, a vitorlázóját és egy csapatszállító C-47-est. A vontatógép kényszerleszállást végzett, legénysége szörnyethalt. A vitorlázó, a 82. légideszant-hadosztály egyik Wacója, még a levegőben kettétört. Dennis Munford őrnagy, aki a gép közelében haladó angol repülőoszlopban repült, tanúja volt a katasztrófának. Rémülten nézte, amint a Waco széthullik, és “emberek, fegyverek úgy ömlenek ki belőle, mint játékok a karácsonyi pukkanó puttonyból”. Mások a csapatszállító repülőgép lezuhanását látták. A C 47 aljára erősített felszereléskötegek lángra lobbantak a nyomjelző lövedékektől. “A fekete füstből sárga és piros lángnyelvek csaptak ki”, emlékezik Arthur Ferguson kapitány, aki egy közeli gépben ült. A C-47-es perceken belül fáklyaként égett. Virgil Carmichael főhadnagy repülőgépe ajtajában állva látta, hogyan ugrálnak ki az ejtőernyősök a sérült gépből. “Mivel a mi katonáink terepszínűre álcázott ejtőernyőket használtak, meg tudtam számolni őket, amint kiugrottak, és megállapítottam, hogy valamennyien megmenekültek.”
Jóllehet a gépet körülnyaldosták a lángok, a pilótának sikerült mindaddig valahogyan egyensúlyban tartania, amíg az utolsó ejtőernyős is ki nem ugrott. Carmichael azután látta, hogy még egy ember ugrik. “A légierő fehér ejtőernyőket rendszeresített, így azt gondoltam, hogy a legénység parancsnoka lesz.” Ő hagyta el utoljára a gépet. A lángoló gép ezután orra bukott, és teljes sebességgel belefúródott a Schouwen-sziget egy elárasztott részébe. Carmichael még jól emlékezik, hogy “amikor belefúródott a földbe, fehér ejtőernyő bontakozott ki a repülőgép előtt, nyilván a becsapódás ereje lőtte ki”. James Megellas főhadnagyra “iszonyú hatással” volt a lelőtt C-47-es látványa. Gépében ő volt az ejtőernyős instruktor, és mindig arra oktatta embereit, hogy majd ő megmondja, “mikor kell fölállni és bekapcsolni az ernyőt, öt perccel azelőtt, hogy elérjük a leszállási övezetet”. Most azonban gondolkodás nélkül, azonnal kiadta a parancsot. Sok más repülőgépen az ejtőernyős instruktorok ugyanígy tettek. Az ő csatájuk már elkezdődött – s valóban, a kijelölt ugró- és leszállási körzetek alig harminc-negyven perc repülőtávolságra voltak csak.

2

Bármilyen furcsa, a németek nem eszméltek, mi készül, hiába voltak a nagy éjszakai bombázások, majd az Arnhem, Nijmegen és Eindhoven ellen végrehajtott légitámadások. A német parancsnokságok minden szintje egyetlen veszélyre összpontosította figyelmét: mikor újítja meg offenzíváját a Meuse-Escaut-csatorna mentén kiépített hídfőállásából kiindulva az angol 2. hadsereg.
“A parancsnokok is, a katonák is, jómagam, de kiváltképpen törzsem, annyira túl voltunk terhelve, s nehézségeink közepette az iszonyú feszültségben csakis szárazföldi hadműveleteken járt az eszünk”, emlékezik Kurt Student vezérezredes. Németország legkiválóbb légideszant-szakértője Eindhoventől talán huszonegy mérfölddel északnyugatra, Vught falucskában volt a főhadiszállásán, s igyekezett megbirkózni “a bürokráciával – azzal az aktatömeggel, amelyet még a csatatérre is utánam küldtek”. Kilépett a ház erkélyére, néhány pillanatig nézte a bombázógépeket, majd mit sem gyanítva visszaült íróasztalához, és elmélyedt az aktáiban.
Walter Harzer alezredes, a 9. Hohenstaufen SS-páncéloshadosztály parancsnoka addigra már átadta mindazt a felszerelést, amelyet hajlandó volt átadni vetélytársának, Heinz Harmel tábornoknak, a 10. Frundsberg SS-páncéloshadosztály parancsnokának. Bittrich parancsára, Model tudta nélkül, Harmel ekkor már Berlinben volt. A Harzer “harcképtelenné vált” páncélozott csapatszállító kocsijait szállító utolsó pőrekocsik készen állottak, hogy délután 2 órakor útnak indítsák őket Németországba. Mivel Normandia óta Harzer hadosztályát többször bombázták, az alezredes “ügyet sem vetett a repülőgépekre”. Semmi különöset nem látott abban, hogy Hollandia fölött hatalmas bombázókötelékek húznak el. Ő is, régi harckocsizói is tudták, hogy “a kelet felé, Németország irányába szálló bombázógépek látványa mindennapos jelenség, visszatérőben naponta többször is láttuk. Embereim és jómagam is belefásultunk, hogy szakadatlanul lőnek és bombáznak bennünket.” Egon Skalka őrnagynak, a 9. páncélos-hadosztály egészségügyi főnökének kíséretében elindult beekbergeni parancsnokságáról az Arnhemtől vagy nyolc mérfölddel északra levő Hoenderloo kaszárnyába. Úgy tervezte, hogy a hadosztály hatszáz főnyi felderítő zászlóaljánál lovagkereszttel tünteti ki Paul Gräbner kapitányt, a zászlóalj parancsnokát, majd pezsgővel és díszebéddel ünneplik meg az eseményt.
A II. SS-páncéloshadtest doetinchemi főhadiszállásán Wilhelm Bittrich altábornagyot szintén nem aggasztották a légitámadások. Úgy vélte, “a szokásos”. Az oosterbeeki Tafelberg Hotelban, főhadiszállásán Model tábornagy már jó ideje figyelte a feje fölött elhúzó bombázóalakulatokat. A főhadiszálláson az az egyöntetű vélemény alakult ki, hogy a repülőerőd-kötelékek hazatérőben vannak Németország éjszakai bombázásából, ugyanakkor, szokás szerint, újabb repülőerőd-hullámok szállnak kelet felé, hogy Németország elleni véget nem érő támadások újabb célpontjait keressék. Ami pedig a helyi bombatámadásokat illeti, a bombázók, vélték, szokás szerint a Ruhr-vidékre, gyakran Hollandiára zúdítják ki nem oldott bombaterhüket. Model és vezérkari főnöke, Hans Krebs altábornagy, azt gondolta, a bombázás és a mélyrepüléses géppuskázás az angol szárazföldi hadműveletet bevezető “puhítás”.
Egyetlen tiszt akadt csak, aki némi aggodalommal szemlélte a Hollandia fölött megélénkülő légi tevékenységet. Az OB West Koblenz melletti arembergi főhadiszállásán, vagy százhúsz mérföldre Modeltól, Gerd von Rundstedt tábornagy információkat kért, jóllehet továbbra is azt tartotta, hogy a szövetségesek majd a Ruhr-vidék elleni támadásuk során vetnek be légideszantegységeket. Szeptember 27-i reggeli jelentése 2227. sz. mellékletében hadműveleti főnöke följegyezte, hogy von Rundstedt kérte Modelt, vizsgálja meg a lehetőségét, nem készül-e, kombinált tengeri- és légideszant-hadművelet Észak-Hollandia ellen. A feljegyzés így szólt: “Az általános helyzet és az ellenség felderítő tevékenységének figyelemre méltó megélénkülése …arra késztette a nyugati arcvonal főparancsnokát, hogy ismét megvizsgálja egy tenger felőli és ejtőernyős-támadás lehetőségét… A vizsgálat eredményeit az OKW-nak (Hitlernek) kell jelenteni.”
Az üzenet nagyjából abban az időben érkezett Modelhez, amikor a szövetséges légi armada első gépei a csatorna fölé értek.

Délelőtt 11 óra 30 perckor fekete füstoszlopok emelkedtek Arnhem fölött. A város több helyen lángban állott egy háromórás, szőnyegbombázásnak mondható támadás nyomán. Wolfhezében, Oosterbeekben, Nijmegenben és Eindhovenben számos épület romba dőlt, az utcákat bombatölcsérek szaggatták fel, és ellepte őket a törmelék meg az üveg. Az áldozatok száma percről percre nőtt. Vadászgépek még délben is támadták mélyrepülésben a német géppuskafészkeket és légelhárító állásokat a város környékén. A templomokban, lakásokban, pincékben és óvóhelyeken zsúfolódó vagy vakmerően az utcákra tóduló, kerékpározó vagy háztetőkről leselkedő hollandok hangulata a dermedt rémület és a lelkes ujjongás között hullámzott. Senki sem tudta, mire vélje a bombázást, sem azt, hogy mi várható az elkövetkező órákban. A Nijgementől nyolcvanhárom mérfölddel délre fekvő Maastricht volt az első felszabadított holland város: szeptember 14-én vonult be ide az 1. amerikai hadsereg. Sok holland azt hitte, hogy falujába vagy városába bármely percben megérkezhet az amerikai gyalogság. A Londonból sugárzó Radio Orange egymást követő hírközleményekkel táplálta ezt a reményt: “Közel az idő. Mióta várjuk már, és most végre-valahára. …A szövetséges haderők gyors előnyomulásának köszönhetően… megtörténhet, hogy a katonáknál nem lesz holland pénz. Ha szövetségeseink francia vagy belga pénzzel fizetnének… ne utasítsátok vissza, fogadjátok el fizetségként. …A gazdák fejezzék be az aratást, és takarítsák be a termést…” Bernát herceg rádióüzenetében intette a hollandokat, “ne azzal mutassák ki örömüket, amikor szövetséges csapatok felszabadítanak, hogy virággal és gyümölccsel kedveskednek a katonáknak… mert gyakorta megtörtént már, hogy az ellenség robbanóanyagot rejtett a felszabadítóknak szánt ajándékokba”. A hollandokat szerte az országban az a bizonyosság töltötte el, hogy a bombatámadások hamarosan meginduló szövetséges offenzíva előjátékai. Akárcsak a megszálló németeknek, nekik sem volt sejtelmük a küszöbön álló légideszant-hadműveletről.
Jan és Bertha Voskuil, akik Voskuil apósánál kerestek menedéket Oosterbeekben, azt hitték, hogy a vidéken átrepülő bombázók Model főhadiszállását, a Tafelberg Hotelt keresik. Voskuil emlékszik, hogy ez a derült nap “tökéletes bombázóidőnek” ígérkezett. Mégis alig hihette, “hogy a háború érett répagyökér illatával és meggörnyedő napraforgók látványával köszöntsön ránk. Valószínűtlennek tűnt, hogy eközben emberek halnak, épületek válnak a lángok martalékává.” Voskuil furcsa nyugalmat érzett. Apósa házának verandájáról figyelte a feje fölött elzúgó vadászgépeket, s bizonyos volt afelől, hogy a szállodát géppuskázzák. Egyszer csak német katona jelent meg a kertben: ingben és nadrágban, sem sisakja, sem fegyvere nem volt.
– Meghúzódhatok itt? – kérdezte udvariasan Voskuilt.
Voskuil rámeredt. – Miért? – kérdezte. – Ott vannak a maguk árkai.
– Persze – mosolygott a német , de azok megteltek. – Fellépett a tornácra. – Súlyos támadás közölte Voskuillal –, de nem hiszem, hogy Oosterbeek lenne a célpont. Leginkább a falutól keletre és nyugatra eső vidéket bombázzák.
Voskuil hangot hallott a házból. A család egyik barátnője éppen ekkor érkezett a wolfhezei körzetből. A községet súlyos támadás érte, mesélte. Sok a halott.
– Attól félek, ez lesz a mi utolsó vacsoránk – mondta remegve a nő.
Voskuil a németre nézett.
– Talán a Tafelberget bombázzák Model miatt – mondta halkan. A német arca meg sem rezdült.
– Nem – mondta azután. – Nem hiszem. Oda egyetlen bomba sem hullott.
Később, amikor a katona már odábbállt, Voskuil kiment a faluba, hogy megnézze a károkat. Az emberek mindenfélét beszéltek. Azt hallotta, hogy Arnhemet is súlyos támadás érte, és hogy Wolfhezét szinte eltörölték a föld színéről. A szövetségesek előnyomulóban lehetnek, gondolta, és órák kérdése, hogy megérkezzenek. Boldog volt, de szomorúságot is érzett. A normandiai Caen, emlékezett, szinte megsemmisült a partraszállás során. Meg volt győződve arról, hogy Oosterbeek, ahol családjával menedékre talált, romhalmazzá válik.
A Wolfheze körüli erdőségekben sorra robbantak fel a titkos német lőszerraktárak, és a híres elmegyógyintézetet is több telitalálat érte. Az iroda épülete körüli négy pavilon megsemmisült, negyvenöt beteg meghalt (az áldozatok száma később nyolcvanra nőtt), és rengeteg volt a sebesült. Hatvan rémült, többnyire női ápolt a környék erdőiben kóborolt. A villamos áram megszakadt, dr. Marius van der Beek, a helyettes igazgató nem tudott segítségért telefonálni. Türelmetlenül várta, hogy orvosok érkezzenek Oosterbeekből és Arnhemből, hiszen ha eljutott oda is a bombatámadás híre, maguktól is jönnek, gondolta. A lehető legsürgősebben két műtőre, sátorra és sebészekre lett volna szüksége.
Az egyik “bentlakó”, Hendrik Wijburg, valójában a földalatti mozgalom tagja volt, és csak az elmegyógyintézetben rejtőzött. “Ebben a pillanatban a kórházban nem állomásoztak németek – emlékezik –, de a közelben építettek állásokat, az erdőben pedig ott volt a tüzérségük és a lőszerraktáruk.” A légitámadás során, amikor az álcázott lőszerraktárat találat érte, Wijburg éppen az egyik épület tornácán állt, és a légnyomás a földhöz vágta. “Óriási robbanást hallottam, azután a lőszerraktár felől sivítva jöttek a gránátok, becsapódtak a kórházba, rengeteg embert megöltek és megsebesítettek.” Wijburg talpra szökött, és segített az ápolónőknek, akik a géppuskázó vadászgépek támadásának kellős közepén hatalmas keresztet raktak ki fehér lepedőkből a pázsitra. A körzetet súlyos támadás érte, s Wijburg úgy érezte, “hamarosan színültig megtelik a kórház hullákkal és haldoklókkal”.
Arnhemben a tűzoltók elszántan küzdöttek az egyre terjedő lángokkal. Dirk Hiddinket, az elavult felszerelésű tizenöt főnyi tűzoltóraj parancsnokát (emberei két kordét húztak-vontak: az egyiken összegöngyölt tömlőket, a másikon létrákat vittek), a németek által megszállt Willems laktanyához rendelték, amelyet telibe találtak az alacsonyan szálló Mosquitók. Noha a laktanya lobogó lánggal égett, Hiddink szokatlan parancsot kapott az arnhemi tűzoltó-főparancsnokságtól: hagyja, hadd égjen le a laktanya, de óvja meg a környező házakat. Amikor a helyszínre érkezett, megállapította, hogy a laktanyát amúgy sem lehet megmenteni, a tűz annyira elharapózott.
Gerhardus Gysbers kitekintett édesapja Willemsplein 28. szám alatti lakásának ablakából, és lángokat látott köröskörül. Nemcsak a laktanya égett, hanem a közeli iskola és szemközt a Royal étterem is. Gysbers emlékezete szerint akkora volt a hőség, hogy “ablakainkban az üveg egyszerre hullámossá vált, majd megolvadt”. A család hanyatt-homlok menekült az épületből. Tégla- és fatörmeléken át botorkáltak ki a térre. Gysbers látta, hogy a felrobbant laktanya romjai közül vérző orrú és fülű németek botorkálnak elő. Henrik Karel villamosvezető véletlenül keveredett a Willemspleinre. A bombázás megszakította az áramszolgáltatást. Karel halványsárga villamoskocsija kikapcsolt motorral lefelé gördült egy enyhe lejtőn, s a téren megállt. Ott már sok összetorlódott villamoskocsi állt. Karel füstön, tömegen és törmeléken át látta, hogyan menekülnek a Royal étterem pincérei az égő épületből. Az ajtókban tülekedő néhány vendéget sorsára hagyva, az ablakokból ugráltak ki.
A nagy arnhemi hídtól valamivel délkeletre, a városi gázműveknél, Nicolaas Unck technikus csodálattal adózott a bombázógépek pontos célzásának. Áttekintett a Rajnán, és megállapította, hogy tizenkét légvédelmi ütegállást semmisítettek meg. Egyetlen löveg maradt állva, de a csövei annak is félreálltak. Most, hogy a város áram nélkül maradt, Uncknak volt, oka a fejtörésre. A technikusok nem állíthattak elő gázt: ha a három hatalmas gáztartály kiürül, vége a gázszolgáltatásnak. Eltekintve a szén- és tűzifakészletektől, Arnhemnek se villamos árama, se fűtéshez, se főzéshez szükséges fűtőanyaga.
Sok ezer ember zsúfolódott a templomokba. Jan Mijnhart lelkész elbeszélése szerint csupán az óriási református Grote Kerk-templomban ezerkétszáz ember szorongott. “Jóllehet odakint robbantak a bombák, Johan Gerritsen tiszteletes folytatta az istentiszteletet. Amikor megszűnt a villamosáram-szolgáltatás, elhallgatott az orgona. Ekkor a gyülekezetből többen kézi erővel kezdtek fújtatni.” Majd amikor szirénák vijjogása, bombák robbanása, repülőgépek zúgása közepette elhalt az orgona hangja, a gyülekezet fölkelt, és elénekelte a “Wilhelmus”-t, a holland nemzeti himnuszt.
A pályaudvar melletti református templomban Gijsbert Numan, az ellenállási mozgalom tagja, feszülten figyelt Dominee Both prédikációjára. Arra gondolt: még a leghevesebb bombázás sem térítheti el a németeket attól a szándékuktól, hogy valamikor a nap folyamán kivégezzék a polgári túszokat, megtorlásul a vasúti viadukt elleni támadásért. Lelkiismeret-furdalást érzett, amint a prédikációt hallgatta “a felelősségről, amellyel Istennek és embertársainknak tartozunk cselekedeteinkért”, s úgy döntött, hogy az istentisztelet után jelentkezik a németeknél. A templomból kilépve Numan a törmeléken át egy utcai telefonfülke felé igyekezett. Föltárcsázta Pieter Kruyffot, a területi parancsnokot, és közölte elhatározását. Kruyff kurtán, tárgyilagosan válaszolt. “Elutasítom – mondta. – Folytatod a munkádat.” Végül mégsem Kruyff mondta ki az utolsó szót. A Market-Garden hadművelet megmentette a túszok életét.
Tizenegy mérföldre a várostól délre, Nijmegenben, a szövetséges bombázók olyan pontosan célozták meg a német légelhárítókat, hogy ekkor már egyetlen üteg tüzelt csak. A hatalmas PGEM erőmű, amely Gelderland tartomány villamos áramát szolgáltatta, csak jelentéktelen sérüléseket szenvedett, de a nagyfeszültségű vezetékek szakadtan lógtak, s a körzetben megszűnt az áramszolgáltatás. A PGEM erőmű közelében egy műselyemgyár súlyos találatokat kapott, és nagy lánggal égett. A város sok épületét érték találatok. Egy leányiskolába meg egy nagy katolikus népjóléti központba is bombák csapódtak. A Waalon túl, Lent falucskában megsemmisült egy üzem, és sorra robbantak a lőszerraktárak.
A város légvédelmi parancsnokságán gyertyafénynél dolgoztak. A munkatársak egyre elképedtebben olvasták a sűrűn érkező jelentéseket. Albertus Uijen, aki a jelentéseket rendszerezte, percről percre értetlenebb lett. A nagy terület bombázása nem mutatott világos célra – csak annyi derült ki egyértelműen, hogy Nijmegen körül valamennyi német állást támadás ért. A bevezető legfontosabb utakat – a Waalburgot, a St. Annastraatot és a Groesbeekseweget – elvágták. Mintha a szövetségesek megkísérelték volna elszigetelni a várost.
Akárcsak Arnhemben, a lakosság többsége Nijmegenben is óvóhelyeken keresett menedéket a vadászrepülők utcákat végigsöprő támadásai elől. Éliás Broekkamp azonban, akinek a háza a Waal-híd közelében állott, fölkapaszkodott a tetőre, hogy jobban áttekinthesse a helyzetet. Meglepetésére azt látta, hogy öt házzal odébb, a német városparancsnok hivatalának személyzete ugyanígy tesz. Broekkamp úgy emlékezik, hogy a németek “gondterhelteknek látszottak. Én persze elragadtatottan figyeltem. Még azt is megállapítottam, milyen gyönyörű az idő.”
Johanna Breman ápolónő megfigyelte, hogy a németeken vakrémület lesz úrrá, amikor a vadászrepülők géppuskával pásztázzák az utcákat. A Waal-híd közelében, egy lakóépület második emeleti ablakából letekintve látta, hogy “sebesült német katonák támogatják egymást. Némelyek alig vonszolták magukat, sokan közülük kötésben voltak. Zubbonyuk nyitva, a legtöbben még a sisakjukat is elfelejtették föltenni. Nyomukban német gyalogság közeledett. A híd felé menekültek, és az ablakokra tüzeltek, ha valahol egy holland fej előbukkant.” Mihelyt a németek elérték a hídfeljárókat, lövészteknőket kezdtek ásni. “Mindenütt ástak – emlékezik Johanna Breman –, a, hídhoz vezető utca környékén, a közeli füves térségeken és” a fák alatt. Bizonyos voltam abban, hogy a szövetséges támadás elkezdődött, és emlékszem, azt gondoltam: »Milyen pompás kilátásunk nyílik majd innen a csatára.« Valami nagy eseményt vártam.” Breman ápolónő csak azt nem várta, hogy néhány hónap múltán férjhez megy Charles Masonhoz. a 82. hadosztály törzsőrmesteréhez, aki a 13. sz. vitorlázó repülőgépen ér majd földet a Groesbeek-domb közelében, két mérföldre délnyugatra attól a lakóháztól, amelynek az ablakából az ápolónő kitekintett.
A Market-Garden hadművelet legfontosabb célpontjainak a peremén fekvő néhány város és község ugyanolyan súlyos károkat szenvedett, mint maguk a fő célpontok – ezekben a helységekben szinte semmiféle légoltalom nem volt. Zeelst falucska közelében, Eindhoventől vagy öt mérföldnyire, Gerardus de Wit a cukorrépaföldön keresett menedéket a bombázások elől. Nagy magasságban repülőgépeket látott. Szirénák nem szóltak, de egyszerre zuhogni kezdtek a falura a bombák. De Wit, aki éppen fivéréhez tartott a négy mérfölddel délebbre fekvő Veldhovenba, visszafordult, kerékpárjával lehajtott az útról, és hasra vágódott az út menti árokban. Most már mindenáron vissza akart jutni feleségéhez és tizenegy gyermekéhez.
Noha a repülők szüntelenül pásztázták az utat, De Wit úgy határozott, hogy megkockáztatja a hazatérést. Amikor kikémlelt az árokból, és végignézett a mezőn, azt látta, hogy “még a levelek is megperzselődtek”. Kerékpárját az árokban hagyta, fölugrott, és átrohant a nyílt mezőn. A falu felé közeledve rádöbbent, hogy az Eindhoven melletti Welschap repülőtérnek szánt bombák mind Zeelstre hullottak. Mindenfelé romokat látott. Házak égtek, omlottak. Az emberek döbbenten álltak. Sokan zokogtak. Ismerőse, az özvegy Van Helmont asszony, amikor megpillantotta, sírva kérlelte, menjen vele, takarják le egy fiú holttestét. Fejét leszakította egy repesz, De Wit azonban még így is fölismerte benne egyik szomszédja fiát. Gyorsan letakarta. “Nem néztem már se jobbra, se balra – emlékezik –, hanem azon voltam, hogy minél előbb hazajussak.” Közel járt már a házához, amikor a szemközt lakó tartóztatta föl: “Repesztalálat ért – kiáltott rá –, gyere, mert elvérzek!”
De Wit azonban meglátta feleségét, Adriánál. Az asszony odarohant hozzá. “Már azt hittem, sohasem vergődsz haza – zokogta , gyere gyorsan! A kicsinket repesz érte.” De Wit faképnél hagyta a sebesült szomszédot. “Csak a fiamra gondoltam. Amikor ódaértem, láttam, hogy a szilánk föltépte a jobb oldalát, jobb lábát pedig majdnem leszakította. A gyerek eszméleténél volt, és vizet kért. Ekkor vettem észre, hogy jobb karja hiányzik. Kérdezte, hol a karja, és hogy megnyugtassam, azt válaszoltam: »Rajta fekszel.«” De Wit ott térdelt a fia mellett, amikor megérkezett az orvos. “Megmondta nekem, hogy nincsen remény, a fiunk menthetetlen.” De Wit ölbe vette, és elindult vele a Dúc George Szivargyárba, ahol vöröskeresztes segélyhelyet rendeztek be. De el sem ért a gyárig, tizennégy éves fia meghalt a karjában.
Az általános rémület, zűrzavar és reménykedés közepette alig néhány holland eszmélt fel a szövetséges légideszanthadsereg előőrsének megérkezésére. Délután 12 óra 40 perc táján tizenkét angol Stirling bombázógép húzott el Arnhem körzete fölött. 12.47-kor négy amerikai C-47-es jelent meg az Eindhoventől északra elterülő hangás fölött, más kettő pedig a mezők felett Nijmegentől délnyugatnak tartott. Overasselt városka irányában. Ezekkel a gépekkel érkeztek a leszállást jelző angol és amerikai egységek.
A Renkum-mezőség szélén, Wolfhezétől nem teljes egy mérföldre levő tanyájára hazatérő Jait Pennings látta, amint nyugat felől alacsonyan szálló repülőgépek közelednek. Gondolta, bizonyára a vasútvonal bombázására fordultak vissza. Szorongva figyelte őket, készen arra, hogy amint hullani kezdenek a bombák, fedezéket keressen. De mihelyt a repülök a hangás fölé értek, a meglepett Pennings azt látta, hogy “kötegek hullanak ki a gépekből, majd kinyílnak az ejtőernyők. Tudtam, hogy Normandiában a szövetségesek először ejtőernyősöket dobtak le, és most már biztos voltam, hogy megkezdődött a mi inváziónk.”
Alig telt el néhány perc, és a tanyájára érkező Jan már torkaszakadtából kiáltotta feleségének: “Gyere ki! Szabadok vagyunk!” Nemsokára megjelentek a tanya udvarán az első ejtőernyősök, akiket életében látott. Pennings az örömtől kábultan, megilletődve rázta a kezüket. Fél órán belül közölték vele, “sok százan követnek bennünket”.
Jan Peelen gépkocsivezető is tanúja volt a jelzőegységek leszállásának a Renkum-mezőségen. Emlékezete szerint “hangtalanul ereszkedtek alá. Nagyon fegyelmezett katonák voltak, s mihelyt földet értek, megkezdték a mező megjelölését.” A vasútvonaltól északra leszálló más jelzőalakulatokhoz hasonlóan, ők is a leszállási és leugrási körzeteket jelölték meg.
Tizenöt mérföldre innen délnek, Overasselt város közelében, a németek elől rejtőző tizenkilenc esztendős Theodorus Roelofsot váratlanul szabadították föl a 82. légideszant-hadosztály jelző katonái, akik családja tanyájánál értek földet. Az amerikaiak, emlékezik, “felderítők voltak, és attól tartottam, hogy e maroknyi bátor katonával egykettőre végeznek a németek”. A jelző katonák nem vesztegették az időt. Amikor kiderült, hogy a fiatal holland beszél angolul, nyomban felfogadták kalauznak és tolmácsnak. Roelofs betájolta nekik a térképükre jelölt pontokat, majd elvezette őket a leszállásra kiszemelt helyekre. Lenyűgözve nézte, hogyan jelölik meg a katonák a területet “színes szalagokkal és füstfejlesztőkkel”. Három percen belül egy sárgával körülhatárolt “O” és lila füst világosan mutatta a leszállási övezetet.
A 101. hadosztály jelzőalakulatait szállító négy C-47-est erős légelhárító tűz fogadta Eindhoventől északra. Az egyik gép találatot kapott, is lángolva lezuhant. Talán négyen élték túl a katasztrófát. A másik három gép folytatta útját, és a leszállást jelző katonák pontosan le is ugrottak a 101. hadosztály számára kijelölt két övezetben. 12 óra 54 percre a Market-Garden hadművelet teljes területén megtalálták és kijelölték a leszállási és leugrási övezeteket. Bármilyen hihetetlennek hangzik, a németek még ekkor sem rendelték el a riadót.
A Hoenderloo laktanyában Walter Harzer alezredes, a, Hohenstaufen hadosztály parancsnoka, a frissen kitüntetett Paul Graber kapitány egészségére emelte poharát. Alig néhány perce látta, hogy Arnhemtől nyugatra néhány ejtőernyős ereszkedik alá. Csöppet sem lepődött meg. Azt hitte, a találatot kapott bombázógépek legénysége. Oosterbeekben, a Tafelberg Hotelban, Model tábornagy aperitifjét – egy pohár jégbe hűtött moseli bort – fogyasztotta vezérkari főnöke, Hans Krebs altábornagy, Hans von Tempelhof ezredes, hadműveleti parancsnok és Leodegard Freyberg ezredes, főhadiszállási szárnysegéd társaságában. Gustav Sedelhauser hadnagy hadtáptiszt emlékezete szerint “a tábornagy a főhadiszállásán már-már kicsinyesen pontos volt. Mindig pontban 13.00-kor ültünk az ebédhez.” Ez volt a Market-haderők támadásának időpontja.

3

A 101. légideszant-hadosztályt szállító C-47-esek hatalmas légi armadája zárt alakzatokban, dübörögve húzott el a szövetségesek által megszállt Belgium fölött. Brüsszelt mintegy huszonöt mérfölddel elhagyva, a “légi vonatok” északnak kanyarodtak a holland határ felé. Amikor a katonák lepillantottak, első ízben látták a földi “másukat”, a Garden-haderőket, akik földi támadásukat összehangolták az ő légideszant-hadműveletükkel. Szemet gyönyörködtető, felejthetetlen látvány volt. Horrocks tábornok XXX. hadteste lenyűgözően vonult a földeken, ösvényeken, utakon. Sűrűn egymás mögött tömörülő harckocsioszlopok, félhernyótalpas harckocsik, páncélozott járművek és csapatszállító kocsik, lövegek végtelen sorai álltak készen a kitörésre. A harckocsik antennáin parancsnoki lobogók lengtek. A járművekre felkapaszkodott és a mezőkön táborozó sok ezernyi angol katona felfelé integetett a légideszant-hadsereg katonáinak. Az angol frontvonal fölött narancsszínű füst emelkedett a magasba. Azon túl már az ellenség volt.
A vadászbombázók szinte a földet súrolva vezették a repülőalakzatokat a leugrási zónák felé, s azon voltak, hogy minden akadálytól megtisztítsák a hadosztály útját. Jóllehet a légideszant-támadást megelőző bombázás sok légvédelmi üteget elnémított, hirtelen álcázóhálók csapódtak vissza eddig fel nem fedezett ellenséges állásokról. Sokan emlékeznek még a szétnyíló szalmakazlakra, amelyek mélyén ott lapultak a 88 és 20 milliméteres légvédelmi ágyúk. Bármilyen alaposan végezték dolgukat a szövetséges vadászrepülők, nem hallgattathatták el teljesen az ellenséges ütegeket. A 101. hadosztályt szállító repülőgépeket, alig hétpercnyire az Eindhoventől északra kijelölt leugrási zónáktól, erős elhárítótűz fogadta.
John Cipolla őrvezető éppen szundikált, amikor “légvédelmi ágyúk harsány ugatása” riasztotta fel, s máris “repesz hasította át a repülőgépünket”. Akárcsak a társai, Cipolla is alig tudott mozdulni a súlyos felszereléstől. Nemcsak a puskáját, hátizsákját, esőkabátját és pokrócát kellett cipelnie, töltényövek is húzták a vállát, zsebei megrakva kézigránáttal, konzervvel, s persze ott volt az ejtőernyője és a póternyője is. Ráadásul ezen a repülőgépen minden katona egy-egy aknát is vitt. “Balra tőlünk láng csapott ki egy C-47-esből. Azután kigyulladt még egy gép – emlékezik vissza –, én meg azt gondoltam: »Úristen, most mirajtunk a sor! Hogy a csudába kerülök ki innét!«”
Cipolla C-47-ese megrázkódott, és valamennyien egyszerre kezdtek ordítani: “Gyerünk ki! Eltaláltak!” Az instruktor kiadta a parancsot: “Fölállni, ejtőernyőt bekapcsolni!” Azután higgadtan megkezdte a felszerelés vizsgálatát. Cipolla hallotta, amint a katonák sorra jelentik: “Egy, rendben! Kettő, rendben! Három, rendben!” Úgy tetszett, órák telnek el, amíg ő, a huszonegy főnyi csoport utolsó tagja is elharsoghatja: “Huszonegy, rendben!” Kigyulladt a zöld fény, és a katonák már ugrottak is. Hulltak lefelé, fejük fölött pedig kibomlottak az ejtőernyők. Amikor Cipolla föltekintett, hogy megnézze, rendben van-e az ejtőernyője, meglátta, hogy a C-47-es, amelyből néhány másodperce ugrott ki, lángokban áll, majd lezuhan.
Hiába robbantak gránátok a gépek körül, a kötelékek nem züllöttek szét. A IX. csapatszállító-parancsnokság pilótái megtartották a kitűzött repülési irányt. Robert O'Connell alhadnagy emlékezete szerint alakulata olyan szoros kötelékben repült, hogy “arra gondoltam, pilótánk mindjárt a tőlünk balra repülő pilóta fülébe dugja gépének szárnyát”. O'Connell gépe kigyulladt. Felvillant az “ugrásra készülni” piros lámpa, “de a gépben olyan sűrűn gomolygott a füst, hogy nem láttam egységem utolsó embereit”. A katonák fuldokoltak a füsttől, és ordítottak, hogy hagyják őket ugrani. O'Connell “nekifeszült az ajtónak, hogy valahogyan bent tartsa őket”. A pilóták nyugodtan tovább repültek, semmiféle kitérőt nem tettek, és O'Connell látta, hogy a kötelék lejjebb ereszkedik, sebessége lassul, amint közeledik az ugrás. O'Connell abban reménykedett, “ha a pilóta úgy ítélné meg a helyzetet, hogy a gép lezuhan, jókor zöldet jelezne, hogy a katonáknak elég idejük maradjon kiugrani”. A pilóta nagy lélekjelenléttel repült, a kijelölt irányt tartva, lángoló gépével a leugrási zóna fölé. Kigyulladt a zöld fény, és O'Connell meg az emberei rendben kiugrottak. O'Connell később megtudta, hogy a gép kényszerleszállást végzett, de legénysége életben maradt.
A csapatszállító pilóták, mit sem törődve biztonságukkal, átvitték gépüket a légelhárítás tüzén, és eljuttatták az ejtőernyősöket a leugrási övezetek fölé. “Ne aggódj miattam üzente rádión parancsnokának Herbert E. Shulman alhadnagy, egy lángoló C-47-es pilótája. – A célba dobom le a katonákat.” Meg is tette. Az ejtőernyősök rendben hagyták el a gépet, amely néhány másodperc múltán lángolva lezuhant. Charles A. Mitchell törzsőrmester iszonyodva figyelte, hogy a bal kéz felől mellette repülő gép bal oldali motorjából lángnyelvek csapnak ki. A pilóta azonban nyílegyenesen továbbrepült, és az ejtőernyősegység a lángokon át ugrott ki a kijelölt övezet fölött.
Ezzel azonban még nem értek véget a tragédiák. Paul Johnson őrvezető például közvetlenül a pilótafülke mögött ült, amikor gépe telitalálatot kapott, és mindkét üzemanyagtartálya lángra lobbant. A tizenhat ejtőernyős, a pilóta és a másodpilóta közül csak Johnsonnak és két ejtőernyőstársának sikerült kiugrania az égő gépből. Ehhez azonban át kellett kúszniuk az utat eltorlaszoló holttesteken. A megmaradtak is súlyos égési sebeket szenvedtek – Johnson haja lepörkölődött. Német harckocsikörletben értek földet, s egy árokba húzódva fél órán át védekeztek az ellenséggel szemben. Majd amikor már mindhárman megsebesültek, a túlerő legyűrte és foglyul ejtette őket.
Egy másik repülőgépben éppen fölvillant a zöld lámpa, amikor az ajtóban álló ejtőernyőst, akinek elsőként kellett volna ugrania, halálos lövés érte. Hátrazuhant John Altomare tizedesre. Gyorsan félrehúzták holttestét, és a csoport többi tagja kiugrott. S miközben egy másik ejtőernyősosztag a föld felé lebegett, egy C-47-es, amellyel nem bírt a pilótája, elkapott kettőt közülük, és légcsavarja összeaprította őket.
Az amerikaiak, jellemző módon, még a leugrási körzetek megközelítésének hátborzongató eseményeiben is meglátták a humort. Cecil Lee kapitány éppen nekikészülődött, hogy bekapcsolja ejtőernyőjét, amikor repülőgépét eltalálták. Repesz ütötte keresztül az ülést, amelyről egy pillanattal előbb kelt fel. Az egyik katona fölháborodva kiáltott: “No nézd csak, még latrinát is kapunk!” Egy másik gépen Anthony Borrelli alhadnagy úgy érezte, hogy megbénult. Kigyulladt a piros lámpa, és mindenki fölkészült az ugrásra. Mindenki – csak Borrelli nem, mert nem bírt mozdulni. A kéthetes tisztnek, aki most vett részt élete első bevetésén, elsőnek kellett volna ugrania, s tudta, hogy minden szem őrá szegeződik. Hosszas feszengés után ébredt rá, hogy övét az üléshez kapcsolta. Robert Boyce közlegény a hadosztály fogorvosának figyelmeztetése ellenére vett részt a hadműveletben “L.O.B.”-nek minősítették (Left Out of Battle = kihagyni a bevetésből), mert egyre a fogaival bajlódott. Századparancsnokának közbenjárására azonban mégis engedélyezték e normandiai veteránnak, hogy társaival tartson. Nemcsak a fogával volt azonban baja. Őt is, akárcsak annyi társát, idegesítették az ejtőernyős-felszerelés változtatásai: bevezették a géppuskák lábának külön göngyölegét, egyes ejtőernyőket gyorskioldó zsinórzattal szereltek fel, s a katonák ugróbakancs helyett rövid szárú, csatos csizmát kaptak. Az ejtőernyősök legfőképpen attól tartottak, hogy függesztőköteleik beakadhatnak új csizmájuk csatjába. Amikor a repülőgép célja felé közeledve, egyre alacsonyabbra ereszkedett, Boyce letekintve látta, hogy odalenn hollandok két ujjukkal V-t formálva a győzelmi jellel köszöntik őket. Boyce, mintha csak erre várt volna, fölkiáltott: “Hé, fiúk, nézzétek: kettőt tesznek egy ellen, hogy nem érünk le!”
Sokan valóban nem adtak volna többet, hogy eljutnak az ugrási övezetek fölé. Robert F. Sink ezredes, az 506. ezred parancsnoka látta, hogy “iszonyatosan erős légelhárítás fogad bennünket”. Éppen kitekintett az ajtón, amikor a repülőgép megrázkódott, szárnyának egy darabja Sink szeme láttára leszakadt, és lengett a levegőben. Sink a katonáihoz fordult: “volt szárnyunk, nincs szárnyunk”, mondta, de nagy megkönnyebbülésére “az emberek szemmel láthatóan nem keseredtek el. Úgy számítottak, hogy már szinte megérkeztünk.”
A 2. sz. gépben Sink helyettese, Charles Chase alezredes észrevette, hogy a gép bal szárnya kigyulladt. Thomas Mulvey kapitány még jól emlékezik, hogy Chase egy percig csak nézte, azután nyugodtan megszólalt: “Úgy látom, elkaptak bennünket. Okosabb, ha indulunk.” Amikor mindkét gépen felvillant a zöld lámpa, sorra kiugrottak. Chase gépe földet érve elégett. Sink sérült szárnyú gépének alighanem sikerült visszavergődnie Angliába.
Az 502. ezred repülőoszlopai hasonlóan heves elhárítótűzbe kerültek. Ráadásul két kötelék gépei majdnem összeütköztek. Az egyik kötelék ugyanis némileg eltérve a megjelölt útvonaltól, a másik kötelék útjába került – ezért a másiknak magasabbra kellett emelkednie, ejtőernyőseinek pedig magasabbról kellett ugraniuk. Az egyik légi vonat vezérgépén tartózkodott Maxwell D. Taylor tábornok, a hadosztály parancsnoka, és Patrick Cassidy alezredes, az 502. ezred 1. zászlóaljának a parancsnoka. Az ajtóban álló Cassidy látta, amint a kötelék egyik repülőgépéből láng csap ki. Csak hét ejtőernyőig jutott el a számolásban, amikor bal keze felől egy másik C-47-es is kigyulladt. Ebből valamennyi ejtőernyősnek sikerült kiugrania. Cassidy dermedten figyelte a lángoló gépet, és nem vette észre, hogy közben náluk kigyulladt a jelzőlámpa. A mögötte álló Taylor tábornok csöndesen odaszólt: “Cassidy, zöld.” “Igenis, tábornok úr” – válaszolta gépiesen Cassidy, és már ugrott is. Másodikként Taylor követte.
Taylor tábornok szerint a 101. hadosztály ejtőernyős ugrása “szokatlanul sikeresen, szinte hadgyakorlatként zajlott le”. A tervezés során Taylor törzse harmincszázalékos veszteséggel számolt. Az Angliából útnak indított 6695 ejtőernyősből 6669 ugrott sikeresen. A C-47-esek és a vadászrepülők hősiességének köszönhetően a 101. hadosztály szinte tökéletes ejtőernyős manővert hajthatott végre. Jóllehet néhány egységet egy-három mérföldre a kijelölt övezetektől északra dobtak le, annyira egymáshoz közel értek földet, hogy gyorsan felfejlődhettek. Csupán két repülőgépnek nem sikerült a ledobási övezetekig eljutnia. A veszteségek zöme a IX. csapatszállító-parancsnokság pilótáira jutott, akik eltökélték, hogy ha törik, ha szakad, eljuttatják a célpontok fölé az ejtőernyősöket. A 101. hadosztályt szállító 424 C-47-es közül minden negyedik gép megsérült, tizenhat le is zuhant – a lezuhantak legénysége mind elpusztult.
Súlyos veszteségeket szenvedtek a vitorlázó repülőgépek is. Később, amikor ezek a “légi vonatok” is rendre a leszállási övezetek fölé érkeztek, a Son melletti övezetbe indított hetven közül csupán ötvenhárom siklott le baj nélkül. Az ellenséges légelhárítás tüze és a kényszerleszállások ellenére azonban a vitorlázógépeknek mégis sikerült az általuk szállított katonák nyolcvan százalékát, a dzsipek és vontatók hetvenöt százalékát biztonságban földre tenniük. Taylor “Vijjogó Sasai” megkezdték előnyomulásukat a célpontok: az angol szárazföldi erők számára oly fontos tizenöt mér földes folyosó hídjai és átkelőhelyei felé.

4

Kurt Student vezérezredes törzskarának főnökével, Reinhard ezredessel Vught melletti villájának erkélyén állt, s mindketten “elképedten bámultunk, mint a hülyék”. Student még jól emlékezik, hogy “amerre csak néztünk, vég nélkül vonultak a repülőgépek vadászok, csapatszállítók és teherszállítók. Fölkapaszkodtunk a háztetőre, hogy legalább arról képet alkothassunk, merre tartanak.” A repülőgépek áradata nyilvánvalóan Grave és Nijmegen felé tartott, és Student jól látta, hogy néhány mérfölddel délre, Eindhoven és Son közelében csapatszállító repülőgépek ejtőernyősöket és felszerelést dobnak le. Némelyik gép olyan alacsonyan repült, hogy Student és Reinhard ösztönösen behúzta a nyakát. “Főhadiszállásunk irodistái, hadtáposai, gépkocsivezetői és híradósai mind kinn álltak a szabadban, és mindenféle kézifegyverrel tüzeltek a gépekre. A mi vadászainknak szokás szerint hírük sem volt.” Student ámult. “Nem értettem, mi történik, és azt sem tudtam, merre tartanak a légideszantegységek. Ezekben a percekben eszembe se ötlött, hogy mi magunk milyen veszélyes helyzetbe kerültünk.” De az ejtőernyős-szakembert csodálat és irigység fogta el: “Nagy hatással volt rám ez a lenyűgöző látvány. Eltűnődtem a magunk légideszant-hadműveletein, és sóhajtva így szóltam Reindhardhoz: »Ha egyszer én rendelkezhetnék ennyi mindennel! Csak egyetlenegyszer lenne ennyi repülőgépem!«” Reinhard sokkal földhözragadtabban gondolkozott. “Herr General mondta Studentnak –, valamit tennünk kell!” Leereszkedtek a háztetőről, és visszatértek Student parancsnokságára.
Student éppen előző esti jelentésében figyelmeztette a főparancsnokságot: “A Maas-Schelde-csatornától délre hadoszlopok erős forgalma utal a küszöbönálló támadásra. “Most el kellett döntenie, meg is kezdődött-e már ez a támadás? S ha meg, ezek a légideszantegységek az Eindhoven, Grave és Nijmegen körüli hidakat akarják-e elfoglalni?” Valamennyi híd pillérét aláaknázták már, s különleges utász- és biztonsági alakulatok őrizték. Minden átkelőhelyre hídparancsnokot neveztek ki, azzal a szigorú utasítással, hogy ha megtámadják, semmisítse meg a hidat. “A szövetségeseknek ebben a helyzetben nyilvánvalóan arra kell törekedniük – töprengett Student –, hogy légideszant-alakulatok bevetésével megszállják a hidakat, mielőtt még fölrobbanthatnánk.” Ekkor Student még nem gondolt arra, mekkora a jelentősége az arnhemi Alsó-Rajna-hídnak. “Kapcsolja Modelt”, szólt Reinhardnak.
Reinhard fölvette a kagylót, de a telefon néma maradt. A főhadiszállást addigra elvágták a világtól.

Harminchét mérfölddel távolabb, Oosterbeekben, a Tafelberg Szállóban, Gustav Sedelhauser hadnagy, Model biztonsági alakulatának parancsnoka, dühösen ordított a tábori telefonba: “Még nem aludta ki a tegnapi részegségét?” Youppinger azonban, a Sedelhauser parancsnoksága alatt álló kétszázötven főnyi főhadiszállási őrség altisztje, megismételte közlését. Wolfhezében “vitorlázó repülőgépek szállnak le, egyenesen az ölünkbe”, kiáltotta. Sedelhauser lecsapta a kagylót, berohant a hadműveleti szobába, és jelentette a hallottakat egy megdöbbent alezredesnek. Együtt siettek az ebédlőbe, ahol Modelnak és vezérkari főnökének, Krebs tábornoknak éppen az ebédet szolgálták fel. “Most értesültem, hogy Wolfhezében vitorlázó repülőgépek ereszkednek le”, jelentette az alezredes. Tempelhof ezredes, hadműveleti főnök rámeredt, Krebs szeméből kiesett a monokli. “Benne vagyunk a pácban”, állapította meg Tempelhof.
Model fölugrott, és csak úgy ontotta a parancsokat a főhadiszállás kiürítésére. Az ebédlőből kisietve – össze akarta szedni személyi holmiját – még hátraszólt: “Rám pályáznak, meg a főhadiszállásra!” Néhány pillanat múlva a tábornagy kis bőröndöt szorongatva rohant ki a Tafelberg kapuján. A járdán elejtette, és kiborult a fehérneműje meg a pipereholmija.
Krebs olyan fejvesztetten rohant Model után, hogy Sedelhauser szerint “még a sapkáját, a pisztolyát meg az övét is benn felejtette”. Tempelhofnak arra sem maradt ideje, hogy a hadműveleti szobában leszedje a falról a térképeket. Rohanva érkezett Freyberg ezredes, a főhadiszállás szárnysegédje is. Sedelhauser mellett elszáguldva odakiáltott neki: “Nehogy itt felejtse a szivarjaimat!” Model bevágódott a kocsijába, és parancsot adott gépkocsivezetőjének, Frombecknek: “Gyorsan! Doetinchembe! Bittrich parancsnokságára!”
Sedelhauser megvárta, amíg a kocsi elviharzik, azután visszatért a szállodába. A hadműveleti szobában ott találta az asztalon a főhadiszállás térképeit, amelyeken be voltak jelölve a német állások Hollandiától a svájci határig. Összegöngyölte és vitte magával. Ezután elrendelte, hogy a Hartenstein- és a Tafelberg-szállót haladéktalanul ürítsék ki. Minden járműnek, “minden gépkocsinak, teherkocsinak és motorkerékpárnak azonnal el kell indulnia”, szólt az utasítása. Az utolsó jelentés, amelyet Doetinchembe indulása előtt kapott, arról számolt be, hogy az angolok alig két mérföldre vannak a főhadiszállástól. A nagy fejvesztettségben megfeledkezett Freyberg szivarjairól.

5

A hatalmas angol vitorlázóflotta talaj menti párában, égő épületek lángnyelvei és füstje közepette ért földet. A narancsszínű és bíborvörös nylonszalagokkal körülhatárolt területek hamarosan hatalmas repülőgép-parkolóra emlékeztettek. Wolfheze közelében két leszállási övezetből – északon a “Reyers Camp Farm”-ból, délnyugaton pedig a “Renkum hangárból” – kék füst gomolygott a magasba. Innen közel húsz mérföldes hosszúságban sorakoztak a vontató- és vitorlázógépek a kijelölt gyülekezőhelyükig, s'Hertogenboschig, egy Nijmegentől délnyugatra fekvő helységig. A hatalmas repülőgéposzlopokat vadászrajok biztosították. A levegőben olyan sűrű volt a forgalom, hogy a pilótákat a londoni Piccadilly Circus körül kialakuló csúcsforgalmi dugókra emlékeztette.
A légi vonatok – csoportjaik alig négyperces időközökben követték egymást – lassan húztak el a vízjárta sík holland táj fölött. Alattuk most tünedeztek elő azok a tereptárgyak, amelyeket már jó előre besulykoltak a pilótákba: a hatalmas, széles Maas és Waal folyók, előttük pedig az Alsó-Rajna. Amikor a kötelékek lejjebb ereszkedtek, és leszálláshoz készülődtek, a katonák jobb felől megpillantották Arnhemet és a legfontosabb célpontjaikat: a vasúti és közúti hidakat. Szinte hihetetlennek tetszett, hogy a R.A.F. erős légelhárító tüzet jósolt, s az óriási vitorlázóflotta szinte semmiféle ellenállásba nem ütközött. A támadást megelőző bombázások Arnhem körül jóval hatásosabbaknak bizonyultak, mint Eindhoven körzetében. Leszállás közben egyetlen vontató- vagy vitorlázógépet sem lőttek le.
A R.A.F. és a vitorlázórepülőgép-ezred kiválóan képzett pilótái óraműre valló pontossággal érkeztek a kijelölt övezetek fölé. Mihelyt a vitorlázók eloldották magukat, vontatógépeik nagy ívben magasba emelkedtek, hogy helyet adjanak a következő kötelékeknek. Ezek a bonyolult manőverek és a sűrű egymásutánban érkező kötelékek maguk is nehéz próbának bizonyultak. Bryan Tomblin pilóta őrmester elbeszélése szerint a leszállási övezetek fölött óriási volt a torlódás. “Vitorlázógépek, vontatók, kötelek és mindenféle holmik kavarogtak a levegőben emlékezik. – Éberen kellett figyelnünk.”
Victor Miller törzsőrmester egy Horsát vezetett, és még emlékezik, hogy amikor az Alsó-Rajna fölé ért, “hihetetlenül békésnek” látta a helyzetet. Odalent megpillantotta leszállási övezetét, “a háromszögletű erdőt, távoli sarkában a kis gazdaságot”. Néhány pillanat múltán már hallotta is Stirling vontatógépe navigátorának hangját: “Oké, kettes, ha kész vagy, mehetsz!” Miller igazolta a vételt. “Sok szerencsét, kettes”, búcsúzott a navigátor. Miller lekapcsolódott a vontatókötélről. A vontatógép a kötelet húzva eltűnt a szeme elől. Miller tudta, hogy “mikor a Stirling hazafelé fordul, a kötelet búcsúajándékként ledobja az ellenséges vonalakra”…
A vitorlázógép sebessége csökkent, a föld egyre közeledett. Miller utasítást adott a kiegyenlítőlapok működtetésére. Másodpilótája, Tom Hollingsworth őrmester, meghúzott egy fogantyút. A gép egy pillanatra megtorpant, “amint a szárnyak alól felemelkedő hatalmas lapok fékezték a sebességet”. Miller úgy becsülte, hogy a leszállási övezet nincs teljes egy mérföldre. “Szóltam Tomnak, nézzen ki, nem jönnek-e más gépek az ő oldalán. Az egyik alig ötven méterre tőlünk, éppen fölöttünk keresztezte az utunkat – s Miller elképedésére, rákanyarodott a mi röppályánkra. Egy másik vitorlázó jobb felől tartott nyílegyenesen felénk. Pilótája azon volt, hogy minél előbb leszálljon, s azt hiszem, nem is látott bennünket.” Miller szántszándékkal e gép alá bukott, hogy elkerülje az összeütközést. “Hatalmas fekete árny suhant el a pilótafülkénk fölött, közel a fejünkhöz. Arra kellett figyelnem, hogy épségben leszálljak, nem értem rá azzal törődni, hogy megfigyeljem, tüzelnek-e ránk igaz, amúgy sem tehettünk volna semmit a légelhárítótűz ellen.”
Folytatta a leszállást. “Fák koronája ágaskodott repülőgépünk hasa felé és szárnyaink mellett. Már majdnem letettem a gépet, amikor mellettünk feltűnt egy másik. Visszarántottam a kereket, nekiütődtünk a talajnak, vagy háromlépésnyit megugrottunk, azután végleg földet értünk. Tom erősen behúzta a féket. Végigszáguldottunk a fölszántott földön. Azután a kerekek belesüppedtek a puha talajba, és ötven méterre egy sűrű erdősávtól megálltunk.” A légörvénylés fülsiketítő sivítása után támadt csöndben Miller a távolból kézifegyverek hangját hallotta, “de csakis arra gondoltam, hogy minél előbb ki kell kerülnünk a gépből, mielőtt egy másik vitorlázó ránk zuhan, vagy leszáll ránk. Én hagytam el utolsónak a gépet. Körül sem néztem, és négy láb magasságból kiugrottam a rakodóajtón. Jól megütöttem magam, így értem földet Hollandiában.”
A Graham Marples híradóst szállító vitorlázó hosszasan körözött a légi torlódás miatt, majd visszatért a leszállási zóna fölé. “Addigra azonban elállt a szél”, emlékezik Marples. “Láttam, hogy fák hegye behatol a gép alján, és diribdarabra zúzza az aljlemezt. Azután már csak azt tudtam, hogy gépünk előrebukik, és belefúródik a talajba. Hallottam, amint darabokra törik, minden recseg-ropog, mint amikor száraz gallyak törnek. Noha orral értünk földet, senki sem sérült meg, alig néhányan szenvedtek zúzódásokat, karcolásokat.” A pilóta később elárulta Marplesnak: azért fékezte le hirtelen a gépet, hogy elkerülje az összeütközést egy másik vitorlázóval.
Sok vitorlázógép szerencsésen átvészelte a hosszú út nehézségeit, és leszállás közben érte el a végzet. George Davis törzsőrmester már kiürült Horsa gépe mellett állt, és figyelte, hogyan száll le sorra a többi. Az elsők között ért földet – az 1. légi úton szállított dandár harminckét katonáját hozta. Egyszerre csak azt látta, hogy két vitorlázógép “szorosan egymás mellett bukdácsol végig a leszállási övezeten, be a fák közé. Mindkettő szárnyait leborotválták a fák.” Alig néhány másodperc múltán újabb Horsa szállt le olyan iszonyú sebesen, hogy Davis tudta, nem állhat meg időben. A vitorlázógép belerohant a fákba. Egyetlen ember sem szállt ki. Davis másodpilótájával, Williams törzsőrmesterrel odarohant a géphez, és benézett a plexiüveggel borított pilótafülkébe. Már csak halottakat látott. Egy 75 milliméteres tarack leszakadt rögzítő láncáról, agyonzúzta az üteg legénységét, és lefejezte a pilótát meg a másodpilótát. Michael Dauncey hadnagy éppen földet ért vitorlázó repülőgépével, amely egy dzsipet, egy vontatót és egy üteg hat tüzérét szállította, amikor észrevette, hogy a közelében hatalmas, nyolctonnás Hamilcar száll le. “Puha volt a talaj, és láttam, hogy a Hamilcar orra a földet túrja.” Súlya és gurulási sebessége egyre mélyebben fúrta a talajba, mígnem a gép óriási farka a levegőbe emelkedett, és a Hamilcar bukfencet vetett. Dauncey tudta, hogy “a gépet kiásni reménytelen. A Horsa felül lapos, a Hamilcarnak viszont púpja van, ahol a pilóta ül, s tudtuk, hogy a pilótáknak amúgy is végük.”
Gordon Jenks törzsőrmester, egy másik Hamilcar pilótája, éppen leszálláshoz készülődve lett tanúja ennek a szerencsétlenségnek. Arra a következtetésre jutott, hogy a leszállásra kiszemelt talaj puha, s habozás nélkül úgy döntött, nem azon a mezőn teszi le a gépét. “Úgy számítottam, ha azonnal leereszkedek – emlékezik, marad elég sebességem, hogy túljuthatunk a kerítésen, és biztonságosan elvihetem a gépet a következő szántóföldre.” Jenks előrenyomta a kormánykart, leereszkedett, majd a föld fölött néhány lábnyira gyöngéden átemelte a hatalmas testet a kerítésen, és “pehelykönnyedséggel tette le a következő mező túlsó végén”.
Amerre a szem ellátott, mindenütt vitorlázógépek farka csapódott, és katonák ágyúkat, lőszert, készleteket, dzsipeket és vontatókat raktak ki. Henry Brook őrvezető vitorlázó repülőgépén is azt tapasztalták, hogy a kirakodás egyszerű ugyan elméletben, de megvalósítása korántsem zökkenőmentes. “A vitorlázógép farkát nyolc csapszeg tartotta egy biztonsági huzallal magyarázza Brook. Odahaza, Angliában, hadgyakorlatokon, mindig simán leengedtük a gép farkát, és két percen belül kiraktuk a dzsipet meg az utánfutót. A valóság jóval bajosabbnak bizonyult. Elmetszettük a huzalt, kiszedtük a peckeket, mégsem sikerült lecsapni a gép farkát. Nem tehettünk egyebet, le kellett feszítenünk a zárólapot.” J.W. Crook tüzér őrvezető hasonló pácba került, de egy közelükben kirakott dzsip a segítségükre sietett, és vontatókötelével letépte a gép farkát.
A két leszállási övezetben a katonák mindenfelé mentették a rakományt a szerencsétlenül járt vitorlázógépekből. A két óriási Hamilcar pusztulása érzékeny veszteség volt. Két, tizenhét fontos ágyút, háromtonnás tehergépkocsikat és lőszeres utánfutókat szállítottak. Azonban az 1. légi úton szállított ezred könnyűtüzérségének mind a tizenöt 75 mm-es hegyi tarackja sértetlenül megérkezett.
A vitorlázókon érkezett katonák szinte mind arról számolnak be, hogy a leszállás után furcsa, szinte kísérteties csönd fogadta őket. Majd meghallották a gyülekezési helyekről a “Blue Bonnets”-et játszó skót dudák rikoltozását. A Renkum hangás szélén leszállt katonák azt látták, hogy holland civilek róják cél nélkül az erdőt, vagy rémülten igyekeznek elrejtőzni. Neville Hay, a Phantom-alakulat hadnagya, úgy emlékezik, hogy “roppant kijózanító látvány volt. Némelyeken fehér kórházi köpeny volt, s mintha ápolók terelték volna őket. Férfiak és nők ugrándoztak összevissza, integettek, nevetgéltek és makogtak. Elmebetegek lehettek.” Victor Miller vitorlázó pilóta meghökkent az erdei hangok hallatán. S hamarosan “síri fehérbe öltözött férfiak és nők vonultak előttünk”. A katonák később tudták meg, hogy a furcsán viselkedő civilek a bombatalálatot kapott wolfhezei elmegyógyintézet ápoltjai voltak.
Urquhart tábornok a Renkum-mezőségen szállt le. Őt is meglepte a nagy csönd. “Hihetetlenül csöndes volt minden”, írja emlékezéseiben. Miközben törzskarának főnöke, Charles Mackenzie az erdő szélén építette a hadosztály hadműveleti parancsnokságát, Urquhart elindult az onnan négyszáz méternyire elterülő ejtőernyős leugrási térség felé. Lathbury dandártábornok 1. ejtőernyősdandárának perceken belül meg kellett érkeznie. Már hallatszott is a közeledő repülőgépek zúgása. Szerte a leszállási övezetekben megszűnt a jövés-menés, a lázas tevékenység. Mindenki feszülten leste a C-47-esek hosszú sorának feltűnését. Az ejtőernyősegységek ugrása közben ugyanolyan csekély és szaggatott volt az ellenséges kézifegyvertűz, mint amikor a vitorlázók szálltak le. Pontosan délután 1 óra 53 perckor megkezdődött az 1. dandár ejtőernyőseinek ledobása. A következő tizenöt perc során az eget betöltötték az élénk színű ejtőernyők. Majd hatszázötven élénksárga, piros és barna ernyős csomag zuhant a föld felé lebegő ejtőernyősök között. De még az egységek ugrása előtt megkezdték a mindenféle felszerelés, köztük apró, összehajtható motorkerékpárok ledobását. Amúgy is megterhelt ejtőernyősök hatalmas zsákokat is cipeltek. Elvben zsinegen kellett volna leengedniük közvetlenül az előtt, hogy földet érnek. Sok zsák azonban leszakadt a katonákról, és széthullott. A zsákokban értékes rádiókészülékek is voltak.
Harry Wright angol közkatona egy amerikai C 47-esből ugrott ki. Zuhanás közben elveszítette sisakját meg az oldalzsákját. Nagyot huppant. Robertson, az ezred számvevő őrmestere odarohant a vérző homlokú Wrighthoz. “Eltalált a légelhárítás?” – kiáltotta felé. Wright tagadóan rázta a fejét. “Dehogyis, őrmester úr – panaszolta. – A rohadt jenkik! Túl gyorsan repültünk, amikor kiugrottunk.” Robertson bekötötte a sebesült fejét, azután előkotort hátizsákjából egy húsos pitét, és azzal kínálta. “Meglepetésemben a lélegzetem is elállt – emlékezik Wright. – Először is, Robertson skót volt, másodszor, a számvevő őrmester soha nem kínált senkit semmivel.”
A leugrási térségekben sok furcsaság történt. Amikor Norman Swift őrmester földet ért, elsőnek pillantotta meg Lee Ellis törzsőrmestert – egy döglött fogolymadarat cipelt. A meghökkent Swift megkérdezte, honnan szedte. “Ráestem – válaszolta Ellis. – Ki tudja, talán még ráfanyalodunk.”
Ronald Emery utász éppen kibújt az ejtőernyőjéből, amikor egy idős holland asszonyság kacsázott át a mezőn, megragadta az ejtőernyőt, és elfutott vele. Az elképedt Emery csak bámult utána. A mező túlsó végén Geoffrey Stanners tizedes egy vitorlázó repülőgép szárnyán kötött ki súlyos csomagjaival. A szárny, akár egy trambulin, fölpattant, és a magasba hajította Stannerst. Végül ismét talpra esett.
A lehuppanástól kábult Robin Vlasto hadnagy néhány pillanatig mozdulatlanul feküdt, s igyekezett tájékozódni. Azt látta, hogy “körös-körül hihetetlenül sok test és láda ereszkedik alá, s mind újabb repülőgépek ontják az ejtőernyősöket”. Vlasto elhatározta, hogy sürgősen félreáll az útjukból. Éppen kötelékeivel küszködött, amikor kísérteties hang ütötte meg a fülét. Körültekintett, és Jon Frost alezredest, a 2. zászlóalj parancsnokát pillantotta meg, amint mellette ellépkedve réz vadászkürtjén fújta a gyülekezőt.
James W. Sims közlegény is meghallotta Frostot. Simsnek aznap már több meglepetésben volt része. Régebben R.A.F. pilótákkal indult bevetésre, ők pedig, Sims szerint, mindig így biztatták: “Ne aggódjatok, fiúk. Akármi történik is, kirántunk benneteket a bajból.” Most meghökkent, amikor megpillantotta amerikai pilótáját. “Alezredes volt, feje búbjára puhakalapot nyomott. Pilótazubbonyát be sem gombolta, szája sarkában vaskos szivar lógott. Hadnagyunk szabályszerű tisztelgéssel üdvözölte, és megkérdezte, vajon felszállás előtt a katonák elöl tömörüljenek-e a gépben.” Az amerikai csak vigyorgott. “Frászt, hadnagykám – válaszolta. – Fölviszem ezt a dugót, még ha a futópálya felén a seggén vonszolom is.” Sims tisztje csak hápogott. Most pedig Sims, jóllehet kedvelte az ezredesét, Frostot figyelve úgy érezte, vége szakad a türelmének. Felszerelése és csomagjai között kuporogva ezt motyogta: “Ott megy az öreg Johnny Frost, egyik kezében 45-ös stukker, a másikban a rohadt kürtje.”
Szerte a leugrási és leszállási övezetekben, ahol a hadosztály 5191 katonája szerencsésen földet ért, gyülekeztek, fölfejlődtek és megjelölt céljaik felé indultak az egységek. “Urquhart tábornok tökéletesen elégedett volt. Úgy tetszett, minden a legnagyobb rendben zajlik.” Hasonlóképpen vélekedett John C. Lord törzsőrmester. A régi ejtőernyős arra gondolt, hogy “ilyen jól sikerült hadgyakorlatot is keveset láttam. Mindenki nyugodtan és pontosan végezte a dolgát.” A felszállás előtti aggályai azonban még így is gyötörték. Emlékszik, hogy amint körülnézett, és látta a gyorsan gyülekező katonákat, akikkel semmiféle ellenség nem szállt szembe, ezt gondolta: “Olyan szép, hogy nem is igaz.” Nemcsak neki támadt ez a gondolata. Egy alakulat éppen indulásnak készülődött, amikor Peter Stainforth meghallotta, hogy Dennis Simpson hadnagy így morfondíroz: “Simán megy minden, nincs ínyemre.”
A földet érés után a legsürgősebb feladat Freddy Gough őrnagynak, az 1. légideszant-hadosztály felderítőegysége negyvenhárom éves parancsnokának jutott. Négy rajból álló század élén, géppuskával megrakott dzsipeken a hidat kellett elérnie. John Frost ezredes gyalogos-zászlóalja előtt. Gough és katonái ejtőernyőn ugrottak le, majd összeszedték a vitorlázókon érkezett járműveiket. Gough gyorsan megkereste a helyettesét, David Allsop kapitányt. A kapitány rossz híreket hozott. A négy egység közül az egyik járműparkja, körülbelül huszonkét jármű, nem érkezett meg, jelentette parancsnokának. Az arnhemi hadműveletre kijelölt háromszázhúsz vitorlázógép közül harminchat odaveszett, velük együtt Gough A. egységének dzsipjei is. Gough és Allsop mégis úgy vélte, maradt annyi dzsipjük, hogy meglepjék az arnhemi hidat. Gough parancsot adott az indulásra. Most, hogy alakulata megfogyatkozott, minden azon állt, hogyan fogadják őket a németek.

6

Az általános fejvesztettségben és zűrzavarban Wilhelm Bittrich tábornok, a II. SS-páncéloshadtest parancsnoka volt az első magas rangú német tiszt, aki riadót rendelt el. Bittrich délután 1 óra 30-kor kapta az első jelentést a Luftwaffe rádiószolgálatától, hogy Arnhem közelében légideszantegységek ereszkednek le. Néhány perccel később befutott még egy jelentés, amely ugyancsak légideszant-alakulatok leszállásáról számolt be Arnhem és Nijmegen körzetében. Bittrich már senkit sem ért el Model tábornagy oosterbeeki főhadiszállásán, a Tafelberg Hotelban. Nem sikerült kapcsolatot teremtenie Arnhem városparancsnokával, sem Student tábornok vighti főhadiszállásával. Jóllehet a helyzet zűrzavarosnak látszott, Bittrich nyomban von Zangen tábornok 15. hadseregére gondolt, amelynek zöme átkelt a Schelde torkolatán, és eljutott Hollandiába. “Első gondolatom ez volt: a légideszant-támadás célja az, hogy föltartóztassa von Zangen hadseregét, és meggátolja egyesülésüket maradék haderőinkkel. Ezt követően az angol hadsereg alighanem átlendül a Rajnán, és behatol Németországba.” Bittrich úgy számított, ha következtetése helyes, e hadművelet kulcsai az arnhemi és nijmegeni hidak lesznek. Habozás nélkül riasztotta a 9. Hohenstaufen és a 10. Frundsberg SS-páncéloshadosztályt.
Walter Harzer alezredes, a Hohenstaufen páncéloshadosztály parancsnoka a Paul Gräbner kapitány kitüntetését követő ebéden még a levesével sem végzett, amikor Bittrich telefonon hívta. Bittrich röviden elmagyarázta neki a helyzetet, és utasította, hogy “végezzek felderítést Arnhem és Nijmegen irányában”. A parancs értelmében a Hohenstaufen hadosztálynak haladéktalanul indulnia kellett, hogy megszállja Arnhem körzetét, és megsemmisítse az Arnhemtől nyugatra, Oosterbeek közelében földet ért légideszantegységeket. Bittrich figyelmeztette Harzert, hogy “gyorsan kell cselekedni. Az arnhemi híd védelme döntő jelentőségű.” Bittrich egyidejűleg parancsot adott a Frundsberg hadosztálynak – amelynek parancsnoka, Harmel tábornok, éppen Berlinben időzött –, hogy induljon Nijmegen felé, “és szállja meg és védje a város hídjait”.
Harzerra fogas kérdés várt. Ki kell vagoníroznia az utolsó Hohenstaufen egységeket, amelyeknek alig egy óra múlva kellett volna Németországba indulniuk – beleértve a “lerobbant” harckocsikat, félhernyótalpas harckocsikat és páncélozott csapatszállítókat, amelyeket semmi áron sem akart kiszolgáltatni Harmelnak. Harzer Gräbnerre pillantott.
– Nos, mit tegyünk? – kérdezte. – A járműveket szétszedtük, és vonatra raktuk. – Közülük negyven Gräbner felderítőegységéhez tartozott. – Mennyi időn belül tudja visszaszereltetni a hernyótalpakat és a lövegeket?
Gräbner magához rendelte hadmérnökeit.
– Három-öt órán belül készen állunk az indulásra – jelentette Harzernak.
– Három óra múlva készen legyenek – vetette oda Harzer, s már indult is a parancsnokságra.
Jóllehet Bittrich rossz feltételezésekből jutott helyes következtetésre, parancsaival mozgásba lendítette azokat a német páncéloshadosztályokat, amelyeket Montgomery felderítő tisztjei lefitymáltak.
Az a tiszt, akit azzal a paranccsal indítottak útnak Oosterbeekből, hogy utat törjön Model tábornagy főhadiszállásának, hamarosan tapasztalta, hogy alakulatával egyetemben éppen az angol leszállási övezetbe jutott. Gyomrába” markolt a félelem, emlékezik, Sepp Krafft SS-őrnagynak, a kiképző és tartalék páncélgránátos-zászlóalj parancsnokának irodája a Wolfheze Hotelban, alig egy mérföldre volt a Renkum-mezőségtől. A szálloda mellett táborozott két százada, a harmadik tartalékként Arnhemben állomásozott. Szállodája ablakából Krafft jól láthatta, hogy “a mező csak úgy hemzseg a vitorlázógépektől és katonáktól, akik közül némelyek alig pár száz méterre voltak tőlünk”. Mindeddig azt hitte, hogy légideszantegységeknek több óra kell a felfejlődéshez, de most “az angolok a szemem láttára fejlődtek fel mindenütt, s harcra készen megindultak”. El nem tudta képzelni, miért éppen ebben a körzetben szálltak le. “Egyetlen valamirevaló katonai objektum jutott csak az eszembe: az arnhemi híd.”
A rémült parancsnok tudomása szerint az ő megfogyatkozott zászlóalján kívül se közel, se távol nem állomásozott német gyalogság. Ezért arra az elhatározásra jutott, hogy amíg erősítés nem érkezik, “rám hárul a feladat, hogy meggátoljam a híd elfoglalását – ha ugyan arra indulnak”. Századai nagyjából háromszög alakban helyezkedtek el, s e háromszög befogója (a wolfhezei út) szinte súrolta a Renkum-mezőséget. Krafft parancsnoki állásától északra húzódott az Ede-Arnhem főútvonal meg az Amszterdam-Utrecht-Arnhem vasútvonal. Délre az utrechtfi út Renkumon és Oosterbeeken át vezetett Arnhembe. Krafftnak nem volt annyi ereje, hogy a két út közötti teljes vonalat tartsa, ezért úgy döntött, hogy nagyjából az északi vasútvonaltól a déli Utrecht-Arnhem országútig próbálja védeni az állásokat. Sebtében kirendelte Arnhemből tartalék századát, hogy erősítse a wolfhezei zászlóaljat. A védelmi vonal két végére géppuskás rajokat küldött, csapatainak többi része pedig az erdőbe vette be magát.
Krafft ugyan kevés emberrel rendelkezett, de volt egy új kísérleti fegyvere: a szokásosnál nagyobb méretű aknák kilövésére alkalmas több csöves aknavető. Több ilyet kapott kiképzési célokra. Most elhatározta, beveti az angolok ellen, hogy úgy tessék, mintha nagyobb német erők állomásoznának a körzetben. Parancsot adott arra is, hogy huszonöt főnyi rohamcsapatok elszánt rajtaütésekkel az ejtőernyősöket megzavarják.
Krafft éppen parancsait osztogatta, amikor egy vezérkari kocsi viharzott parancsnoksága elé, és Kussin vezérőrnagy, Arnhem városparancsnoka sietett be. Kussin nyaktörő sebességgel hajtott ki Arnhemből, hogy a két szemével győződjék meg, mi történik. Útközben összetalálkozott a kelet felé, Doetinchemnek tartó Model tábornaggyal. Model rövid időre megszakította az útját, és azon helyt utasította Kussint, rendeljen el riadót, és tájékoztassa Berlint. Amikor Kussin végigpillantott a mezőségen, elképedt, milyen hatalmas méretű az angol ejtőernyős akció. Már-már kétségbeesetten ígérte Krafftnak, hogy délután hat órára valamiképpen erősítéseket küld majd a körzetbe. Amikor indulni akart vissza Arnhembe, Krafft óva intette, nehogy az Utrecht-Arnhem országutat használja. Jelentések érkeztek, hogy az angolok ezen az országúton nyomulnak előre.
– Mellékutakon haladjon – figyelmeztette Kussint. – Lehet, hogy a főútvonalat már elvágták.
– Majd csak keresztüljutok – válaszolta komoran Kussin.
Krafft hosszasan nézett az országútnak száguldó kocsi után.
Bizonyos volt afelől, hogy Kussin csapaterősítései el nem jutnak hozzá, s csak idő kérdése, mikor gyűrik le maroknyi alakulatát. Miközben elhelyezte katonáit a wolfhezei út mentén, visszaküldte gépkocsivezetőjét, Wilhelm Rauh közlegényt, hogy szedje össze személyi tárgyait.
– Rakjon be mindent a kocsiba, és induljon Németországba – mondta Rauhnak. – Nem hiszem, hogy élve kivergődök innen.

A Berlin melletti Bad Saarnowban Heinz Harmel tábornok, a 10. Frundsberg hadosztály parancsnoka, Hans Juttner vezérőrnaggyal, a Waffen SS hadműveleti főnökével tanácskozott. Vázolta neki Bittrich meggyengült II. páncéloshadtestének nehéz helyzetét. Ha azt akarják, hogy ütőképes maradjon, bizonygatta Harmel, “Bittrichnek sürgősen emberekre, páncélosokra, járművekre és ágyúkra van szüksége. Kérését feltétlenül teljesíteni kell.” Juttner megígérte, hogy megtesz minden tőle telhetőt, de megvallotta Harmelnak, hogy “pillanatnyilag valamennyi frontalakulat meggyengült”. Mindenki azt követeli, őt segítsék. Juttner nem ígérhetett azonnali erősítéseket. Még folyt a két tábornok megbeszélése, amikor belépett Juttner segédtisztje, és rádióüzenetet nyújtott át neki. Juttner elolvasta, majd szó nélkül átnyújtotta Harmelnak. Az üzenet így hangzott: “Légideszant-támadás Arnhem ellen. Haladéktalanul térjen vissza. Bittrich.” Harmel kiviharzott a parancsnokságról, és kocsijába vágta magát. Arnhem tizenegy és fél órányira volt gépkocsin Bad Saarnowtól.
– Vissza Arnhemba… de rohanjon, ahogy csak bír! – utasította gépkocsivezetőjét, Sepp Hinterholzer tizedest.

7

Anthony Deane-Drummond őrnagy, az angol 1. légideszant-hadosztály híradósainak főnöke nem értette, hol a hiba. Adó-vevői egy perce még tökéletesen fogták Lathbury dandártábornok dandárának üzeneteit, miközben az kitűzött céljai, többek között az arnhemi híd felé tartott. De most, hogy Lathbury zászlóaljai egyre közeledtek Arnhemhez, a rádiójelek percről percre gyöngültek. A dzsipekre szerelt berendezésekkel egyáltalán nem sikerült kapcsolatot találni, a másoktól befutó jelek pedig annyira gyengék voltak, hogy alig hallotta, holott Lathbury dandárénak zászlóaljai és Freddie Gough őrnagy félderítőegységei alig két-három mérföldre járhattak.
Deane-Drummond kivált Lathbury üzeneteit ítélte aggasztónak. Mivel ezek létfontosságúak lehettek a csatát irányító Urquhart tábornoknak, Deane-Drummond úgy határozott, dzsipen egy rádiót és egy rádiókezelőt küld ki, hogy fogja Lathbury üzeneteit, és felerősítve közvetítse a hadosztály-parancsnokságra. Utasította a csoportot, hogy a parancsnokság és Lathbury mozgó híradósai között félúton haladjon: Deane-Drummond rövidesen vette a reléegység jeleit. Készülékük hatósugara leszűkült – a “22-eseknek” legalább öt mérföldig hatékonyan kellett volna működniük –, de jeleik igen halkak voltak. Vagy az adó-vevő nem működik tökéletesen, vélekedett Deane-Drummond, vagy a kezelő rossz helyet választott ki az adásra. Mire idáig ért a következtetésben, a jelek teljesen elhaltak. Deane-Drummondnak nem maradt már annyi embere, hogy újabb csoportot küldjön ki. Nem tudott segíteni rajta a két rádiós dzsippel felszerelt amerikai híradós sem. Csoportjukat sebtében állították össze, és azzal küldték tizenhetedikén, alig néhány órával a felszállás előtt az angol légideszant-hadosztály parancsnokságára, hogy “igen nagy frekvenciájú” készülékeikkel a földi hadműveletek helyszíni támogatására vadászrepülőgépeket kérjenek. Ezek a rádiós dzsipek a csata első néhány órájában döntő jelentőségűek lehettek volna. Kiderült azonban, hogy semmi hasznuk. Egyik dzsipet sem hangolták rá ugyanis azokra a frekvenciákra, amelyeken a vadászgépeket elérhették volna. A csata tehát alig kezdődött meg, de az angol rádiós szolgálat máris csődöt mondott.

8

Mihelyt a 82. légideszant hadosztályt szállító repülőgépek a leugrási övezetek fölé értek, a német ágyúk, mintegy jelre, tüzet nyitottak. James M. Gavin dandártábornok gépéből letekintve azt látta, hogy a Maas-Waal-csatornával párhuzamos árokrendszerből mindenünnen tüzelnek. Az erdőben az eddig néma és álcázott ellenséges ütegek szintén tüzet nyitottak. Mindezt látva Gavin azon töprengett, vajon a 82. hadosztály számára kidolgozott, kockázatvállalásra épülő haditerve nem omlik-e össze.
A hadosztálynak a Market-Garden folyosó középső szakaszát kellett biztosítania. Igen hosszan elnyúló vonalakat jelöltek ki nekik: dél-északi irányban tíz mérföldes, nyugat-keleti irányban tizenkét mérföldes sugárban helyezkedtek el célpontjai. A Grave-híd nyugati végén kellett ledobniuk egy ejtőernyős századot, hogy meglepetésszerű, merész támadással vegye birtokába a hidat. Gavin még három leugrási térséget és egy nagy kiterjedésű leszállási övezetet jelölt ki. Itt kellett földet érnie ötven Waco vitorlázógépének, valamint Frederick Browning tábornok angol 1. légideszanthadteste harmincnyolc Horsa és Waco gépének. Gavin azonban csupán az Overasselttől északra elterülő térséget jelöltette meg az előőrs egységekkel, a Groesbeek-hegyhát és a német határ közelében, a másik hármat nem. Gavin úgy gondolta, ejtőernyőseinek és vitorlázóinak itt jelzőtüzek és füstjelek nélkül kell földet érniük, hogy meglepjék az ellenséget. A terv szerint tizenhárom perccel a 82. hadosztály után leereszkedik a Browning-hadtest főhadiszállása is.
Gavin leginkább attól tartott, hogy a legnagyobb leszállási és leugrási térségtől keletre, a német határ menti Reichswaldból váratlanul ellenséges harckocsik törhetnek elő, s ezért két szokatlan parancsot adott ki. Hadosztálya és Browning főhadiszállása védelmére úgy intézkedett, hogy ejtőernyősei a levegőből látható légelhárító ütegekhez minél közelebb ugorjának, s a lehető leggyorsabban tegyék harcképtelenné. Továbbá a légideszant-hadműveletek történetében első ízben a tábori tüzérség teljes zászlóalját dobatta le ejtőernyővel – az erdő melletti leugrási térségre, alig másfél mérföldre a német határtól. Gavin letekintett az erős elhárítótűzre, majd eszébe jutott, hogy talán ellenséges harckocsik rejtőznek a Reichswaldban is, és elgondolta, hogy noha szinte minden lehetőséget számításba vett, a 92. hadosztály katonáira nehéz percek várnak.
Gavin régi normandiai harcosainak még élénken élt az emlékezetében, hogyan mészárolták le bajtársaikat Ste. Mére Église-nél. Az ejtőernyősöket véletlenül dobták le a falura, és a németek már leszállásuk közben géppuskatüzet nyitottak rájuk – sokan meghaltak, amint tehetetlenül csüngtek ejtőernyőjük kötelékében, fennakadtak telefonhuzalokon vagy a falu főtere körüli fákon. A halott katonákat csak akkor szedték le és temették el, amikor Ben Vandervoort alezredes egységei végül elfoglalták Ste. Mére Église-t. S most, amikor a 82. hadosztály arra készült, hogy Hollandia fölött leugorjon, az ajtóból sokan hátrakiáltottak mögöttük tolongó társaiknak: “Emlékezzetek Ste. Mére Églisere!” Jóllehet igen kockázatos volt, nem egy katona kézifegyverével vadul tüzelve ugrott ki a gépből.
Briand Beaudin kapitány a Groesbeek-hegyhát közelében levő térség fölött ugrott ki, s hamarosan észrevette, hogy éppen egy német légelhárító üteg fölé ereszkedik. Az ágyúk csöve egyenesen rá irányult. Beaudin 45-ös Colijából lőtt rájuk. “Egyszerre rádöbbentem – írja emlékezésében –, milyen értelmetlen dolgot művelek, amikor kis borsópuskámból, a levegőben inogva, nagy kaliberű ágyúkra lövöldözök.” Végül azonban sikeresen földet ért az üteg közelében, és a német legénységet mind egy szálig foglyul ejtette. A németek nyilván annyira meglepődtek, hogy egyetlen lövést sem adtak le.
James J. Coyle főhadnagynak úgy tetszett, hogy a szél egyenest egy német tábori kórház sátraira sodorja. Majd németek özönlöttek ki a sátorból, és rohanni kezdtek a kórházi terület szélén beásott légvédelmi ágyúk felé. Sikerült neki is előkotornia 45-ös Coltját a pisztolytáskából, de ejtőernyője inogni kezdett, és a szél elsodorta a sátortól. Az egyik német Coyle felé szaladt. “Nem bírtam megcélozni a fritzet – emlékezik Coyle. Revolverem hol a földre szegeződött, hol az eget céloztam vele. Volt annyi eszem, hogy a Coltot visszasüllyesztettem a tokjába, nehogy elejtsem, vagy kárt tegyek vele magamban, amikor huppanok.” Mihelyt földet érzett a lába alatt, ismét előhúzta a revolvert, még sem kísérelt kibújni a hámjából. “A fritz alig pár méternyire volt csak tőlem, de úgy tett, mintha észre sem vett volna. Egyszerre látom ám, hogy nem felém rohan, csak menekül.” A német elfutott Coyle mellett, eldobta puskáját és rohamsisakját, és Coyle látta, hogy “kölyök, tizennyolc éves ha megvan. Nem vitt rá a lélek, hogy fegyvertelenül lelőjem. Csak néztem utána, ahogy lélekszakadva rohant a német határnak.”
Amikor Edwin Raub közkatona ejtőernyőjét nyomjelző lövedékek ütötték át, iszonyú dühbe gurult. Úgy billentette ejtőernyőjét, hogy egy német légvédelmi ágyú közelében érjen földet. Ki sem bújt a hevederekből, ejtőernyőjét vonszolva géppisztolyosan rávetette magát a németekre. Egyet lelőtt közülük, a többit foglyul ejtette, majd plasztik robbanóanyaggal szétrobbantotta a légvédelmi ágyúk csöveit.
Jóllehet a Groesbeek-térségben az 505. és 508. ezredekkel szemben tanúsított német ellenállást hivatalosan jelentéktelennek minősítették, a leszállási zónákat övező erdőkből meglehetősen erős légelhárító- és kézifegyver-tüzelés fogadta az aláereszkedő légideszantegységeket. A 82-esek nem is rendezték soraikat, hanem kis rohamegységekben rávetették magukat az ellenállási fészkekre, hamarosan leküzdötték őket, és sok foglyot ejtettek. Közben vadászrepülőgépek húztak el a fakorénak felett, és géppuskatűzzel árasztották el az ellenséges állásokat. A németek több alacsonyan repülő gépet eltaláltak. Alig néhány perc leforgása alatt három vadászrepülőgép kapott találatot és zuhant le az erdő mellett. Az egyik lezuhanásának Michael Vuletich törzsőrmester is tanúja volt. A gép végigbukfencezett a leugrási övezeten, s amikor végül megállt, már csak a törzse volt ép. A pilóta egy pillanat múltán kikászálódott sértetlenül, megállt a roncs mellett, és rágyújtott egy cigarettára. Vuletich emlékezik, hogy gyalogosként harcolt tovább az ő századában.
James Jones törzsőrmester lentről figyelte, hogyan gyullad ki vagy ezerötszáz láb magasságban egy C-47-es. Azt várta, hogy a-pilóta kiugrik majd, de a repülőgép leszállt, végigkorcsolyázott a leugrási térségen, végül darabokra hullott: farka levált, motorja elgurult, pilótafülkéje pedig megült a mezőn. Jones azt hitte, pilótája is meghalt, de egyszerre csak látta, hogy a pilótafülke kupolalemeze hátrasiklik, “és hirtelenszőke, sisak nélküli kis pasas, hóna alá csapott 45-össel rohan felénk”. Jones még emlékezik, hogy megkérdezte tőle: “Öregem, mi a fenének nem ugrottal ki?” A pilóta csak vigyorgott. “Hát… nem mertem”, válaszolta.
Russell O'Neal törzsőrmester földet ért, és éppen a holmiját csomagolta, amikor megpillantott a közelében egy álcázott német állást mélyrepülésben géppuskázó P-51-es vadászrepülőgépet. A gép már másodszor fordult, amikor találat érte. A pilótának azonban sikerült körözve a hasára ereszkednie. O'Neal elbeszélése szerint “a pasas kiugrott a gépéből, és felém rohamában azt kiáltozta: »Gyorsan egy puskát! Tudom, hol rejtőzik a kurva fritz! Elkapom!«” O'Neal elképedve nézte, hogy kapott fel egy puskát, és rohant be az erdőbe.
A 82. hadosztály 505. és 508. ezredének. 4511 katonája, utászaival és hetventonnányi hadianyaggal egyetemben tizennyolc percen belül földet ért a leugrási térségekben vagy tőszomszédságukban, s villába fogták az erdős dombvidék keleti felén elterülő Groesbeek városkát. Miközben a katonák felfejlődtek, és megindultak a kijelölt cél felé, különleges előőrs egységek kezdték megjelölni az ejtőernyőn ledobandó tüzérség, a 82-esek vitorlázóalakulatai és az angol hadtest parancsnoksága leszállási övezetének helyét. Gavin tábornok kockázatvállalása mindeddig sikeresnek bizonyult. De jóllehet szinte azonnal sikerült rádiókapcsolatot létesíteni az ezredek között, Gavin, aki az 505. ezreddel ugrott le, nem is sejthette, mi történik nyolc mérfölddel nyugatra, ahol az 504. ezred szállt le Overasselttől északra. Azt sem tudta, vajon a Grave-híd ellen tervezett meglepetésszerű támadás a terv szerint halad-e.
A Reuben H. Tucker ezredes parancsnoksága alatt álló 504. ezredet szállító 137 C-47-es – a hadosztály többi repülőgépéhez hasonlóan – szórványos légelhárítótűzbe ütközött, amint közeledett az overasselti leugrási térséghez. Akárcsak a többi körzetben, a pilóták itt is megmaradtak a kijelölt útvonalon, és délután, 1.15-kor a 2016 ejtőernyős megkezdte az ugrást. Tizenegy repülőgép kissé nyugatnak kanyarodott, és a kisebb leugrási térségnek tartott – a Grave melletti kilencnyílásos, ezerötszáz láb hosszúságú, nagy jelentőségű Maas-híd felé. Ezek a C-47-esek szállították Edward Wellem őrnagy 2. zászlóaljának E. századát a 82. hadosztály legfontosabb célpontjai fölé. Ennek a századnak az volt a feladata, hogy a nyugati feljárók felől rohamozza meg a hidakat, míg Wellem zászlóaljának másik része Overasselt irányából indít támadást, és a keleti part felé tör. Ha a Grave-hidat nem sikerül gyorsan és épségben elfoglalni, a szoros Market-Garden ütemterv időt veszít. Ha pedig kudarcot vallanának a híddal, akár a hadművelet is meghiúsulhat.
Az E. század repülőgépei a támadás nyugati arcvonala felé tartottak. John S. Thompson hadnagy, szakaszparancsnok világosan látta lenn a Maas folyót, Grave városát. Tekintete jobb kéz felől követte az 504. ezred ejtőernyőseinek aláereszkedését Overasselt közelében, majd feltűntek azok az árkokkal barázdált mezők, ahová századának ugrania kellett. Thompson még figyelte a tájat, amikor századának több tagja már ugrott is, és lebegett a Grave-híd övezete felé. A hadnagy C-47-esében azonban még nem gyulladt ki a zöld lámpa. Végre felvillant, s Thompson látta, hogy egy épületcsoport fölött repülnek. Várt néhány pillanatig, majd amikor mezőket pillantott meg maga alatt, szakaszával együtt kiugrott a gépből. A véletlen folytán embereivel együtt a híd délnyugati végétől alig öt-hatszáz méterre ért földet.
Thompson hallott ugyan szórványos tüzelést Grave felől, 4e a híd körül minden csöndes volt. Tépelődött, megvárja-e, amíg a század felfejlődik, vagy pedig szakaszának tizenhat katonájával azonnal induljon támadásra. “Mivel a híd volt az elsődleges célpontunk – emlékezik Thompson –, úgy határoztam, támadunk.” Hugh H. Perry tizedest ezzel a lakonikus üzenettel küldte hátra a századparancsnokhoz: “A híd iránt nyomulunk.”
Addigra már erősödött a lövöldözés a városban és a közeli épületek irányából, ezért Thompson a közeli árkokban vezette szakaszát. A katonák nyakig vízben gázoltak a híd felé. A híd közelében légvédelmi üteg nyitott tüzet rájuk, s Thompson azt is észrevette, hogy ellenséges katonák zsákokat cipelve rohannak oda-vissza a híd és az útkereszteződésnél álló ház között. Karbantartó üzemnek vagy erőműnek nézte az épületet. Attól tartott, hogy a németek robbanótölteteket szállítanak, és szétrombolják a hidat, gyorsan elosztotta embereit, bekerítette az épületet és tüzet nyitott rájuk. “Végigpásztáztuk géppuskáinkkal a környéket, lerohantuk az erőművet, ahol négy halott és egy sebesült németet találtunk – idézi fel az eseményeket Thompson. – Meggyőződtünk arról, hogy csak felszerelésüket és takaróikat menekítették.” Egyszerre csak két teherkocsi tűnt fel a Gravéba vezető országúton. Egyenesen a híd felé robogtak. Thompson egyik katonája kilőtte az egyik gépkocsivezetőt. A kocsija fölborult, és legurult az útról – a német katonák egymást taposva igyekeztek kimászni belőle. A második kocsi nyomban fékezett, a katonák leugráltak róla. Thompson szakasza tüzet nyitott, de a németeknek szemmel láthatóan nem fűlött a foguk a harchoz. Nem is viszonozták a tüzet, elmenekültek.
A légvédelmi üteg egyre lőtt, de a lövedékek már a szakasz katonáinak feje fölött süvítettek el. “A tüzérek nem tudták annyira leszorítani a 20 mm-es légvédelmi ágyút, hogy eltaláljanak bennünket.” Robert McGraw, a szakasz páncélököl-kezelője előrekúszott, és vagy hetvenöt méter távolságból három lövést adott le. Kettő az ütegtoronyba csapódott, s a löveg elhallgatott.
Jóllehet a folyón túlról, a híd túlsó vége felől egy 20 mm-es ikerágyú folytatta a tüzelést, Thompsonnak és embereinek sikerült szétrombolniuk a villamos felszerelést és átvágniuk a kábeleket, amelyekről azt gyanították, hogy a híd fölrobbantására szolgálhatnak. A szakasz ezután úttorlaszt rakott, a délnyugati hídfeljárónál pedig aláaknázták az országutat. A kilőtt légvédelmiágyú-állásban holtan találták a tüzért, de 20 mm-es lövege sértetlen maradt. Thompson emberei habozás nélkül lőni kezdték vele a folyón túlról tüzelő német légvédelmiágyú-állást. A hadnagy tudta, hogy szakaszához hamarosan csatlakozik az E. század előnyomuló többi szakasza, s rövidesen meg kellett jelennie Wellems őrnagy zászlóaljának is, amely Overasselt felől gyorsan tört előre, hogy elfoglalja a híd északkeleti feljáróját. Mindazonáltal Thompson hadnagy úgy vélte, hogy ő már teljesítette feladatát.
Ez idő tájt Tucker-504. ezredének többi zászlóalja, akár egy kerék küllői, kelet felé nyomultak. Céljuk három útkereszteződés és a Maas-Waal-csatorna fölött átívelő vasúti híd elfoglalása volt. Ellenkező irányból ugyancsak a híd felé igyekezett az 505. és az 508. ezred több egysége, hogy elfoglalják az átkelőhelyeket. Nem valamennyi célpont volt döntő fontosságú a Market-Garden sikere szempontjából. Gavin azt remélte, hogy a meglepetésszerű támadás okozta zűrzavarban sikerül majd valamennyit elfoglalnia, bár a legfontosabb Grave-hídon kívül még egy átkelőhely is elegendő lett volna.
Ahhoz, hogy sakkban tartsa az ellenséget, megvédje a maga állásait, fedezze a Browning-hadtest parancsnokságát, és segítse a célpontjaik felé nyomuló ejtőernyőseit, Gavinnek legfőképpen messze hordó ágyúkra volt szüksége. A 376. tábori ejtőernyős tüzérség lövegei éppen ekkor kezdtek földet érni. Kisebb ágyúkat már korábban is ledobtak, de nagy térségben szóródtak szét, összeszerelésük hosszabb időbe telt lett. A közelgő alakulat 544 főnyi legénysége mind régi ejtőernyős volt. A zászlóaljat szállító negyvennyolc repülőgép hozta az ágyúkat is: hét-hét részre szétszedett tizenkét 75 mm-es tarackot. Elsőként a tarackokat kellett ledobni, majd közel hétszáz tárnyi lövedéket. Sorra repültek be a C-47esek, és gyorsan egymás után kigörögtek belőlük a messze hordó ágyúk. Hamarosan követték őket az ejtőernyősök meg a lőszer – szinte zökkenő nélkül értek földet.
Baleset is történt, de csak rövid időre okozott fennakadást. Wilbur Griffith alezredes, a 376. ezred parancsnoka földet éréskor eltörte a bokáját, de katonái villámgyorsan “felszabadítottak” egy holland talicskát, és azon vitték magukkal. “Soha nem felejtem el, hogyan tologatták ide-oda az ezredest – emlékezik Augustin Hart őrnagy –, és hogyan harsogta a parancsokat, gyors gyülekezésre ösztökélve katonáit.” Mihelyt az utolsó ejtőernyős is leért, Griffitht odatolták Gavin elé. “A lövegek állásban, parancsra tüzelésre készek, tábornok úr!” – jelentette. Ez volt a legsikeresebb ejtőernyős hadművelet: alig telt többe egy óránál, a zászlóalj felfejlődött, és tíz tarack már ontotta is a tüzet az ellenségre.
Tizennégy perccel azután, hogy a 82. hadosztály tábori tüzérsége földet ért, megkezdték a leszállást a Waco vitorlázó repülőgépek: egy páncéltörő-zászlóaljat, utászokat, a hadosztály-parancsnokság részlegeit, ágyúkat, lőszert, utánfutókat és dzsipeket hoztak. Az Angliából fölszállt ötven Waco közül csupán négy nem jutott el Hollandiáig. De a szerencsésen megérkezettek közül nem mindegyik ért földet a kijelölt leszállási övezetben. Jó néhány vitorlázó mérföldekkel távolabb szállt le. Az egyik, amelynek másodpilótája Anthony Jedrziewski kapitány volt, későn vált le a vontatógépéről, s a kapitány rémülten látta, hogy “nyílegyenesen Németországnak tartunk, mintha csak egygépes inváziót akarnánk végrehajtani”. A pilóta visszakanyarodott, majd leszállásra alkalmas terepet keresett. Jedrziewski emlékezete szerint leszállás közben “egyik szárnyunk szalmakazalba akadt, és bele is tört, a másikat kerítés szakította le, végül orral fürödtünk a talajba. Amikor azt láttam, hogy lábamat térdig föld borítja, azt sem tudtam hamarjában, van-e még egyáltalán lábam. Ekkor meghallottuk egy 88-as vészjósló süvítését. Egy pillanat alatt kiraktuk a dzsipet, és már száguldottunk is övezetünk felé.”
Jedrziewskiék szerencsésebben jártak, mint John Connelly kapitány, akinek a pilótáját leszállás közben lőtték agyon. Connelly még sohasem vezetett vitorlázó repülőgépet, de most átvette a kormányt, és Wacójával valamivel a német határon belül, hat-hét mérfölddel a kijelölt övezeten túl, Wyler városka közelében ereszkedett le. Connelly másodmagával elkerülte a hadifogságot. Sötétedésig elrejtőztek, végül szeptember 18-án délelőtt jutottak el egységükhöz.
Mindent egybevetve a 82. légideszant-hadosztálynak sikerült 7467 ejtőernyőst és vitorlázógépeken szállított katonát juttatnia a leszállási övezetbe. Az utolsó harmincöt Horsa és Waco hozta Frederick Browning hadtestének parancsnokságát. A leugrási térségig összesen három vitorlázógépet veszítettek, közülük kettőt még azelőtt, hogy berepültek volna a kontinens fölé a harmadik Vughttól délre, Student tábornok parancsnokságának tőszomszédságában hajtott végre kényszerleszállást. Browning parancsnoksága szinte a német határon ért földet. “Alig ütköztünk légelhárításba, az ellenség szinte semmi ellenállást nem tanúsított – számolt be a leszállásról Gordon Walch dandártábornok, Browning törzskari főnöke. Körülbelül száz méterrel a Reichswald erdőtől nyugatra értünk földet, az én vitorlázógépem talán ötven méterre állt meg Browningétól.”
Browning Horsa gépét George S. Chatterton ezredes, a vitorlázóezred parancsnoka vezette. Leszállás közben egyik elülső kerekét villamos kábel metszette le, de sikerült leszállnia egy káposztaföldön. “Kimásztunk a gépből – emlékezik Chatterton –, Browning körülnézett, és felkiáltott: istenemre, George, megérkeztünk!«” A közelben álló Walch dandártábornok egyszerre csak azt látta, hogy Browning átvág a leszállási övezeten, és a Reichswald felé szalad. Néhány perc múlva ismét felbukkant, és így magyarázkodott Walchnak: “Azt akartam, hogy én legyek az első angol tiszt, aki Németországban pisilt.”
Browning dzsipjének kirakodása közben néhány német gránát csapódott be a közelben. Chatterton ezredes nyomban belehasalt a legközelebbi árokba. “Sohasem felejtem el, hogyan állt meg fölöttem Browning, arcán egy felfedező csodálkozásával: »George, mi a csodát csinál maga odalent?«, kérdezte.” Chatterton nem kertelt: “Fedezékbe húzódok, tábornok úr”, válaszolta. – “Sose húzódozzon – közölte vele Browning –, itt az ideje, hogy elinduljunk.” Zubbonya zsebéből kis selyempapír csomagot húzott elő. “Tegye a dzsipemre” mondta, és átnyújtotta Chattertonnak. Chatterton kibontotta a papírt, és kicsiny zászlót talált benne – gesztenyebarna alapon világoskék pegazus – az angol légideszanthadtest jelvénye. A Market-haderők parancsnoka el is hajtatott a sárhányóján lobogó zászlóval.
Amikor Neville Hay hadnagy, a hírszerző “Phantom” összekötő alakulat kiválóan képzett parancsnoka leszállt Arnhemtől nyugatra a Renkum-mezőségen, elképedt a tapasztaltakon. Szakértői már összeszerelték különleges antennájú adóvevőjüket, és azt várták, hogy nyomban kapcsolatot létesítenek Browning tábornok hadtestének parancsnokságával. Haynek földet érését követően az első gondja az volt, hogyan közölhetné a hadtestparancsnoksággal a hollétét. Arról már értesült, hogy a hadosztály híradó-berendezései csődöt mondtak. S jóllehet, talán számított arra, hogy a kevéssé tapasztalt híradósegységek rádiósai nehézségekbe ütközhetnek, nem hitte volna, hogy azokat a nehézségeket, amelyekkel most szembekerült, éppen az ő emberei okozták. “A leszállási övezetben rendezkedtünk be, s noha fenyőerdők árnyékolták, sokkalta rosszabb terepen is sikerült már kapcsolatot létesítenünk – állapítja meg visszaemlékezve erre a napra. – Újra meg újra kísérleteztünk, de az égvilágon semmire sem mentünk.” Márpedig amíg nem sikerül felderítenie a hiba okát, nem tájékoztathatja Browning tábornokot Urquhart tábornok hadosztályának előrehaladásáról, és nem továbbíthatja Browning parancsait az angol 1. légideszant-hadosztálynak. A sors iróniája, hogy a holland távbeszélő-hálózat fennakadás nélkül működött, az a különleges hálózat is, amelyet a nijmegeni PGEM erőmű tulajdonaként maga az erőmű üzemeltetett, s amely összeköttetést biztosított a teljes tartománnyal. Ha Hay tudott volna erről, csupán annyit kellett volna tennie, hogy a holland ellenállási mozgalom segítségét igénybe véve, fölvegye a telefonkagylót.
Tizenöt mérföldnyire onnan, a Groesbeek-dombvonulat peremén, Browning tábornok főhadiszállásán már nagyon aggódtak. A 82. légideszant-hadosztály mindkét nagy adóvevője megsérült a leszálláskor. Browning készülékei szerencsésen megérkeztek, s az egyiket nyomban átküldték a 82. hadosztály parancsnokságára, ilyenképpen közvetlen kapcsolatot teremtve Gavin tábornokkal. A hadtest híradósainak sikerült rádió-összeköttetést létesíteniük Dempsey tábornok 2. angol hadseregével, valamint a légideszanthadtest Angliában levő hátországi parancsnokságával. Browning rádiókapcsolatban állott a 101. hadosztállyal is. A híradós-alakulat azonban sehogy sem tudta elérni Urquhart hadosztályát. Walch dandártábornok véleménye szerint a hadtest híradós-alakulata volt a hibás. “A hadművelet megtervezése előtt alkalmas főhadiszállási híradós-alakulatot kértünk”, mondja. “Tudtuk mi jól, hogy adóvevőink nem megfelelőek, főhadiszállási híradós-alakulatunk pedig gyönge és tapasztalatlan.” Browning tehát irányíthatta a 82. hadosztály, a 101. hadosztály, a Horrocks XXX. hadtestének tevékenységét, a nagy jelentőségű arnhemi csatába e sorsdöntő pillanatban megsérti szólhatott bele. “Fogalmunk sem volt, mi történik Arnhemben”, állapítja meg Walch.

Montgomery tervét már ekkor kikezdte a lassú bénulás. Csakhogy a hadművelet e korai szakaszában ezt még senki sem látta. A Market-Garden területén ekkor majd húszezer szövetséges katona ért földet Hollandiában: megindultak, hogy biztosítsák a hidakat, és nyitva tartsák a folyosót a hatalmas Garden-haderők számára. Előőrs-harckocsijainak, az elképzelések szerint, aznap sötétedéskor kellett egyesülniük a 101. ejtőernyős-hadosztály egységeivel.

9

A Meuse-Escaut-csatorna mentén álló egyik nagy gyár lapos tetejéről Brian Horrocks tábornok, az angol XXX. hadtest parancsnoka, figyelte, hogyan húznak el a hatalmas légideszant-vitorlázó-repülőgépek utolsó egységei indulásra készen álló harckocsijai fölött. Délelőtt 11 óra óta állt fenn a tetőn, s amint írta, “bőségesen volt időm gondolkodni”. A roppant légi armada látványa “megnyugvással töltött el, de egy pillanatig sem ringattam magam abba az illúzióba, hogy könnyű harc előtt állunk”, emlékezik Horrocks. Aprólékosan átgondolt minden elképzelhető lehetőséget, sőt azt is meghagyta, hogy katonái annyi élelmet, benzint és lőszert vigyenek magukkal, amennyit elbírnak, “mert valószínű, hogy csakis magunkra számíthatunk majd”. Egyetlen gondolat aggasztotta a tábornokot. Sokat tépelődött miatta, de senkinek sem árulta el: sehogy sem volt ínyére a vasárnapi támadás. “A háború folyamán egyetlen olyan vasárnapi rajtaütésben vagy támadásban nem vettem részt, amely teljes sikerrel zárult volna.” Elővette a távcsövét, figyelmesen nézte az északi irányban, Valkenswaard és Eindhoven felé kanyargó fehér utat. Miután meggyőződött arról, hogy a légideszant-offenzíva megkezdődött, Horrocks kiadta a támadási parancsot a Garden-haderőknek. Délután pontban 2.15-kor megdördült háromszázötven ágyú, és elkezdődött a tüzérségi előkészítés.
Pusztító erejű tüzérségi tűz volt. Szünet nélkül zuhogott sok tonnányi robbanóanyag a szemközti ellenséges állásokra. Az öt mérföld mélységű, egyetlen mérföldnyi frontszakaszra összpontosuló pergőtűz nyomán még a föld is remegett a gyülekezési körzet felé igyekvő Ír Gárda harckocsijai alatt. A támadóélt alkotó századok mögött sok száz harckocsi és páncélozott jármű indult meg álcázott állásából, készen arra, hogy besoroljon az oszlopba, mihelyt az első harckocsi elindul. Fenn a magasban pedig egy “taxiállomásra való” rakétavető Typhoon vadászgép körözött szüntelenül; csak Joe Vandeleur alezredesnek, az Ír Gárdaosztag parancsnokának az utasítására vártak, hogy megindítsák az ellenséges célpontok elleni támadást. Délután 2.35-kor Keith Heathcote hadnagy felállt a 3. harckocsizószázad vezértankjának a tornyában, és beleordított a mikrofonba: “Vezető – előre!”
A harckocsik lassan kidübörögtek a hídfőállásból, és nyolc mérföldes sebességgel megindultak az úton. A tüzérségi tűz zárófüggönye ekkor magasabbra emelkedett, hogy ugyanilyen sebességgel mindig a páncélosok előtt kússzon. A harckocsizok megfigyelték: a lövedékek alig száz méterre előttük robbannak. S miközben a páncélosszázadok a zárótűz kavarta portengerben előrenyomultak, a katonák gyakran maguk sem tudták, vajon a harckocsik biztonságban vannak-e még tüzérségük előtt.
Joe Vandeleur és unokaöccse, Giles páncélos felderítő gépkocsijai a támadóéket alkotó századok mögött haladt. Vandeleur fölállt a kocsijában, és látta, hogy előtte is, mögötte is gyalogosok lepik el a harckocsikat. Valamennyi harckocsin sárga zászló lobogott, hogy odafentről a Typhoonok láthassák őket. “Iszonyú zaj volt – emlékezik Vandeleur –, de azért minden tervszerűen folyt.” A támadóék harckocsijai addigra már kitörtek a hídfőből, és átgördültek a holland határon. “Mick” O'Cock kapitány, a 3. század parancsnoka, rádióüzenetében közölte: “Jól halad az előnyomulás. Az előőrs század már átjutott.” De néhány másodperc múltán megváltozott a kép. “A németek iszonyú tüzet zúdítottak ránk”, írja Vandeleur.
Az út mindkét oldalán kiépített, jól álcázott, megerősített állásaikban a német tüzérek nemcsak átvészelték a hallatlan erejű zárótüzet, de még azt is kivárták, amíg átvonult a fejük fölött. Amikor az első harckocsik elhaladtak az úton, egyetlen lövést sem adtak le. De két perc múltán az előőrs század három harckocsiját és a nyomában haladó század hat páncélosát lőtték ki. A leragadt, lángoló harckocsik fél mérföldnyi utat torlaszoltak el. “Alig léptük át a határt, csapdába kerültünk – emlékezik Cyril Russell hadnagy. – Az előttem haladó tankok vagy megperdültek, és lecsúsztak az útról, vagy megtorpantak, és láng csapott ki belőlük. Belémhasított, hogy én leszek a következő – embereimmel az út menti árkokba ugrottunk.” Mihelyt Russell előrekúszott, hogy megállapítsa, hogyan boldogul szakaszának maradéka, géppuskagolyó találta karon, és visszazuhant az árokba. Számára véget is ért a háború.
James Doggart őrvezető harckocsiját találat érte. “Nem emlékszem, láttam vagy hallottam-e a robbanást – mondja. – Egyszerre csak hátamon feküdtem egy árokban, a harckocsi pedig dőlt helyzetben állt fölöttem. A mellemet nyomta a géppisztolyom, mellettem meg egy kölyöknek szinte leszakította valami a karját. A közelben holtan feküdt egy másik társam. A harckocsi égett, s nem emlékszem, hogy kimászni láttam volna bárkit.”
Barry Quinan hadnagy, az előőrs század utolsó harckocsijának parancsnoka, arra emlékezik, hogy Shermanje balra lefordult az árokba. Arra gondolt, hogy a vezető megkerüli az előttük torlódó égő tankokat. Valójában azonban ők is találatot kaptak, amely végzett a vezetővel és a másodvezetővel. A Sherman lángra lobbant, és Quinan lövegkezelője “megpróbált kimászni a páncéltorony nyílásfedelén. Félig már engem is kivonszolt, mire ráébredtem, hogy pillanatokon belül megfőlünk”. Miközben ők ketten kikászálódtak a harckocsiból, Quinan látta, hogy mögöttük újabb páncélosok közelednek. Sorra találatot kaptak. “Azt is megfigyeltem, hogy az egyik páncélos parancsnoka a kezével próbálja védeni arcát a kocsit elborító lángnyelvektől.”
A kitörést tehát megállították, jóformán mielőtt megkezdődött volna. Kilenc kilőtt harckocsi torlaszolta el az utat. A mögöttük jövő századok elakadtak. Még ha sikerült volna is megkerülniük az égő vázakat, a rejtett állásokból tüzelő németek megsemmisítették volna őket. Vandeleur, hogy folytathassa az előnyomulást, a rakétavető Typhoonok segítségét kérte. A harckocsikból fellőtt vörös füstgránátokkal jelezte nekik, hol gyanítja a német állásokat, és a vadászgépek vijjogva csaptak le rájuk. “Ekkor láttam először bevetésben Typhoonokat – írja Vandeleur, és csodálattal adóztam a pilóták hallatlan bátorságának. Sorra repültek a célpontok fölé, s habozás nélkül áttörtek a mieink zárótüzén iá. Az egyik gép a fejem fölött robbant szét. Iszonyú látvány volt. Dörögtek az ágyúk, sivítottak a repülőgépmotorok, a katonák ordítottak, átkozódtak. S mindennek közepette a hadosztály-parancsnokság érdeklődött, hogyan folyik a csata. Helyettesem magasra emelte mikrofonját, és ennyit mondott: Hallgassák!”
Miközben a repülőgépek újra meg újra lecsaptak célpontjaikra, Vandeleur egy páncélozott útgyalut küldött előre, hogy lökje le az útról az égő harckocsikat. A zűrzavaros csata már az országút több mérföldes szakaszán tombolt, hátul elérte Vandeleur kocsiját és a R.A.F. kommunikációs segédkocsiját is, amelyről a Typhoonokat a célpont felé irányították. Donald Love pilóta hadnagy, az a felderítő vadászrepülő, akit a kommunikációs egységhez vezényeltek, már látta, hogy súlyosan tévedett, amikor jelentkezett erre a feladatra. Miközben Max Sutherland rajparancsnok a Typhoonokat irányította, Love kiszállt a kocsiból, hogy megállapítsa, mi a helyzet. Előtte az útról fekete füst gomolygott a magasba, s szinte mindjárt kocsijuk előtt égett egy páncéltörő. Love még nézelődött, amikor az úton visszafelé jövet egy golyószórós kocsi közeledett tele sebesültekkel. Az egyik katonának a lövedék leszakította a vállát, ruhája megégett. “Biztosra vettem, hogy bekerítettek bennünket – mondja Love. – Megrémültem, és csak az járt az eszemben, miért nem maradtam a légierőnél, hiszen ott a helyem.”
Hátrébb az úton, az elakadt oszlopokban várakozó harckocsizókon, Roland Langton kapitány szerint, “furcsa tehetetlenség lett úrrá. Egy lépést sem tehettünk sem előre, sem hátra”. Langton figyelte, hogyan nyomul az út mindkét oldalán két páncélozott golyószórós kocsi mögött a gyalogság, hogy megtisztítsa az erdőt. Arra gondolt, hogy ez nyilván a 43. gyalogos-hadosztály előőrse. “Egyszerre csak azt láttam, hogy mindkét jármű a levegőbe röpül. Az ellenség által lerakott aknákra futottak.” Amikor elült a füst, Langton azt látta, hogy “a környező fákon holttestek lógnak. Sejtelmem sincs, hányan lehettek. Minden ágon testrészek himbálóztak”.
Az angol gyalogosok elszántan nekifogtak, hogy kifüstöljék álcázott állásaikból a németeket, miközben a Typhoonok rakétái alig néhány méterre csapódtak be. Doggart őrvezető árokba zuhant, amikor harckocsiját találat érte. Kikászálódott belőle, átrohant az úton, és hanyatt-homlok beleugrott egy keskeny ellenséges lövészárokba. “Ugyanabban a pillanatban két német az egyik egy zubbony nélküli kölyök, a másik harminc év körüli tagbaszakadt gazember – velem szemben ugrott be az árokba”, emlékezik Doggart. Habozás nélkül belevágott az idősebb német arcába, mire a fiatalabb ijedtében megadta magát. Doggart a puskáját rájuk fogva, elindult velük vissza az úton. “Közben még rengeteg német csatlakozott hozzájuk futólépésben, kezét feltartva. Aki nem mozgott elég gyorsan, kapott egy farba rúgást.”
A gyalogság megkezdte a tisztogatást. Az erdőből, az árkokból, a szénakazlak felől, az út mentén, ahová lassan letolták a páncélosroncsokat, géppisztolyok kattogása hallatszott. A gárdisták nem ismertek irgalmat, kiváltképpen nem, ha orvlövészekre akadtak. A hajdani katonák még ma is emlékeznek, hogy a foglyokat gyorsított menetben hajtották vissza az úton, s mihelyt valamelyikük lassítani próbált, szuronnyal ösztökélték. Az egyre hosszabbodó fogolymenetből egy német szökni próbált, de a közelben több mint egy század angol gyalogság tartózkodott, s többen is elmondták, hogy – egyikük szavát idézve – “mihelyt eszébe ötlött a szökés, már halott is volt”.
Joe Vandeleur a felderítőkocsija előtt elvonuló foglyokat figyelte. Egyszerre csak látta, hogy az egyik német “előrántotta elrejtett kézigránátját, és belevágta egy mozgó lövegünkbe. Iszonyatosat robbant, és láttam, hogy egyik őrmesterünk leszakított lábbal zuhan az útra. A németet lekaszálta a géppuskatűz.”
Horrocks tábornok harcálláspontjára jelentés érkezett, hogy az utat fokozatosan megtisztítják, s hogy a gyalogság, bár nagy veszteségek árán, a szárnyakon megfutamította a németeket. “Az írek megunták, hogy lövöldözzenek rájuk – fogalmazta meg később –, és amint ezekkel a remek harcosokkal gyakran megesik, kijöttek a sodrukból.”
Senki sem volt dühödtebb Eamon Fitzgerald kapitánynál, a 2. zászlóalj felderítő tisztjénél, aki éppen egy ellenséges páncéltörő fogságba esett legénységét faggatta. Giles Vandeleur alezredes szerint “Fitzgerald érdekes módszert követett értesülések kicsikarására. Ez a hatalmas termetű férfi jól beszélt németül, de a kiejtése borzalmas volt. Rendszerint előhúzta revolverét, a német hasának nyomta, és kérdéseit az ellenséges katona arcába ordította.” Vandeleur azt állítja, hogy ezzel “valóban remek eredményeket ért el. Alig néhány perc telt el a foglyok kihallgatása óta, és harckocsijaink már elismerésre méltó pontossággal lőtték szét az álcázott német páncéltörő-állásokat. Sikerült az utat is annyira megtisztítani, hogy folytathattuk az előnyomulást.”
Sok ír gárdista szerint Bertie Cowan őrmester, egy 17-es Sherman parancsnoka fordította meg a csata sorsát. Észrevett egy német páncéltörő-állást, és egyetlen lövéssel szétzúzta. Harc közben Edward G. Tyler őrnagy, a század parancsnoka meglepetten látta, hogy Cowan harckocsiján egy német áll, az irányítja a mozgását. Látta, hogy a harckocsi átvág az úton, és tüzet nyit. De Tylernak annyi volt a tennivalója, hogy meg is feledkezett erről a jelenetről. Csak később tudta meg, hogy Cowan három német löveget semmisített meg. “Amikor időt szakíthattam, odamentem hozzá, hogy gratuláljak neki.” Cowan elmondta, hogy a harckocsiján valóban német állt: az első megsemmisített állás parancsnoka, aki megadta magát. “Fitzgerald kapitány hallgatta ki, majd visszaküldte Cowanhoz, és “roppant készségesnek bizonyult”.
Az ír gárdisták tehát ismét megindulhattak, de a harc egy pillanatra sem szünetelt. Senki nem hitte volna, hogy a német “kéreg” ilyen kemény lesz. A foglyok között híres ejtőernyős-zászlóaljak katonáit találták, sőt – az angolok meglepetésére – akadtak közöttük a 9. és 10. SS-páncéloshadosztályok veterán gyalogosai is, akiket Wilhelm Bittrich tábornok küldött Student 1. ejtőernyős-hadseregének támogatására. A legnagyobb meglepetés azonban az volt, hogy jó néhány hadifogoly von Zangen tábornok 15. hadseregének egységeiből került ki. Az Ír Gárda hadinaplója ezt jegyezte föl: “Felderítő szolgálatunkat naphosszat a felháborodás jellemezte: sorra tűntek fel olyan német ezredek, amelyeknek semmi keresnivalójuk nem volt itt.”
Horrocks tábornok arra számított, hogy előőrs-harckocsijai a tizenhárom mérföldes utat Eindhovenig “két-három óra alatt teszik majd meg”. De az értékes idő veszendőbe ment. Az ír gárdaegységek csupán hét mérföldet tettek meg, s csak az éjszaka leszálltakor érték el Valkenswaardot. A Market-Garden hadművelet vészesen elmaradt az ütemtervétől.

A nagyobb mozgékonyság céljából Maxwell D. Taylor tábornok vitorlázó repülőgépei többnyire csak dzsipeket szállítottak, tüzérséget nem. Súlyos csapásnak bizonyult, hogy az angolok még mindig nem érték el Eindhovent. Taylor ugyanis a harckocsik ágyújának támogatására számított a folyosónak azon a tizenöt mérföldes szakaszán, amelyet a “Vijjogó Sasoknak” kellett biztosítaniuk. Taylor holland összekötő tisztjei szinte rögtön látták, mi a helyzet: a 101. hadosztálynak a tervezettnél hosszabb ideig kell önállóan tevékenykednie. Az összekötő tisztek ugyanis az ellenállási mozgalom közrejátszásával polgári távbeszélőn tudták meg, mi is történt az angolokkal.
Taylor ejtőernyősei villámgyorsan bevették Veghelt, a folyosó legészakibb célpontját, valamint négy átkelőhelyét: Az Aa folyón és a Willems-csatorna fölött átívelő vasúti és közúti hidakat. Súlyos harcokra került sor, de a négy hidat két órán belül elfoglalták. Délebbre, félúton Veghel és Son között viszonylag könnyűszerrel foglalták el St. Oedenrode városkát és a Dommel folyó fölötti közúti átjárót. A hivatalos holland távbeszélő-szolgálati napló tanúsága szerint Johanna Lathouwers, az állami telefonközpont derék kezelője, “1425 órakor hallotta, hogy egy félreismerhetetlenül amerikai hang jelentkezik az Oed 1 (St. Oedenrode) vonalon, és Valkenswaardot kéri. A kapcsolatot negyven percig tartották”.

Az amerikaiak hamarosan értesültek, hogy a Garden-haderők támadóéle még Valkenswaardig sem jutott el. Kétségesnek látszott, hogy Horrocks amúgy is késésben levő harckocsijai még a sötétség előtt elérik-e Eindhovent, a folyosó déli végében. Amúgy is késő lett volna, hogy támogatást nyújtsanak az amerikaiaknak szétszórt célpontjaik elfoglalásában és védelmében. A 101. hadosztály katonái jelentős kezdeti siker után egyre több nehézségbe ütköztek.
Taylor valamennyi célpontja közül a legsürgősebbnek a Wilhelmina-csatorna fölött Son közelében átvezető közúti híd látszott, körülbelül öt mérfölddel Eindhoventől északra. Taylor azt tervezte, ha a németek felrobbantják ezt a közlekedési főútvonalat, onnan négy mérföldre nyugatra a Best melletti csatorna fölött átvezető hidat foglalja el. Másodlagos fontosságúnak ítélték, ezért az 502. ezrednek mindössze egyetlen századát indították útnak Best felé, mert úgy számítottak, kevés német tartózkodik ebben a körzetben. Taylor felderítő szolgálatának sejtelme sem volt arról, hogy Student vezérezredes főhadiszállása alig tíz mérfölddel északnyugatra volt a 101. hadosztály leugrási térségeitől, s hogy von Zangen 15. hadseregének éppen beérkezett alakulatai a közeli Tilburg mellett táboroznak, közöttük Walter Poppe vezérőrnagy súlyos veszteségeket szenvedett 59. gyalogoshadosztálya, továbbá jelentős erejű tüzérség.
Alig ért a híd közelébe a H. század, rádión jelentette, hogy ellenséges úttorlaszokba és erős ellenállásba ütközött. Az üzenet véres csata kezdetét jelezte: a harc hajnalig s még két napon át tombolt, Az akció egyetlen századnyi erővel végrehajtott hadműveletnek indult, végül már egy teljes ezredet kellett bevetni. De a H. század, jóllehet súlyos veszteségeket szenvedett, hősiesen fölfogta a németek váratlanul erős, első csapásait.
Miközben a H. század elindult a besti híd felé, Robert F. Sink ezredes 506. ezrede Son irányába nyomult, hogy elfoglalja az ottani fő közúti hidat. Szinte semmiféle ellenállás nem fogadta őket, amíg a csapatok el nem érték a falu északi határát. Itt egy német 88-as ágyú kezdte lőni a századot. Nem telt tíz percbe, az ezred előőrsei páncélököllel szétzúzták az állást, és végeztek a német tüzérekkel. Az amerikaiak utcai harcokban törtek a csatorna felé, és már ötven méterre megközelítették a partot, amikor a németek fölrobbantották a hidat. A roncsok az ejtőernyősökre záporoztak. Sink ezredesnek este 8 órára el kellett volna foglalnia Eindhovent és a város körüli átkelőhelyeket. A híd elvesztése keserves csapás volt. A németek még tűz alatt tartották az előnyomuló szövetséges csapatokat, amikor hárman: James LaPrade őrnagy, Millford F. Weller alhadnagy és John Dunning őrmester gyors elhatározással a csatornába ugrott, és átúszott a túlsó partra. A zászlóalj több katonája követte példájukat, mások áteveztek a vízen. A déli parton sikerült legyűrniük a német ellenállást és hídfőt kiépíteniük.
A híd középső pillére még érintetlenül állt, és a 101. hadosztály utászai nyomban nekifogtak az ideiglenes átkelő építésének. Váratlan segítséget is kaptak: holland polgári lakosok jelentették, hogy egy közeli garázsban egy vállalkozó tetemes mennyiségű, feketepiacra szánt faanyagot tárol. Az utászok a középső pillér és a lefoglalt faanyag felhasználásával alig másfél óra alatt hidat vertek a csatornán. Sink ezredes szerint “a híd semmit nem ért, éppen csak annyit, hogy az ezred többi katonáját libasorban átvihessem a túlsó partra”. Amíg hídépítő anyagot nem tudtak odaszállítani, a Market-Garden-haderők folyosója Sonnál egyetlen szál pallóból állott.

10

Model tábornagy még mindig nem tért magához a megdöbbenésből, amikor megérkezett Bittrich tábornok doetinchemi parancsnokságára. Máskor az út nem tartott volna tovább fél óránál, de ma mivel több ízben is megállt, hogy riassza a parancsnokokat, és közölje velük a légideszant-támadás hírét, egy óránál is többe telt. Jóllehet a tábornagy nyugodtnak mutatkozott, Bittrich emlékezik, hogy “első szavai ezek voltak: »Majdnem elkaptak! A főhadiszállásra fájt a foguk. Képzelje csak el! Majdnem elkaptak!«”
Bittrich azonnal tájékoztatta Modelt a II. SS-páncéloshadtesthez befutott legfrissebb hírekről. Még nem látták tisztán a szövetségesek szándékait, de Bittrich elmondta Modelnak az elméletét: szerinte a támadás a 15. hadsereg feltartóztatására irányul, miközben az angol 2. hadsereg a Ruhr-vidék felé tör. S ha ez így van, a szövetséges haderőknek el kell foglalniuk a nijmegeni és az arnhemi hidakat. Model elvetette fejtegetését. Nem az arnhemi híd a céljuk, jelentette ki. A légideszantcsapatok bizonyára elkanyarodnak, és északkeleti irányban a Ruhr-vidék felé nyomulnak majd. Model úgy vélte, a helyzet még annyira homályos, hogy nem lehet végső következtetéseket levonni. Sehogy sem értette, miért szálltak le légideszantegységek Nijmegen térségében. Ennek ellenére jóváhagyta a Bittrich által már foganatosított rendszabályokat.
Bittrich azonban nem tágított. Újra meg újra előhozakodott a hidakkal.
– Tábornagy úr, határozottan javasolom, hogy haladéktalanul robbantsuk fel a nijmegeni és arnhemi hidakat – mondta.
Model csodálkozva pillantott rá.
– A hidakat nem robbantjuk fel – közölte határozottan Bittrichhel. – Bármit terveznek is az angolok, a hidakat meg tudjuk védeni. Nem. Szó sem lehet róla. A hidakat nem szabad fölrobbantani. – Majd lezárva a vitát, kijelentette: – Új helyet keresek a főhadiszállásnak, Bittrich. S még mielőtt Bittrich bármit válaszolhatott volna, tűnődőn hozzátette: – Tudja, majdnem elkaptak.

Vughti főhadiszállásán Kurt Student vezérezredes dilemma előtt állt: 1. ejtőernyős-hadseregét a légideszant-támadás kettészakította. Távbeszélő-összeköttetés nélkül, csupán rádiókapcsolatra hagyatkozva nem irányíthatta kettészakított hadseregét. Pillanatnyilag csapatai önállóan, központi irányítás nélkül harcoltak. S ekkor hihetetlen szerencse érte: a főhadiszállás közelében lelőtt egyik Waco vitorlázó repülőgépben sértetlen aktatáskát találtak, és nyomban le is adták a parancsnokságon.
“Hihetetlen volt – emlékezik Student. – Az aktatáskában az ellenség hadműveleti tervének hiánytalan példányát találtuk.” Student törzskari tisztjeivel feszült figyelemmel tanulmányozta a zsákmányolt terveket. “Mindent megtudtunk: a leugrási térségeket, a folyosót, a célpontokat, de még a hadműveletekben részt vevő hadosztályok nevét is. Mindent! Nyomban átláttuk a stratégiai következményeket. Meg kell kaparintaniuk a hidakat, mielőtt felrobbanthatnánk őket. Egyetlen gondolat motoszkált a fejemben: A sors elégtételt szolgáltat. Elégtételt! A történelem megismétlődik. 1940-ben ugyanis, a hollandiai légideszant-hadműveletünk során, egyik tisztem, szigorú parancs ellenére, magával vitte a csatába a támadási tervünket részletező dokumentumokat, s ezek az ellenség kezébe kerültek. Most fordult a kocka. Tudtam, mi a teendőm.”
Model azonban még nem tudta. Student még sohasem érzett ekkora tehetetlenséget. Kommunikációs vonalainak megszakadása miatt tíz órába is beletelik majd, gondolta, amíg Model elé tárhatja a Market-Garden hadművelet titkát. A titok abban rejlett, hogy az arnhemi híd döntően fontos. A zsákmányolt tervből világosan látszott, hogy e hídon át vezetne Montgomery útja a Ruhr-vidékre.
Model az ilyen csatákat kedvelte leginkább – amelyik rögtönzést, merészséget és mindenekelőtt gyorsaságot kívánt. Bittrich parancsnokságáról fölhívta von Rundstedtet, a nyugati arcvonal főparancsnokát. Jellemzően kurta stílusában vázolta a helyzetet, és azonnali erősítéseket kért. ”Ezt a légideszant-támadást egyféleképp verhetjük vissza: ha keményen odaütünk az első huszonnégy órában”, közölte von Rundstedttel. Légvédelmi tüzérséget, ágyúkat, harckocsikat és gyalogságot kért, s azt kívánta, hogy estére már indítsák is útnak Arnhem felé. Rundstedt azt válaszolta, hogy útnak indít minden rendelkezésére álló erősítést. Model diadalittasan fordult Bittrichhez: “Megkapjuk az erősítéseket!” Úgy határozott, Doetinchemből irányítja a hadműveleteket, de jóllehet már magához tért az oosterbeeki futás ijedtségéből, nem kockáztatta meg, hogy meglepjék. Nem volt hajlandó megszállni a kastélyban, hanem úgy döntött, a csatát a kertészlakból vezényli majd.
Bittrich előrelátása máris megtermetté első gyümölcseit: Harzer Hohenstaufen hadosztályának alakulatai erőltetett menetben haladtak a front felé. Elindult Harmel Frundsberg hadosztálya is. Magát Harmelt még az éjszaka visszavárták Németországból. Bittrich utasította Harzert, hogy parancsnokságát Arnhem északi elővárosában egy középiskolában rendezze be, onnan beláthatja a várost. Harzer már a türelmetlenségtől remegett: a páncélozott járműveire, amelyeket kora délután akart útnak indítani Németországba, még mindig szerelték a lánctalpakat és a lövegeket. Harzer az egységeit a lehető legközelebb helyezte el az angol leszállási és leugrási övezetekhez, s Arnhemtől nyugatra elreteszelték az utat. Pillanatnyilag alig néhány páncélkocsival, gördülő ágyúval és harckocsival s némi gyalogsággal rendelkezett. Mégis abban reménykedett, hogy a rajtaütésszerű támadások és gyors visszavonulások taktikájával megállíthatja és zavarhatja az angol csapatokat, amíg hadosztályának zöme nem válik ismét bevethetővé.
Meglepő módon nem is sejtette, hogy Sepp Krafft őrnagy SS-páncélgránátos kiképző- és tartalék zászlóalja ebben a körzetben állomásozik, s éppen útját állja az angol légideszanterőknek. Harzer az alakulatait az Arnhembe vezető két főútvonalon: az Ede-Arnhem és az Utrecht-Arnhem úton tömörítette. Bizonyosra vette, hogy az ejtőernyősöknek erre kell haladniuk, ezért csapataival félkörben megszállta a két fővonalat. Figyelmetlenségből, vagy talán mert pillanatnyilag nem volt elég alakulata, nem helyezett el csapatokat a Rajna északi partjával párhuzamosan haladó csöndes, másodrendű út mentén. Ez volt az egyetlen őrizetlen útvonal, amelyen az angolok eljuthattak az arnhemi hídhoz.

11

Lathbury dandártábornok 1. ejtőernyősdandárának terepszín zubbonyos, jellegzetes bukósisakos katonái fegyvereik és a rengeteg lőszer súlya alatt roskadozva haladtak Arnhem felé. A gyalogososzlopok között itt-ott feltűntek az ágyúkat vontató dzsipek és puskákkal meg készletekkel megrakott négykerekű vonatkocsik. Vonuló csapatait szemlélve, Roy Urquhart tábornoknak eszébe jutott, hogy Horrocks tábornok néhány hónapja hogyan dicsérte katonáit; “A maga katonái valóságos gyilkosok” – mondta őszinte csodálattal. Akkor Urquhart túlzásnak ítélte a megjegyzést, de ezen a vasárnapon már nem. Az 1. dandár vonulását figyelve büszkeség töltötte el.
A tervek szerint Lathbury dandára három zászlóaljának kellett Arnhem felé nyomulnia. Mindegyik más irányból közelítette meg a várost. John Frost alezredes 2. zászlóaljának jutott a legfontosabb feladat: a Rajna északi partja mentén húzódó másodrendű “úton előnyomulva, nekik kellett elfoglalniuk a fő közúti hidat úgy, hogy útközben megszállják a nagy közúti hídtól nyugatra ívelő vasúti és pontonhidakat is. J.A.C. Fitch alezredes 3. zászlóalja a terv értelmében, az Utrecht-Arnhem út mentén halad, és északról közeledve a híd felé, támogatja Frostot. Mihelyt e két zászlóalj megindul, D. Dobie alezredes 1. zászlóalja megkezdi előnyomulását az Ede-Arnhem főútvonal mentén (ez volt a legészakibb út), és megszállja a várostól északra elterülő fennsíkot. Lathbury fedőnevet adott mindhárom útvonalnak. A legészakibb, Dobie-é volt a “Leopard”, középen volt a “Tigris”, és a legkockázatosabb út, Frosté az “Oroszlán”. A dandár előtt száguldtak Freddie Gough őrnagy felderítő századának dzsipjei. Az ő feladatuk volt, hogy elsőnek érkezve a hídhoz, rajtaütéssel elfoglalják, és védjék, amíg Frost egysége odaér.
Urquhart úgy ítélte, hogy a támadás első szakasza jól halad. Nem vesztette el a fejét, amiért már ekkor megszakadt a hadosztállyal az összeköttetés. Az észak-afrikai sivatagi hadjáratok idején gyakran tapasztalta, hogy a rádió-összeköttetés időnként csődöt mond. Mivel kapcsolatot teremteni nem tudott Hicks dandártábornok 1. légideszantdandárával, amelynek az volt a feladata, hagy a következő két napon biztosítsa a leszállási és leugrási övezeteket a légi úton érkező alakulatok és szállítmányok számára, áthajtatott Hicks parancsnokságára. Itt megtudta, hogy a dandár már elfoglalta állásait, és Hicks pillanatnyilag nincs a parancsnokságon, mert maga irányítja zászlóaljainak elosztását. De ugyancsak itt értesült, hogy az arnhemi híd elfoglalását kiszabó terv egyik fontos hadművelete kudarcba fulladt. Tévesen úgy tájékoztatták, hogy Freddie Gough őrnagy felderítő járműveinek nagy része odaveszett a lelőtt vitorlázógépekben, ráadásul Hicks parancsnokságán senki sem tudta, hová lett Gough. Urquhart meg sem várta Hickset, hanem visszatért parancsnokságára azzal, hogy sürgősen meg kell találnia Gough-t, és új tervet kell készítenie. De legfőbb gondja az volt, hogy figyelmeztesse Lathburyt, kiváltképpen Frostot: a 2. zászlóaljnak önállóan kell tevékenykednie. Frostnak most már Gough tervezett rajtaütése nélkül kell elfoglalnia az arnhemi hidat.
A hadosztály-parancsnokságon újabb rossz hír várta. “Nemcsak Gough-ról nem érkezett hír – emlékezik Urquhart –, de néhány közeli rádióüzenet vétele után a parancsnokság híradó-berendezései megsiketültek. Az 1. ejtőernyősdandárral, de valójában a külvilággal megszakadt a kapcsolat.” Charles Mackenzie ezredesnek, Urquhart törzsfőnökének elbeszélése szerint a tábornok “idegesen, híreket lesve” járt-kelt. Parancsot adott híradósai főnökének, Anthony Deane-Drummond őrnagynak, vizsgálja meg, “mi okozta a híradás csődjét, mi történt a rádióssal, és javítsa meg a készüléket”. Futárokat indított Gough felkutatására is. Telt-múlt az idő, új hír nem futott be, az aggódó Urquhart pedig úgy döntött, hogy nem vár tovább. A hadosztályparancsnokságról irányította volna a csatát, de most, hogy semmilyen kapcsolatot nem tudtak helyreállítani, mindinkább úgy vélte, ez a csata merőben szokatlan. “Azt hiszem, itt az ideje, hogy személyesen járjak végére a dolognak, Charles”, fordult Mackenzie-hez. Törzskari főnöke meg sem kísérelte szándékától eltéríteni. “Mivel értesülések nélkül maradtunk – írja –, úgy tetszett, ez lesz a helyes.” Urquhart csak híradós tisztjét és gépkocsivezetőjét vitte. Délután 4.30-kor indult el dzsipjén Lathburyhez.

Freddie Gough őrnagy 1. légideszant-felderítői gyors ütemben haladtak az északi Leopárd-útvonalon, vagyis az Ede-Arnhem úton. Jóllehet az A. század járművei nem érkeztek meg, Gough a többi századdal délután 3.30-kor megindult a leszállási övezetből. Úgy látta, elegendő dzsipje lesz a híd elleni sikeres rajtaütéshez. “Néhány dzsipet még ott is hagytam tartalékként a leszállási övezetben – emlékezik. – Bőségesen volt kocsink, hogy eljussunk Arnhembe.” Gough tizenkét katonával le is apasztotta egységét – ezeket elindította dél felé, hogy keressék meg a 2. zászlóaljat, és csatlakozzanak az Oroszlán-útvonalon haladó egységhez. Nem is sejtette, hogy az A. század dzsipjeinek elvesztése milyen rémhír- és tévhír-lavinát indított meg.
Gough-nak kezdettől nem tetszett az a szerep, amelyet felderítőegységére osztottak az arnhemi híd elfoglalásában. A rajtaütés helyett azt javasolta, hogy mindhárom zászlóalja előtt felderítő dzsipekből álló “pajzs” haladjon. “Ilyen módon gyorsan megállapíthattuk volna, mi a legjobb és legkönnyebb útja annak, hogy elérjük a hidat.” Amikor ezt a javaslatát elutasították, kérte, hogy könnyűharckocsi-egységet szállítsanak légi úton Arnhem közelébe, amely biztosítaná a rajtaütést végrehajtó alakulatokat. De ezt a javaslatot is elutasították. Gough azonban derűlátó maradt. “Egy cseppet sem aggódtam. Úgy tudtuk, hogy csekély számú, kivénhedt német egység állomásozik Arnhemben, felszerelésük néhány kimustrált harckocsi és ágyú. Arra számítottam, hogy gyerekjáték lesz a híd elfoglalása.”
S most, amikor gyorsan haladtak előre a Leopárdon, az alakulat előőrs dzsipjein lesből rajtaütöttek a német páncélkocsik és a 22 milliméteres ágyúk. David Allsop kapitány, Gough helyettese, véletlenül feljegyezte a támadás időpontját: pontosan délután 4 óra volt. Gough az oszlop élére akart hajtani, hogy megállapítsa, mi történt. “Már éppen indultam, amikor üzenetet kaptam, hogy Urquhart azonnal találkozna velem. Azt sem tudtam, mit tegyek”, írja Gough. “Az én fölöttesem Lathbury volt, és arra gondoltam, hogy legalább őt kellene értesítenem távozásomról, de sejtelmem sem volt, hol találhatom. Alakulatunk erős német tűzben védekezett a Wolfheze külvárosaiban húzódó vasúti töltések mentén. Úgy számítottam, egy darabig állják a sarat, ezért visszafordultam, és elindultam a leszállási övezetben levő hadosztály-parancsnokságra. Ez 4.30-kor történt.”
Abban a percben tehát, amikor Urquhart tábornok elindult megkeresni a Lathburyt, Gough igyekezett vissza a hadosztály-parancsnokságra, hogy jelentést tegyen Urquhartnak.

Az 1. ejtőernyősdandár katonáit mindhárom előnyomulási útvonalon ujjongó, örömmámorban úszó holland tömegek fogadták. Sok tanyáról és távoli faluból a polgári lakosság a leszállási övezetből történt elindulásuk óta követte az ejtőernyősöket, és a tömegek nőttével úgy látszott, hogy a lelkes fogadtatás szinte akadályozza az előrehaladást. A Frost ezredes 2. zászlóaljával a legdélibb, Oroszlán-útvonalon menetelő Eric Mackay kapitányt aggasztotta az ünnepi légkör. “Szinte utunkat állták a holland civilek – emlékezik. – Az integető, tapsoló, éljenző hollandok almával, körtével, frissítőkkel kínáltak, de előrejutásunkat lassították, és rémülten gondoltam, hogy elárulhatják jelenlétünket a németeknek.” Robin Vlasto hadnagy emlékezése szerint “utunk első szakasza győzelmi szemléhez hasonlított, a polgári lakosság nem bírt az örömével. Már-már azt vártuk, hogy feltűnnek fogadtatásunkra Arnhemből Horrocks XXX. hadtestének harckocsijai. Az út mentén sűrű sorokban álltak a polgári lakosok, és hatalmas tálcákon sört, tejet, gyümölcsöt nyújtogattak felénk. Alig tudtuk megértetni a katonákkal, hogy hamarosan német támadás érhet bennünket.”
Anje van Maanent. egy oosterbeeki orvos fiatal lányát a Renkum hangár tőszomszédságában levő Hellsumból telefonon hívta a Tromp család. “Szabadok vagyunk. Szabadok!” kiáltotta be áradó boldogsággal a kagylóba. “A tommyak a házunk mögött szálltak le, és már úton vannak Oosterbeek felé. Olyan rendesek! Players cigarettát szívtunk, és csokoládét eszünk.” Anje letette a kagylót, és “úgy éreztem, eszem vesztem az örömömben. Valamennyien ugráltunk és körbetáncoltuk a szobát. Hát megtörtént! Itt van az invázió! Remek!” A tizenhét éves Anje alig várta, hogy apja hazaérjen. Dr. van Maanen szülést vezetett le egy páciense házában, Anje pedig háborgott, “mert az asszony férje holland náci volt”. Ida Clous asszony, egy oosterbeeki fogorvos felesége, van Maanenék barátja szintén úgy értesült, hogy a légideszantegységek már úton vannak feléjük. Narancsszínű anyagot keresgélt dobozaiban és rongyos-zsákjaiban, mert mihelyt az angolok beérnek Oosterbeekbe, kiszalad az utcára három kisgyermekével, és rögtönzött zászlócskákkal köszönti a felszabadítókat.
Jan Voskuil, aki felesége szüleinek házában rejtőzött Oosterbeekben, két malomkő között őrlődött: szeretett volna elindulni az utrechti országúton, hogy üdvözölje az ejtőernyősöket, de meg kellett akadályoznia, hogy apósa is vele tartson. Az öregúr azonban makacskodott: Hetvennyolc éves vagyok, sohasem voltam háborúban, szeretném látni, milyen, hajtogatta. Végül sikerült meggyőzni, hogy maradjon a kertjében. Voskuilt azonban, a helység számos más polgári lakosával egyetemben, akik elindultak az angolok elé, Oosterbeek külvárosában rendőr tartóztatta föl. Nagyon veszélyes, mondta az embereknek, forduljanak vissza. Voskuil szót fogadott. Hazafelé ugyanabba a német katonába botlott, aki reggel, a bombázás kezdetén náluk rejtőzött. A katona most egyenruhában volt, terepszínű zubbonyban, rohamsisakban, puskásán. Cigarettával és csokoládéval kínálta Voskuilt. Elmegyek – közölte vele. – Jönnek a tommyk. – Voskuil mosolygott. – Visszamehet Németországba – mondta a katonának. A katona néhány pillanatig némán fürkészte Voskuilt, azután megcsóválta a fejét. Nem, uram – mondta. – Harcolni fogunk. A holland figyelte, hogyan távolodik a német. “Kezdődik a tánc – gondolta –, de mit tehetnék?” Türelmetlenül járkált fel s alá az udvaron. Nem volt mit tennie, várnia kellett.
Hiába intették és figyelmeztették a rendőrök a lakosokat, hogy zárkózzanak be, a holland gazdák családostul kicsődültek az angolok előnyomulási útvonalaira. Harry Callaghan törzsőrmester, akinek egysége a középső, a Tigris-útvonalon haladt előre, egy parasztasszonyra emlékezik, aki átfurakodva a tömegen egy sajtár tejjel szaladt oda hozzá. Megköszönte neki, az asszony pedig mosolyogva válaszolta: “Derék tommy. Derék.” De akárcsak a másik útvonalon Eric Mackay, a régi dunkerque-i ejtőernyős Callaghan is szorongást érzett a körülöttük tolongó civilek láttán. “Mellettünk szaladtak, karszalagjuk, kötényük, gomblyukaikba tűzött szalagjuk mind narancsszínű – emlékezik. – Boldogan kiáltozó gyermekek ugráltak körülöttünk, a szoknyájukra és ingükre tűzött narancsszínű kokárdákkal. A katonák hátizsákjukból csokoládét halásztak elő, és odaadták a gyermekeknek. A katonák úgy viselkedtek, mintha hadgyakorlaton lennének. Aggasztani kezdtek a mesterlövészek.”
Callaghan aggodalma hamarosan igazolódott. A győzelmi parádénak egy csapásra vége szakadt. “Az egyik percben megindultunk Arnhem felé, a következőben már az árkokban kerestünk fedezéket. Mesterlövészek tüzet nyitottak ránk. Három ejtőernyősünk feküdj holtan az úton.” A törzsőrmester nem vesztegette az időt. Vagy ötven méterre lejjebb az úton, egy fa lombjában villanásra lett figyelmes. Mihelyt a holland civilek szétszóródtak a földeken, Callaghan tizenkét főnyi csapattal elindult arrafelé. Az egyik fa alatt megállt és fölnézett. Egy villanás odaföntről, és Callaghan a könnyű géppuskájából sorozatot engedett bele a fa lombjába. Csörömpölve hullott a földre egy Schmeisser-gyorstüzelőpisztoly, és amikor Callaghan pillantása fölkúszott a fa törzse mentén, élettelenül csüngő németet látott egy kötél végén.
A középső útvonalon Fitch alezredes 3. zászlóalja embereinek is váratlan találkozásban volt részük. Frederick Bennett közkatona éppen almát kínált körbe társainak, amikor robogó német vezérkari kocsi tűnt fel az országúton. Bennett könnyű géppuskából tüzet nyitott rá. A kocsi csikorogva lefékezett, a vezető megkísérelt visszafordulni. De elkésett. Bennett társai is tüzeltek már. A szitává lyukasztott kocsi megállt. Az óvatosan közelítő katonák látták, hogy a gépkocsivezető felsőteste kifordult a kocsiból. Egy magas rangú német tiszt teste a másik nyitott kocsiajtón zuhant ki. Bennett megsejtette, hogy “ez nyilván magas rangú fritz lehet” – s nem is tévedett. Kussin vezérőrnagy, Arnhem városparancsnoka ugyanis nem törődött Sepp Krafft SS őrnagy figyelmeztetésével, és elindult az Utrecht-Arnhem főútvonalon.
A harcok sok résztvevője úgy emlékezik, hogy először egyórai menetelés után, délután 4.30 körül ütköztek komolyabb német ellenállásba. Ekkor a három zászlóalj közül kettőt – az északi útvonalon Dobie-ét. a középsőn pedig Fitch-ét – elszánt német rajtaütések érték. Gough őrnagy most már Allsop kapitány parancsnoksága alatt álló felderítőegysége mindenáron igyekezett megkerülni a német erőket, hogy utat nyisson Dobie 1. zászlóaljának. De Allsop szerint “minden próbálkozásunkat meghiúsította az előttünk álló ellenséges haderő”. William Chandler, a felderítőegység közkatonája, elmondja, hogy amikor C. egysége megkísérelte felderíteni a terepet, “a német golyók olyan közel és sűrűn fütyültek, hogy a szelüket éreztük”.
Wolfheze előtt a zászlóalj előnyomulása szinte teljesen elakadt a német ellenálláson. “-Megálltunk, újra nekilendültünk – emlékezik Walter Boldock közlegény. – Majd ismét megálltunk, és beástuk magunkat. Legközelebb más irányban indultunk el. Előrehaladásunkat az előőrs századok sikere vagy kudarca szabta meg. Mindvégig aknákkal és kézifegyverekkel lőttek bennünket.” Boldock észrevette, hogy egy sövény mellett egy ismerős őrmester fekszik súlyos sebesülten. Valamivel távolabb egy hadnagy füstölgő holttestére akadtak – telibe találta egy foszforbomba. Egy másik katona, Roy Edwards, arra gondolt, hogy “mintha tévelyegnénk a környéken, és délutánhosszat csetepatékba bonyolódnánk”.
Az ejtőernyősöket meglepte az ellenséges rajtaütések elszántsága. Az északi útvonalon előnyomuló egységek egyik közkatonája, Andrew Milbourne, a távolból, déli irányból tüzelést hallott, és e pillanatban örült, hogy az 1. zászlóalj feladata az Arnhemtől északra elterülő fennsík megszállása. De Wolfheze közelében látta, hogy menetoszlopa letért a főútról, és délnek fordult. Megpillantotta a vasútállomást, közelében egy harckocsit. Először megkönnyebbülést érzett. “Úristen, Montynak mégiscsak igaza volt!” – gondolta. “Már ide is ért a 2. hadsereg!” De amikor az ágyú tornya lassanként feléjük fordult, Milbourne észrevette a harckocsira mázolt fekete keresztet. S egyszerre mintha körös-körül mindenütt németek lettek volna. Hasra vágódott egy árokban, majd fejét fölemelve óvatosan körülkémlelt, hogy alkalmas helyet találjon Vickers-géppuskájának.
Reginald Isherwood őrmester is látta a harckocsit. Odaért hozzájuk egy könnyűágyút vontató dzsip, s megfordult, hogy célba vehesse a harckocsit. “Az egyik tüzér őrmester ordított: »Előzzétek meg, különben szétlőnek!« – emlékezik Isherwood. –. Egy szempillantás alatt megfordították az ágyút, de mire az őrmester elkiáltotta magát: »Tűz!«, már hallottam a parancsot németül is. A fritzek talán egy tized másodperccel előbb lőttek, mint mi.” A harckocsi telibe találta a dzsipet. A kis kocsi fölrobbant, a tüzérek mind meghaltak.
Az egyre fokozódó zűrzavar és sűrű fegyverropogás közepette Dobie ezredes világosan látta, hogy a német ellenállás jóval erősebb, mint várták. Abban sem bízott már, hogy sikerül elfoglalnia az Arnhemtől északra emelkedő magaslatot. Nem tudott rádiókapcsolatot létesíteni Lathbury dandártábornokkal, veszteségei pedig percről percre nőttek. Úgy határozott, még délebbre fordul zászlóaljával, és megkísérli, hogy egyesüljön Frosttal, majd együtt próbálják meg elfoglalni az arnhemi nagy hidat.
Rádiókapcsolat és központi irányítás hiányában a zászlóaljparancsnokok nem láthattak tisztán. Századok és szakaszok az ismeretlen vidéken, a sokszor rendkívül pontatlannak bizonyuló térképekkel, elveszítették egymással a kapcsolatot. Annak az útszakasznak a közelében, ahol Fitch ezredes 3. zászlóaljának katonái végeztek Kussin tábornokkal, egy kereszteződésnél Krafft SS őrnagy rakétahajtású aknáinak és géppuskáinak összpontosított tüze fogadta az angolokat. A menetoszlopok megbomlottak, a katonák az erdőben kerestek menedéket. A sivító aknák a fejük fölött robbantak szét, és mindenfelé halálos repeszeket szórtak.

Stanley Heyes híradós katona emlékezetében még élénken élnek ennek az órának a megpróbáltatásai. Lélekszakadva rohant a közeli erdőnek, közben elejtett egy tartalék rádióadót. Amikor lehajolt érte, szilánk érte a bokáját. Leroskadt az aljnövényzetbe, s egyszerre csak rémülten látta, hogy mellette egy német katona kuporog. “Fiatal és ugyanolyan rémült volt, mint én – emlékezik, de elővette kötszercsomagomat, és bekötötte a bokámat. Röviddel ezután mindketten ismét aknaszilánkot kaptunk. Attól fogva már csak feküdtünk, és vártuk, hogy valaki ránk találjon.” Heyesre meg a fiatal német katonára jóval besötétedés után akadtak az angol szanitécek, és elszállították őket.
Nemcsak az 1. zászlóalj, a 3. zászlóalj is elakadt az ellenséges tűzben. Jóllehet a két zászlóalj már két órája úton volt, alig két és fél mérföldet tettek meg. Fitch ezredes ugyanarra a következtetésre jutott, mint a felső útvonalon Dobie: más utat kell keresnie, hogy elérhesse az arnhemi hidat. Az idő gyorsan fogyott, és még mindig jó négy mérföldnyire jártak a hídtól.

A Wolfhezét körülölelő erdőségben Sepp Krafft SS őrnagy szentül hitte, hogy be van kerítve. Becslése szerint az angolok 20: 1 létszámfölényben voltak fel nem töltött zászlóaljával szemben. Jómaga is “őrültségnek” minősítette védelmi tervét, s alig akart hinni retesz-hadmozdulatának sikerében. A rakétameghajtású aknavetők fejvesztettséget támasztottak az angolok soraiban. Sorra futottak be a jelentések, hogy az Utrecht-Arnhem úton előnyomuló ejtőernyősöket több helyen föltartóztatták, másutt meg mintha végképp eltértek volna a főútvonalról. Krafft továbbra is abban a hiszemben volt, hogy ők az egyetlen német alakulat ebben a körzetben, s nem ringatta magát abba a hiú ábrándba, hogy hosszabb ideig föltartóztathatják az angolokat. Aknavetőinek fogytán volt a lőszere, zászlóalja súlyos veszteségeket szenvedett, egyik hadnagya pedig megszökött. Krafft mégis lelkesen nyilatkozott “fiaim zabolátlan vitézségéről”. A becsvágyó Krafftnak – aki a későbbiek során kérkedő jelentést küldött Himmlernek gránátos-kiképző és -tartalék zászlóaljának hőstetteiről – sejtelme sem volt, hogy “fiait” Walter Harzer altábornagy Hohenstaufen hadosztályának Krafft parancsnokságától alig néhány mérföldnyire állomásozott harckocsijai, tüzérsége és páncélkocsijai támogatják már.

Freddy Gough őrnagy végképp nem értette a helyzetet, Urquhart visszarendelte ugyan a hadosztály-parancsnokságra, de egy szóval nem jelezte, miért. Amikor elhagyta az 1. zászlóalj Leopárd-útvonalát, négy kísérő dzsipet és felderítő-alakulatának néhány egységét is magával vitte. De amikor megérkezett a hadosztály-parancsnokságra, Urquhart törzsének főnöke, Charles Mackenzie ezredes, semmiféle felvilágosítással nem szolgálhatott. Közölte, hogy a tábornok elindult megkeresni Lathbury dandártábornokot, akinek parancsnoksága Frost ezredes zászlóalját követi a déli, Oroszlán-útvonalon. Gough ismét útnak indult kísérő egységével. Bizonyos volt afelől, hogy valahol az út mentén ráakad vagy az egyik, vagy a másik parancsnokra.

12

Urquhart tábornok dzsipje vadul száguldott az utrecht-arnhemi országúton, majd déli irányban ráfordult egy mellékútra, amely Frost Oroszlán-útvonalához vezetett. Néhány perc múltán utol is érte a 2. zászlóalj hátvédjét. A katonák libasorban haladtak az út két felén. Urquhart hallott ugyan a távolból puskaropogást, de úgy vélte, hogy “nem komoly a dolog. Mindenki szemmel láthatólag komótosan lépdelt.” Urquhart kocsija a macskaköves úton hamarosan elérte Frost törzsszázadát. Itt tudta meg a tábornok, hogy Frost elöl van az előőrs egységeknél, amelyek német ellenállásba ütköztek. “Igyekeztem éreztetni velük, hogy minden perc drága, és reméltem, hogy híven tolmácsolják majd Frostnak – írja Urquhart. – Elmondtam nekik, milyen katasztrófa érte a Recco-századot.” Amikor Urquhart arról értesült, hogy Lathbury a középső útvonalra indult a 3. zászlóalj előnyomulásának ellenőrzésére, visszafordította kocsiját. Ezúttal ismét alig néhány perccel kerülték el egymást Gough-val.
Amikor elérte a Tigris-útvonalon a 3. zászlóalj utóvéd egységeit, megtudta, hogy Lathbury előrement. Urquhart a nyomába eredt, és az utrecht-arnhemi országút egyik útkereszteződésénél végre megtalálta a dandártábornokot. A németek pusztító aknatűzzel árasztották el a környéket. “Jó néhány ágyú idegesítő pontossággal csapódott be az útkereszteződésbe és a környező erdőségbe, ahol a 3. zászlóalj sok katonája fedezéket keresett. – írta később Urquhart. – Itt tapasztaltam először, milyen gyorsan és elszántan ütnek vissza a németek.
Urquhart és Lathbury keskeny lövészárokban keresett fedezéket, és ott vitatták meg a helyzetet. Mindkettőt aggasztotta a dandár lassú térnyerése, kiváltképpen pedig, hogy a hírközlés hiánya megbénította irányító tevékenységüket. Lathbury elveszítette kapcsolatát az 1. zászlóaljjal, de Frosttal is rendszertelenül érintkezett. Nyilvánvalóvá vált, hogy mindketten csak személyesen irányíthatják a hadműveleteket. Pillanatnyilag Lathbury legfőbb gondja az volt, hogy kimozdítsa a 3. zászlóaljat az útkereszteződésből, a környező erdőkből, és folytatódjék az előnyomulás. Urquhart úgy határozott, hogy megkísérel kapcsolatot teremteni a dzsip rádióján a hadosztálytörzzsel. De amikor kocsijához ért, látta, hogy aknatalálat érte, híradósa pedig súlyosan megsebesült. “Jóllehet a rádiókészülék láthatóan sértetlen maradt, nem állíthattam helyre a kapcsolatot a törzzsel. Átkoztam a pocsék kommunikációt” – írja könyvében Urquhart. “Lathbury nem ajánlotta, hogy visszatérjek parancsnokságomra. Az ellenség jelentős egységei befészkelődtek jelenlegi helyünk és a leszállási övezetek közé. …Látnom kellett, hogy igaza van… és maradtam. Ekkor döbbentem rá, hogy a harc irányítása kicsúszik a kezemből.”
Az 1. és a 3. zászlóalj katonái elkeseredett harcot vívtak. A számszerű kisebbségben levő, harcedzett és elszánt Waffen SS katonák félhernyótalpas harckocsik, tüzérség és tankok támogatásával csigalassúságúra fékezték az angol előnyomulást a két felső útvonalon. A zűrzavarban a katonák elszakadtak tisztjeiktől, az egységek szétforgácsolódtak, amikor a századok szétszóródtak az erdőben, vagy mellékutakon és a kertek alján kúsztak előre. A Vörös Ördögök már magukhoz tértek a német páncélostámadás első meglepetéséből, és ha súlyos veszteségek árán is, kis csoportokban elszánt ellencsapásokat mértek az ellenségre. Egyre reménytelenebbnek tetszett azonban, hogy az 1. és a 3. zászlóalj a terv szerinti időben elérje arnhemi célpontjait. Minden John Frost ezredes 2. zászlóalján állt, ők pedig zavartalanul nyomultak előre az alsó-rajnai útvonal mentén – azon a másodrendű úton, amelyet a németek szinte figyelmen kívül hagytak.
Jóllehet zászlóalját több ízben is feltartóztatta az ellenséges tűz, Frost nem engedte katonáit sem szétszóródni, sem felfejlődni. A Digby Tatham-Warter őrnagy legelöl haladó A. százada gyorsan tört előre, a lemaradók a mögötte érkező századokhoz csatlakoztak. Az elővéd szakaszok által ejtett foglyoktól Frost megtudta, hogy alighanem egy SS-század fedezi az Arnhembe nyugatról bevezető utat. A zászlóalj a maga dzsipjein és a zsákmányolt kocsikon felderítőket küldött előre és oldalirányba, közben folytatta előnyomulását. Délután 6 óra után feltűnt a láthatáron Frost első célja, az Oosterbeektől délnyugatra ívelő alsó-rajnai vasúti híd. Victor Dover őrnagy C. százada ekkor a tervnek megfelelően elvált a zászlóaljtól és a folyó felé indult. Amint a híd közelébe értek, úgy látták, teljesen elhagyatott. Német csapatok nem mutatkoztak. Peter Barry, huszonegy éves hadnagy parancsot kapott, hogy vigye át a hídon a szakaszát. “Amikor elindultunk, néma csönd volt – emlékezik Barry. A szántóföldeken átrohanva láttuk, hogy mindenütt tehéntetemek hevernek.” Már vagy háromszáz méterre megközelítették a hidat, amikor a hadnagy észrevette, hogy “túlfelől német szalad fel a hídra. A híd közepén letérdelt, és matatott valamit. Azonnal parancsot adtam az egyik rajnak, hogy nyisson tüzet, egy másiknak pedig, hogy rohamozzon. Addigra a német már eltűnt.”
Barry még emlékezik, hogy katonái “fel is jutottak a hídra, és vadul rohantak a túlsó partnak. De a híd egyszerre iszonyú robbanással a szemünk láttára repült a levegőbe.” Eric Mackay utász kapitány úgy érezte, a föld is remeg a robbanás erejétől. “Narancssárga lángnyelv csapott föl, azután fekete füstfelhő emelkedett a híd fölé. Azt hiszem, a déli vég hídnyílását robbantották fel”, állítja Mackay. Barry hadnagy a hídra érve, parancsot adott katonáinak, hogy füstgránátok fedezete alatt vonuljanak vissza a roncsról az északi partra. Amint azonban a szakasz megkezdte a visszavonulást, a túlsó parton rejtőző németek tüzet nyitottak rá. Barryt a lábán és a karján eltalálták, két másik katona is megsebesült. Mackay, akinek már kezdettől balsejtelmei voltak, a tűzön és füstön át visszatérő katonákat figyelve elgondolta: “Lőttek az egyes számnak.” Frost ezredes higgadtabban tekintett a dologra. “Tudtam, hogy a három híd közül egyet elveszítettünk, de ez volt a legkevésbé fontos közülük. Akkor még nem érthettem, milyen hátrányos helyzetbe kerültünk ezáltal. Délután 6,30 volt, és még két hídig kellett eljutnunk.”

13

A Hohenstaufen hadosztály műszaki egységeinek öt órájába tellett, amíg összeszerelték mindazokat a tankokat, félhernyótalpas harckocsikat és páncélozott csapatszállítókat, amelyeket Harzer vissza akart küldeni Németországba. A frissen kitüntetett Paul Gräbner kapitány negyven járműves felderítő-zászlóalja élén elindult az Arnhemtől északra levő Hoenderloo-laktanyából, s gyorsan haladt délnek. Harzer utasította, hogy pásztázza végig az Arnhem és Nijmegen közötti területet, és fürkéssze ki a körzetben levő szövetséges légideszant-alakulatok erejét. Gräbner átszáguldott Arnhemen, majd rádión értesítette a Hohenstaufen hadosztály parancsnokságát, hogy a város szinte kihalt. Ellenséges csapatoknak nyomát sem látta. Valamivel délután 7 óra előtt Gräbner alakulata átkelt az arnhemi nagy közúti hídon. A déli hídfőtől egy mérföldnyire Gräbner megállította kocsiját, hogy jelentsen: “Ellenség sehol. Ejtőernyősök sehol.” Könnyű páncélkocsijai lassan haladtak az országút mindkét felén, és Gräbner mérföldről mérföldre megismételte rádiójelentését. Nijmegenben sem számolhatott be egyébről. A Hohenstaufen hadosztály parancsnoksága ekkor utasította, hogy fésülje még át Nijmegen külvárosait, majd térjen vissza a parancsnokságra.
Gräbner alakulata és Frost 2. zászlóaljának előőrsei egy óra híján összefutottak. Gräbner páncélosai jóformán el sem hagyták a várost, amikor Frost katonái már Nijmegenben lopóztak megmaradt céljaik felé. Bittrich tábornok parancsa ellenére, Harzer érthetetlen módon megfeledkezett az arnhemi híd őrzéséről.

14

Sötétedett, amikor Frost ezredes meggyorsította a zászlóalj előnyomulását a következő célpont, az arnhemi hídtól nem teljes egy mérfölddel nyugatra épült pontonátkelőhely felé. Digby Tatham-Warter őrnagy továbbra is élen haladó A. századát Arnhem nyugati elővárosa magaslatán egy időre ismét föltartóztatták. Ellenséges páncélosok és géppuskák leszorították a századot az útról a kertek aljára. Az előőrs mögött érkező Frost csak azt látta, hogy az A. század egy szál katonája tíz német foglyot őriz. Később ezt írta: épp ezért úgy látszott, hogy “Digby hátsókert-manővere sikerrel járt, és százada gyorsan nyomul előre”. Frost visszatért a zászlóaljhoz. A szürkületben időnként géppuskatűz pásztázta végig az országutat, de a katonák útjuk során szétlőtt járművek és sok halott meg sebesült német mellett haladtak el, ami Frost szerint azt bizonyította, hogy “Digby igen jól haladt”.
A zászlóalj szaporán menetelt Arnhem utcáin, de amikor a katonák elérték a pontonhidat, keserűen kellett tapasztalniuk, hogy ismét kudarcot vallottak. A híd középső szakaszát ugyanis elvontatták, s így átkelésre alkalmatlanná vált. Mackay kapitány a szétszerelt híd előtt elgondolta, hogy “ez jellemzi az egész elpuskázott hadműveletet. Egyetlen gondolat zakatolt az agyamban: Most már ha törik, ha szakad, el kell foglalnunk azt a nyavalyás utolsó hidat.” A távolba fúrta a tekintetét. Alig egy mérföldre a szürkületben kirajzolódott a hatalmas vasbeton- és acélhíd íve.

Amint el-elakadozva haladt a 3. zászlóaljjal a Tigris-útvonalon Arnhem felé, Urquhart tábornok világosan látta, hogy kátyúba jutott. Sötétedett, és az ellenség gyors rajtaütésekkel egyre-másra feltartóztatta előnyomulásukat. Kár is lett volna megpróbálkoznia, hogy visszajusson a hadosztály-parancsnokságra. Borúsan ítélte meg a helyzetet. “Egyre csak arra gondoltam, mit nem adnék, ha tudnám, hogyan alakul a helyzet másutt.” Alkonyat előtt megtudott annyit, hogy a 3. zászlóalj élen haladó századai elérték Oosterbeek külvárosait “valami Hartenstein Hotel közelében. …Nagyon lassan haladtunk – írta később Urquhart –, és Lathbury, miután megtanácskozta a helyzetet Fitch-csel, a zászlóalj parancsnokával, pihenőt rendelt el”.
Urquhart és Lathbury az úttól távolabb, egy nagy házban készült eltölteni az éjszakát. A ház hórihorgas, középkorú holland tulajdonosa csak legyintett, amikor a tábornok bocsánatot kért, amiért kényelmetlenséget okoznak neki és a feleségének. A két tisztet a főutcára nyíló egyik tágas földszinti szobában helyezte el. Urquhart ideges volt, sehogy sem szánta rá magát, hogy pihenőre térjen. “Újra meg újra tudakoltam, sikerült-e kapcsolatot teremteni Gough-val vagy Frosttal, de hír nem érkezett sem a törzsemből, sem mástól.”

Ott tornyosult előttünk a nagy híd. Már a betonfelhajtói is hatalmas építmények voltak. Alattuk és a folyóparton utak húzódtak nyugat-keleti irányban. A lakóépületek és a gyárak tetői mindkét felén egy szintben álltak a feljárókkal. A tömör feljárók és a Rajnán átívelő magas hevederek lenyűgöző és félelmetes látványt nyújtottak a félhomályban. Végre legfontosabb céljuk előtt álltak – Montgomery merész tervének sarkalatos tételénél, amelynek eléréséért Frost katonái majd hétórás utat harcoltak végig.
A 2. zászlóalj előőrsei egyre közelebb jutottak a hídhoz. Robin Vlasto hadnagy, az A. század egyik szakaszparancsnoka, elképedt, “milyen hihetetlenül magas”. Vlasto megpillantotta “mindkét végén a betonbunkereket, s ezek még elhagyatottan is fenyegetőeknek tetszettek”. A sötétben az A. század néma csöndben foglalta el állásait az északi hídfő hatalmas tartópillérei alatt. A magasból forgalom zaja szűrődött le hozzájuk.
Eric Mackay utász kapitány zegzugos utcákon közelítette meg a hidat, s végül a feljáróhoz vezető kis térre ért. Ma is jól emlékezik, hogy “a csönd nyomasztóan hatott ránk, amint áthaladtunk az utcákon. S mintha körös-körül nesztelenül lopóztak volna. Embereimet kezdte megviselni a feszültség, én meg arra törekedtem, hogy minél előbb elfoglaljuk ezt a hidat.” A sötétséget egyszerre csak géppuskaropogás hasította ketté: a németek lőni kezdtek az egyik mellékutcából. Az utászok robbanóanyagot szállító egyik targoncája fölrobbant, a lángok élesen kirajzolták a katonák körvonalát. Mackay azonnal megparancsolta nekik, hogy felszerelésükkel együtt húzódjanak át a tér másik oldalára. Az ellenséges tűzzel mit sem törődve rohantak át a téren, és néhány perc múltán egyetlen fő veszteség nélkül elérték a hidat. Mackay a híd északi feljárója alól tanulmányozva a terepet, a keleti oldalon négy házat pillantott meg. “Az egyik iskolaépület volt, és egy útkereszteződés sarkán emelkedett. Láttam, hogy akié ez a négy ház, azé a híd.” Habozás nélkül parancsot adott utászainak az iskola elfoglalására.
Este 8 óra után megérkezett Frost ezredes és a zászlóaljtörzs. Az ezredes Douglas Crawley őrnagy B. századát páncéltörő fegyverekkel a közeli vasúti töltés fölött emelkedő magaslatra irányította a zászlóalj bal szárnyának a fedezésére, az A. századot pedig rohamra indította a híd ellen. Dover őrnagy C. százada azt a parancsot kapta, hogy kövesse a városba nyomuló előőrsöket, és foglalja el a német városparancsnokságot. A hídhoz érve azonban Frost nem tudott kapcsolatot teremteni a századaival. Azonnal futárokat küldött, hogy megállapítsa helyzetüket.
Frost úgy határozott, hogy nem vár egy percet sem, és a hídra rendelte az A. század szakaszait. De mihelyt a katonák fölkapaszkodtak, életre keltek a németek. A híd északi végén a betonbunkerből és egy szál páncélkocsiból a híd déli végéről lőni kezdték az angol csapatokat. Egy szakasz, amelyet Eric Mackay lángszórós utászai támogattak, azoknak a házaknak a legfelső emeletén haladt előre, amelyek tetői egy szintben húzódtak a hídfeljáróval, Vlasto hadnagy szakasza pedig áthatolt az alagsorokon és pincéken, mígnem házról házra haladva elérte Mackay egységét. Mihelyt elfoglalták állásaikat, megrohamozták a bunkert. Abban a pillanatban, amikor a lángszórók is működni kezdtek, “elszabadult a pokol”, emlékezik Frost. “A sötét égbolt megvilágosodott, géppuskatüzelés, sorozatos robbanások, égő lőszer ropogása és egy ágyú dörgése töltötte be a leget. Egy közeli faház lángra gyulladt, a bent rekedtek kétségbeesetten sikoltoztak. Frost jól hallotta, hogyan csapódnak be Vlasto páncéltörő lövedékei a betonbunkerbe. Egy csapásra vége is szakadt a rövid, heves harcnak. A bunker géppuskái elnémultak, s Frost látta, hogy a lángok között német katonák botorkálnak az angolok felé. Az A. század sikeresen megtisztította a híd északi végét. Az útjukat álló tűz és az egyre-másra robbanó lőszer miatt azonban öngyilkosságnak látszott újabb rohamot indítani a déli feljáró megszerzéséért. Egy félórával korábban Frost sikerrel járhatott volna. Most azonban már egy SS-páncélgránátos-egység foglalt állást a déli parton.
Frost ismét megpróbált kapcsolatot teremteni Crawley őrnaggyal. Csónakokat és dereglyéket akart keríteni, hogy Crawley százada átkelhessen a folyón, és a déli parton támadhasson a németekre. A rádió azonban ezúttal sem működött. Súlyosbította a helyzetet, hogy a futárok nyomára sem akadtak a századnak, és azt jelentették, hogy sehol sem láttak csónakot. Ami pedig a C. századot illeti, a kapcsolatteremtésre kiküldött őrjárat a német parancsnokság közelében súlyos tűzharcba keveredett.
Frost katonái elkeseredetten nézték az arnhemi híd túlsó végét. Vajon milyen erős német egységek védhetik? Az A. század még most is abban a hitben volt, hogy ha megtalálnák Crawley századát, és csónakokat keríthetnének, meglepetésszerűen átkelhetnének a folyón, és elfoglalhatnák a déli hídfőt.
Az alkalmat azonban már elszalasztottak. A sors iróniája, hogy az arnhemi csata során az ejtőernyősök földet érésük legelső órájában könnyűszerrel átkelhettek volna az Alsó-Rajnán. Az ugrási térségtől éppen hét mérfölddel nyugatra, Heveadorp falunál – amelyen Frost zászlóalja át is vonult, útban kitűzött céljai felé, naphosszat zavartalanul szolgálta a szokásos forgalmat az északi parti Heveadorp és a déli parti Driel között az alsó-Rajnán egy nemcsak személy-, hanem gépkocsiszállításra is alkalmas nagy lánckomp. Frost mit sem tudott e kompról. A térképen fel sem tüntették Urquhart célpontjaként. A Market-Garden hadművelet aprólékos tervezése során az arnhemi híd elfoglalásának egyik kulcsfontosságú objektumáról – a drieli kompról – megfeledkeztek.
Az Oroszlán-útvonalon Frost zászlóalját követő Freddie Gough őrnagy végül utolérte Lathbury dandártörzsét. Gyorsan megkereste Tony Hibbert őrnagyot, a parancsnok helyettesét.
– Hol van a tábornok és a dandártábornok? – kérdezte Gough.
Hibbert nem szolgálhatott felvilágosítással.
– Valahol együtt lehetnek – vélekedett –, mert mindketten eltávoztak.
Gough-t megzavarta a hír. “Nem tudtam, mitévő legyek – emlékezik. – Hiába próbáltam összeköttetést teremteni a hadosztály-parancsnoksággal, így azután elhatároztam, hogy Frost nyomában maradok.” Faképnél hagyta tehát Hibbertet, és ismét nekivágott az útnak.
Már besötétedett, mire Gough befutott egységével Arnhembe, és ráakadtak Frostra és katonáira, akik a híd északi vége közelében építettek állásokat. Gough elsőnek azt kérdezte”, hol van Urquhart. De akárcsak Hibbert, Frost sem válaszolhatott. Úgy tudta, hogy visszament a hadosztály-parancsnokságra. Gough ismét az adójával próbálkozott. Aggodalmát fokozta, hogy a Wolfheze közelében járó felderítő-alakulatától sem érkezett hír. De kapcsolatot ismét nem sikerült teremtenie. Elcsigázott katonáit a híd szomszédságában levő épületben helyezte el, majd éppen akkor kapaszkodott fel a háztetőre, amikor a híd déli feljárója “lángra lobbant”, éppen amint Frost egységei rohamozták volna. “Iszonyú robbanást hallottam, és mintha a hídfő lobogó lánggal égett volna. Emlékszem, valaki azt mondta: »Csak azért kellett idáig jönnünk, hogy elnézzük, amint ez az átkozott híd leég.«” Gough-t egy pillanatra elfogta a rémület, de azután a füstön át látta, hogy csak a betonbunker meg néhány lőszerraktár semmisült meg. Az aggódó Gough ekkor néhány órás pihenést engedélyezett magának. Naphosszat Urquhartot kajtatta. De most legalább egy problémája megoldódott. Megérkezett, ahová elindult, és eltökélte, hogy itt is marad.
Frost alezredes nemigen tehetett egyebet aznap éjszaka, mint hogy őrizte a híd északi végét a déli partról várható támadásokkal szemben. Nem talált kapcsolatot hiányzó századaival, de a hídra néző egyik saroképületben felállította a zászlóalj-parancsnokságot. Harold Back őrvezető, a 2. zászlóalj rejtjelező-osztagának egykori tagja emlékezik, hogy a parancsnokság tagjai az épület utcai ablakaiból szemmel tartották a hídfeljárót. “A szoba oldalsó ablakából éppen a hídra láttunk – mondta Back. – Híradósaink antennáikat a kéményen vezették ki, s szüntelenül forgatták a készülékeiket, de senkivel sem sikerült kapcsolatot létesíteniük.”
Hamarosan megérkezett a dandártörzs is, és a Frostékkal szomszédos ház manzárdjában rendezkedett be. Tisztjeivel megbeszélvén a helyzetet, úgy okoskodott Frost, hogy az 1. és a 3. zászlóaljat nyilván feltartóztatták a Tigris- meg a Leopárd-útvonalon, vagy pedig valahol Arnhemben, a hídtól északra harcolnak. Rádió-összeköttetés nélkül nem lehetett megállapítani, mi történt. De ha a két zászlóalj a sötétség leple alatt sem ér Arnhembe, a németek értékes időt nyernek, és elvágják katonáit a hadosztály többi alakulatától. Frost amiatt is aggódott, nem robbantják-e fel a németek mégiscsak a nagy hidat. A műszakiak úgy vélték, hogy a tűz hőjében már elhamvadtak a hídról a városba vezető kanócok, a föld feletti kábeleket pedig az utászok vágták el. Azt viszont senki nem tudta, húzódnak-e valamerre rejtett huzalok is. S Frost visszaemlékezése szerint “a tűz miatt egy árva lélek sem juthatott fel a hídra, hogy eltávolítsa az esetleg ott maradt robbanótölteteket”.
Az arnhemi híd északi végét azonban Frost foglalta el, és onnan tágítani sem neki, sem bátor katonáinak esze ágában sem volt. Jóllehet nyugtalanította eltűnt századainak és a hadosztály többi alakulatának sorsa, higgadt maradt. Amikor végiglátogatta a hídfeljáró közelében több épületben bekvártélyozott csapatait, megállapította, hogy a katonák “remek hangulatban voltak, és meg is volt rá minden okuk”. James Sims közlegény elbeszélése szerint “roppant elégedettek voltunk magunkkal, az ezredes pedig tréfálkozott, és a kényelmünk felől érdeklődött”.
A zászlóalj-parancsnokságon maga Frost is lazított egy keveset – először tizenkét nap után. Hatalmas bögre teát szürcsölt, és arra gondolt, hogy mindent egybevetve nem is olyan rossz a helyzet. “Ismeretlen, nehéz terepen nyolc mérföldet tettünk meg, és elfoglaltuk a megjelölt célt, alig hét órával azután, hogy földet értünk Hollandiában …szép lett.” Frost aggályai ellenére is ugyanolyan derűlátó volt, mint a katonái. Különböző egységek ötszáz főnyi legénysége állt a rendelkezésére, és erősen bízott abban, hogy hiányzó századai is csatlakoznak majd hozzá a hídnál. Bárhogyan alakul is a helyzet, legföljebb negyvennyolc órán át kell a sarat állnia – amíg Horrocks tábornok XXX. hadtestének a harckocsijai megérkeznek.

15

A német főparancsnokság Berlinben is, a nyugati arcvonalon is döbbenten fogadta a váratlan szövetséges támadás hírét. Csupán Arnhemben, ahol az angol 1. légideszant-hadosztály jóformán Bittrich tábornok két páncéloshadosztályára szállt le, vágtak vissza gyorsan és nagy erővel a németek. Másutt az elképedt és megzavarodott parancsnokok azon töprengtek, vajon a szeptember 17-i események valóban a Birodalom elözönlésének nyitányát jelentik-e. Ők arra számítottak, hogy az angolok Belgiumból indítanak szárazföldi támadást. A nemetek minden rendelkezésükre álló tartalékukat, beleértve von Zangen tábornok lerongyolt, éppen csak puskákkal felszerelt 15. hadseregét is, rászánták, hogy valamiképpen tartsák a védelmi állásokat a szárazföldi támadással szemben. Lövészárkokat ástak, stratégiai állásokat építettek ki, hogy talpalatnyi földért kemény küzdelemre kényszerítsék az angolokat.
Azt azonban senki sem látta előre, hogy az angolok a szárazföldi előnyomulással egyidejűleg légideszant-haderőket is bevetnek. Vajon a légideszant-támadással Hollandia megszállására készülnek-e csak – erre kereste a választ Berlin. Éjszaka, amíg a vezérkari tisztek a helyzetet elemezték, az egyre újabb felszállások hírei mindinkább összekuszálták a képet. Ismeretlen számú és hovatartozású amerikai ejtőernyősök bukkantak fel Eindhoven-Nijmegen körzetében, és az 1. angol légideszant-hadosztály minden kétséget kizáróan földet ért Arnhem körül. A legújabb jelentések azonban már arról számoltak be, hogy Utrecht környékén is ejtőernyősöket láttak, sőt egy ijesztő hír szerint alakulatok szálltak le Lengyelországban, Varsóban is.
Von Rundstedt tábornagy koblenzi főhadiszállásán elképedés fogadta a híreket. A mogorva, arisztokratikus von Rundstedtet nem annyira a támadás, mint inkább az döbbentette meg, hogy ki irányítja a hadműveletet – mármint Montgomery tábornok személye. Von Rundstedt eleinte kételkedett, hogy ez a váratlan és láthatóan egybehangolt szárazföldi-légi hadművelet a Birodalom elleni Eisenhower-offenzíva előjátéka lenne. A tábornagy már régóta úgy látta, hogy az igazi veszély Patton és a Saar-vidék felé nyomuló amerikai 3. hadserege és legjobb alakulatait vetette be, hogy visszaverje Patton villámgyorsan előretörő páncélosait. Hanem most Németország legkiválóbb katonája is elbizonytalanodott. Sohasem hitte volna, hogy Eisenhower fő offenzíváját Montgomery irányítja majd, akit “óvatos szőrszálhasogatónak, a szokások rabjának” tartott.
Meghökkentette a hadművelet merészsége is. A Model főhadiszállásáról sűrűn érkező hisztérikus jelentései a támadás meglepő és vészterhes mivoltáról vallottak: “Számolnunk kell azzal, hogy az éjszaka folyamán újabb egységek szállnak majd le… az ellenség nyilvánvalóan nagy jelentőségűnek szánja az akciót. Az angolok igen komoly kezdeti sikereket értek el Studenttal szemben, és Valkenswaard felé nyomulnak… a helyzet itt különösen válságos… Mozgékony, erős tartalékok hiánya fokozza a nehézségeinket… A széthúzott B. hadseregcsoport helyzete katasztrofális… a lehető leggyorsabban harckocsikat, tüzérséget, gördülő nehéz páncéltörőket és légvédelmi ütegeket kérünk, továbbá feltétlenül szükséges, hogy éjjel-nappal vadászrepülők legyenek a levegőben…”
Model jelentése ezzel zárult: “… a szövetséges erők legnagyobb koncentrációja arcvonalunk északi szárnyán tapasztalható.” Von Rundstedt most az egyszer megszívlelte annak a tisztnek a véleményét, akiről egy ízben epésen jegyezte meg, hogy kiváló törzsőrmester válnék belőle. Model idézett jelentésrészlete eloszlatta von Rundstedt utolsó kételyét is, hogy voltaképpen ki a meglepő támadás szerzője. A B. hadseregcsoport “északi szárnya” – valóban Montgomery.
Az éjszakai órákban még megbecsülni sem lehetett a Hollandiában földet ért szövetséges csapatok erejét, de von Rundstedt meggyőződése szerint erősítések érkezésével kellett számolni. Nem elegendő már, hogy a német arcvonal hosszán csak a réseket tömjék, tartalékokat kell küldeni Model B. hadseregcsoportjának. Von Rundstedt ismét egyetlen lapra tett. Főhadiszállásáról sorra irányította át az amerikaiak ellen Aachennál bevetett egységeket. Az átvezényelt csapatoknak haladéktalanul északra kellett indulniuk, mert legkevesebb negyvennyolc órába telik majd – így számoltak a főparancsnokságon –, amíg bevethetik őket. Von Rundstedt parancsokat adott a Németország északnyugati határát védő körzeteknek is, s minden rendelkezésre álló páncélos- és légvédelmi alakulatot Hollandia csöndes, isten háta mögötti körzetébe vezényelt, mert már tudták, hogy a Harmadik Birodalmat innen fenyegeti az igazi veszély. S miközben éjszaka szívósan fáradozott, hogy megerősítse védelmi vonalait, Németország “vaslovagja” elgondolkodott a helyzet fonákságán. Még mindig nem fért a fejébe, hogy e nagy szövetséges offenzíva parancsnokául Montgomeryt szentelték ki.

Késő estére járt, amikor Wilhelm Bittrich tábornok kocsija doetinchemi parancsnokságáról megérkezett az elsötétített Arnhembe. Bittrich maga akart meggyőződni a helyzet alakulásáról. Amikor kocsiján bejárta a várost, a reggeli bombázás tüzei még mindig égtek, és törmelék borította az utcákat. Bittrich később úgy mondta el, hogy a halott katonák és a füstölgő járművek több kerületben “tanúskodtak arról, milyen heves harcok zajlottak”. Nem alkothatott azonban tiszta képet, mi is történik voltaképpen. Visszatérve parancsnokságára, az arnhemi főposta két telefonkezelőnőjének jelentéséből (később vaskereszttel tüntette ki őket) értesült, hogy a nagy közúti hidat elfoglalták az angol ejtőernyősök. Bittrich tombolt. Harzer nem hajtotta végre nyomatékos parancsát, hogy védje a hidat. Ezek után döntő fontosságú, hogy a Waal folyó nijmegeni hídját biztosítsák, mielőtt még a délről odaérő amerikaiak elfoglalhatnák. Bittrich látta, hogy szét kell zúznia a folyosó mentén a támadó szövetséges csapatokat, az arnhemi körzetben pedig meg kell állítania az angolokat. Meg kell semmisítenie az arnhemi híd északi hídfőjét védő ejtőernyősöket és azokat a szétszórt zászlóaljakat, amelyek a híd felé igyekeznek.

A szigorúan titkos Market-Garden hadműveleti terv, amely Kurt Student vezérezredes kezébe került, nagy nehezen eljutott Model tábornagy új főhadiszállására. A tábornagy ugyanis elköltözött a doetinchemi kastély parkjának kertészlakából, és vagy öt mérfölddel délkeletre, Terborg falucskában állapodott meg. Studentnak jó tíz órájába tellett, amíg megtalálta, és rádión leadhatta neki a dokumentumot. Három részletben továbbította, s megfejtése után nyilvánvalóvá vált a Market-Garden elgondolása.
Model és vezérkara behatóan tanulmányozta a dokumentumot. Ott feküdt előttük Montgomery terve: a bevetett légideszant-hadosztályok neve, a három napon át egymást követő ember- és utánpótlás-szállítmányok érkezési ideje, a térségek és övezetek helymegjelölése, a hídobjektumok – de még a hadműveletben résztvevő repülőgépek légi útvonala is. Harzer később Modeltól magától tudta meg, hogy első pillantásra “fantasztikusnak” ítélte a tervet. Olyannyira, hogy ezekben a válságos órákban a tábornagy hitelt sem adott neki.
A tervek gyanúsan részletesek voltak, és nagyon is kapóra kerültek a német vezérkar kezébe. Model kijelentette törzskarának tisztjei előtt, hogy a dokumentumnak éppen kidolgozottsága cáfolja a hitelességét. Hangoztatta, hogy meggyőződése szerint az Arnhemtől nyugatra leszállt ejtőernyősök vagy negyven mérföldre keletre Bocholton és Münsteren át a Ruhr-vidék ellen irányuló nagyméretű légideszant-hadművelet élcsapatai, és figyelmeztette vezérkarát, hogy az újabb légideszantegységek, mihelyt felfejlődnek, kétségtelenül először északnak, majd keletnek fognak fordulni. Model érvelése távolról sem látszott ésszerűtlennek. “Ha hiszünk ezeknek a terveknek – mondta tisztjeinek –, és elfogadjuk, hogy igazi céljuk az arnhemi híd, miért nem dobnak csapatokát egyenesen a hídra? Ehelyett gyülekezésre alkalmas, hatalmas, nyitott térségeken szállnak le, sőt nyolc mérföldre a hídtól nyugatra.”
Model nem is tájékoztatta Bittrich tábornokot a zsákmányolt dokumentumról. – Csak a háború után tudtam meg, hogy a Market-Garden tervek a kezünkbe kerültek – mondotta Bittrich. Sejtelmem sincsen, miért nem tájékoztatott Model. Különben a terv csupán megerősített volna abban a meggyőződésemben, hogy legfontosabb teendőm megakadályozni a légideszantegységek és az angol 2. hadsereg egyesülését. – Az egyesüléshez mindenképpen szükségük volt a hidakra. Bittrich egyik tisztje azonban tudomást szerzett a Dokumentumokról. Úgy tetszik, Harzer ezredes volt az egyetlen, nem Model törzskarához tartorzó tiszt, akivel megvitatta a tervet. Harzer elbeszélése szerint “Model mindig a legrosszabbra készült, s ezért ezt a tervet sem vetette el teljes egészében. Azt mondta nekem, nem szereti a kínos meglepetéseket. Szerinte csak az idő dönthette el, hiteles-e vagy hamis a dokumentum. Jóllehet a heves természetű, szeszélyes tábornagy nem adott hitelt kezébe jutott bizonyítéknak, vezérkarának többségére igenis hatott a zsákmányolt terv. A front felé haladó valamennyi légvédelmi egységet riasztották, a Market-Garden hadműveleti terv alapján, s megjelölték azokat a ledobási térségeket, amelyekre a terv szerint néhány óra múlva kellett az ejtőernyősöknek leszállniuk.
Egy feltételezést mégis elejtettek. Gustav Sedelhauser hadnagy, a főhadiszállás biztosító egységének parancsnoka, emlékezik, hogy a zsákmányolt terv végre meggyőzte Modelt, hogy nem az ő oosterbeeki főhadiszállása volt a légideszant-támadás célpontja.

16

Amikor John Frost alezredes elfoglalta az arnhemi híd északi hídfőjét, éppen csak tizenegy mérfölddel távolabb megkezdődött egy másik kiemelt célpont óvatos megközelítése. A Waal folyón Nijmegen közelében átívelő ötnyílásos közúti híd a folyosó középső szakaszába, a 82. légideszant-hadosztály hatósugarába esett. Ez volt az utolsó átkelőhely, amelyen Horrocks tábornok XXX. hadteste harckocsijainak át kellett haladniuk, mielőtt elérnék Arnhemet.
James M. Gavin dandártábornok 504. ezredének ejtőernyősei látványos sikerrel foglalták el a Nijmegentől nyolc mérföldre délnyugatra levő fontos Grave-hidat. Este 7,30 körül az 504. és 505. ezred több egységének Heumen falunál, nem teljes öt mérfölddel keletre Gravétól sikerült átkelnie a Maas-Waal-csatornán. Gavin abban hiába reménykedett, hogy sikerül majd elfoglalnia mindhárom csatorna-átkelőhelyet és vasúti hidat. A 82. hadosztály alakulatai oda sem érhettek, a németek már fölrobbantották vagy súlyosan megrongálták a hidakat. Mégis, alig hat órával a földet érés után, Gavin katonái biztosítottak egy utat az angol szárazföldi erőknek. Ráadásul az 505. ezred járőrei, amelyek a 82. hadosztály Groesbeek-dombvidéki leugrási térségei és a Reischswald közötti területet fésülték át, alig ütköztek ellenállásba. Sötétedésre az 508. ezred régi harcosai három és fél mérföldes erdősávot foglaltak el a holland-német határ mentén, északra a groesbeeki leugrási övezettől, amely Nijmegen délkeleti elővárosáig húzódott. Most, amikor a 82. hadosztály négy kulcsfontosságú célpontja közül hármat már elfoglalt, a nijmegeni 1960 láb hosszúságú közúti híd elfoglalása következett.
Noha Browning tábornok olyan értelmű utasítást adott Gavinnek, hogy ne próbálkozzék a nijmegeni átkelő elfoglalásával, amíg a Groesbeek körüli magaslatokat nem biztosította, Gavin abban bízott, hogy a 82. hadosztály valamennyi kitűzött célpontját már ezen az első napon elfoglalják. Amikor huszonnégy órával a hadművelet előtt megvitatták a helyzetet, Gavin hívatta az 508. ezred parancsnokát, Roy E. Lindquist ezredest, és utasította, hogy egy zászlóaljat a lehető leggyorsabban indítson majd a híd elfoglalására. Gavin úgy okoskodott, hogy a légideszantegységek leszállását követő meglepetés és zűrzavar közepette érdemes kockáztatni. “Figyelmeztettem Lindquistet, hogy az utcákon csapdába kerülhetnek – emlékezik Gavin –, és kioktattam, hogy a híd elfoglalásának az a legcélszerűbb módja, ha kelet felől közelítik meg, anélkül hogy beépített területen haladnának át.” Lindquist azonban Vagy félreértés folytán, vagy hogy kimosakodjon, úgy emlékezik, eredeti parancsa értelmében nem volt szabad bevetnie katonáit egy híd elleni támadásba, amíg az ezred a többi célpontot nem foglalta el. Shields Warren Jr. alezredes 1. zászlóaljának azt az utasítást adta, hogy építsen védelmi állásokat a Groesbeek-Nijmegen országút mentén, a várostól körülbelül egy és egynegyed mérfölddel délnyugatra. Warrennek az volt a feladata, hogy védje a körzetet, és kösse össze az ezred másik két zászlóalját, amely nyugatnak és keletnek nyomul. Warren visszaemlékezése szerint a parancs úgy szólt, csakis akkor tehet előkészületet a Nijmegenbe való benyomulásra, ha ezt a két feladatát már teljesítette, így történt, hogy zászlóalja nem a várostól keletre húzódó sík mezőgazdasági vidék felől közeledett a hídhoz, hanem éppen azokon a beépített területeken, amelyektől Gavin annyira óvta.
Már alkonyodott, mire Warren elfoglalta a többi kijelölt célpontot, s így értékes ideje ment veszendőbe. Az előőrs századok lassan haladtak előre Nijmegen néma, szinte kihalt utcáin. Legfontosabb feladatuk az volt, hogy megszállják a híd déli feljárójához vezető körforgalmi utat. Volt még egy elhárító feladatuk is. A holland ellenállási mozgalom jelentése szerint a nagy átkelőhely megsemmisítésére szánt robbantószerkezetet a németek a főpostán helyezték el. Warren csak azután értesült erről a fontos körülményről, hogy alakulata megindult a híd felé. Nagy sietve egy szakaszt küldött a postára, ahol a német őrök legyűrése után az utászok elvágták a huzalokat, és fölrobbantották, amit távirányító berendezésnek véltek. Ma már senki sem tudná megmondani, valóban össze volt-e kapcsolva ez a szerkezet, a hídon elhelyezett robbanóanyaggal, de a biztonság kedvéért szétrombolták a villamosvezetékeket és a kapcsolótábláját. Amikor a szakasz megkísérelt csatlakozni századukhoz, azt kellett tapasztalnia, hogy az ellenség bekerítette. El voltak vágva, és három napon át a posta épületében kellett védekezniük, amíg felmentés nem érkezett.
Warren alakulata, a hídnak vezető park közelében, erős géppuska- és páncélkocsitűzbe került. Arie D. Bestebreurtje kapitány, a 82. hadosztály mellé rendelt holland összekötő tiszt emlékezete szerint “váratlan puskaropogás fogadott bennünket”. Mielőtt még karabélyát lövésre emelhette volna, találat érte a bal kezét és könyökét, valamint jobb kezének mutatóujját. James R. Blue tizedes úgy érezte, az elsötétített utcákon tomboló harc valóságos lidércnyomás. ”Hamarosan közelharcra került sor”, meséli. Ray Johnson közlegénnyel rótta az utcákat, mindkettőjük kezében feltűzött szuronyú M-1 puska, s egyszerre SS-katonákkal találkoztak. Johnson megpróbálta szuronyával ledöfni az egyiket, Blue meg a kétélű rohamkésével egy tisztre vetette magát. “Parancsunk volt, hogy ne lőjünk, ha nem kell, rohamkésre meg szuronyra kapjunk – emlékezik Blue. – De azt tapasztaltam, hogy a kétélű kés rövid, ezért mégiscsak géppisztolyomat használtam. Meg is lettünk volna velük, de szinte ugyanabban a pillanatban egy ágyú lőni kezdett ránk. Iszkoltunk be a parkba, és csatlakoztunk a többi szakaszhoz.” James Allerdyce közkatona emlékezik, hogy messzi elölről szanitécekért kiáltoztak, “de az utcán golyók fütyültek végig, és a sötétben akkora volt a zűrzavar, hogy senki el nem igazodott. Egy modern vöröstégla iskolaépület köré védelmi gyűrűt vontak. Elölről német hangokat hallottunk, sebesültek jajgattak és kiáltottak segítségért. Végül rá kellett döbbennünk, hogy a fritzek megállították előnyomulásunkat.” Valóban ez történt. Paul Gräbner kapitány felderítő-zászlóalja elkerülte ugyan Frostékat az arnhemi hídnál, de jóval a megkésett amerikaiak előtt ért Nijmegenbe.

A történelem legnagyobb légideszant-támadása napján éjfélre az angol és az amerikai ejtőernyősök úton voltak, vagy harcolva nyomultak főbb célpontjaik felé. Hosszas menetelések során a váratlanul erős és szívós ellenség elkeseredett ellenállását kellett leküzdeniük, de sikerült elfoglalniuk azoknak a célpontoknak a többségét, amelyekről a hadművelet tervezői azt hitték, gyorsan és könnyen a birtokukba jutnak majd. John Frost ezredesnek az arnhemi híd északi végét hősiesen védő 2. zászlóaljától végig a folyó mentén, mind délig, ahol Robert Sink ezredes 101-és régi harcosai erejüket megfeszítve javították ki a soni hidat, mindenütt elszánt volt a hangulat: a katonák tudták, hogy nyitva kell tartaniuk azt az utat, amelyen majd a 2. angol hadsereg harckocsijai és gyalogsága előnyomulhat. E nap éjfélkor a katonák nem kételkedtek sem abban, hogy a felmentés úton van, sem abban, hogy tizennyolcadikára várt csapaterősítések és az utánpótlás megszilárdítja majd a helyzetüket. A légideszant-hadsereg katonái a súlyos veszteségek, a zűrzavar, a hírközlési eszközök csődje ellenére töretlen optimizmussal várták a másnapot. Mindenestől sikerült a vasárnapi kiruccanás.

17

Heinz Harmel vezérőrnagy Berlinből Arnhem felé száguldó kocsijából azt látta, hogy a város felett vörösen izzik az ég. A hosszú úttól elcsigázott, nyugtalan Harmelt az a hír várta, Ruurlóban, a Frundsberg hadosztály parancsnokságán, hogy harcálláspontját áthelyezték Velpbe, körülbelül három mérföldre Arnhemtől északkeletre. Velpben törzsfőnöke, Paetsch alezredes fogadta holtfáradtan. “Hála istennek, csakhogy megjött!” kiáltott, majd sebtében elmagyarázta a nap eseményeit, valamint közölte vele Bittrich tábornok parancsait. “Olyan voltam, mint akit fejbe vertek – emlékezik Harmel. – Mintha minden összekavarodott és bizonytalanná vált volna. Fáradt voltam, de a helyzet annyira súlyosnak látszott, hogy nyomban fölhívtam Bittricht, és közöltem vele: átmegyek hozzá.”
Ezen az éjszakán Bittrich sem hunyta le a szemét. Alig lépett be hozzá Harmel, azonnal a helyzet magyarázatába fogott. Haragosan és elkeseredve hajolt a térképek fölé. “Angol ejtőernyősök szálltak le itt, Arnhemtől nyugatra – magyarázta Harmelnak. Sejtelmünk sincs sem létszámukról, sem szándékaikról.” Azután Nijmegenre és Eindhovenre mutatva így folytatta: “Ebbe a két körzetbe amerikai légideszantegységek ékelődtek be. Közben Montgomery erői északon, a Meuse-Escaut-csatornától támadásba lendültek. Meggyőződésem szerint ketté akarnak vágni bennünket. Úgy nézem, a hidak a célpontjaik. Mihelyt sikerül megkaparintaniuk, Montgomery nyílegyenesen Hollandia közepéig, onnan pedig a Ruhr-vidékre nyomulhat.” Bittrich legyintett. “Model nem ért egyet velem. Azt tartja, hogy újabb egységeket fognak ledobni a Rajnától északra, Arnhemtől keletre meg nyugatra, majd együtt indulnak a Ruhr-vidék felé.”
“Harzer Hohenstaufen hadosztálya, folytatta magyarázatát Bittrich, parancsot kapott, hogy göngyölítse fel az Arnhemtől nyugatra és északra álló angol csapatokat.” Christiansen tábornokot, a hollandiai német haderők parancsnokát utasították, hogy Hans von Tettau altábornagy parancsnoksága alatt irányítsa át ebbe a körzetbe védelmi célokra kiképzett, illetve kiképzés alatt álló zászlóaljait. Feladatuk a Hohenstaufen hadosztály szárnyainak megerősítése, amikor a hadosztály megkísérli megtisztítani az angol leszállási és leugrási övezeteket.
“Valamennyi hadművelet Arnhemtől keletre és Nijmegentől délre a Frundsberg hadosztályra hárul”, jelentette ki Bittrich, majd rábökött a térképre. “A nijmegeni hidat mindenáron védeni kell. Ezenkívül a maga hatáskörébe tartozik az arnhemi híd, továbbá az onnan dél felé elterülő térség Nijmegenig.” Bittrich elhallgatott, és fel-alá járkált a szobában. “A maguk problémáit súlyosbítja – fordult ismét Harmelhez –, hogy Harzer nem hagyott páncélosokat az arnhemi híd északi végén. A hídfő már az angoloké.”
Harmel parancsnokát hallgatva rémülten eszmélt, hogy az arnhemi híd angol kézen lévén, gyorsan nem szállítathatja át páncélosait a, Rajnán. Az arnhemi hídtól keletre pedig nincs más híd. Nem tehet egyebet, hadosztályát az Arnhemtől nyolc mérföldre délkeletre fekvő Pannerden falucska kompján kell átszállítania. Bittrich előre látta ezt a nehézséget, és már korábban elrendelte a komp megindítását. Persze így csak lassan, fárasztóan, kerülő úton érhetik el Nijmegent, és Harmeléknek minden erejüket meg kell feszíteniük, hogy átszállítsák a hadosztály teherkocsijait, páncélosait és személyi állományát.
Harmel indulóban megkérdezte még: – Miért nem robbantjuk fel a nijmegeni hidat, amíg nem késő?
– Model kerek perec megtiltotta, hogy ezzel a gondolattal akár csak foglalkozzék is – válaszolta gúnyosan Bittrich. – Még szükségünk lehet rá, mondja, hogy ellentámadást indítsunk.
– Mivel? – meredt rá elképedten Harmel.
Azzal ismét nekivágott a sötétnek. Ezúttal Pannerden felé igyekezett. Hadosztályai már útban voltak a komp felé. Az utakat eltorlaszolták a csapatok és a járművek. Pannerdenben Harmel maga is meggyőződhetett arról, mi okozta az útközben tapasztalt zűrzavart. A járművek egyetlen hatalmas dugóként zárták el az összes útvonalat. A folyóparton gumitutajokból összeakasztott szükségkompok szállították át lassan a teherkocsikat a vízen. Törzsének főnöke közölte vele, hogy egy zászlóalj már átjutott, és megindult Nijmegennek. Néhány tehergépkocsi és kisebb jármű is odaát volt már. Mindeddig azonban nem sikerült nehezebb fegyverzetet átszállítani. Paetsch úgy vélekedett, hogy a Frundsberg hadosztály egységeit legkorábban szeptember 24-én lehet bevetni az Arnhem-Nijmegen körzetben, ha a lassú, körülményes kompátszállítást nem sikerül meggyorsítani.
Harmel látta, hogy más segítség nincs, vissza kell foglalnia az arnhemi hidat, mindjárt megnyílik a Nijmegen be “Vezető országút. Most amikor szeptember 17-e, a Market-Garden hadművelet első napja a végéhez közeledett, a németek dühe egyetlen makacs ember: az arnhemi hídfőt védő John Frost ezredes ellen fordult.

IV. RÉSZ

Az ostrom

1

A Rajnáról fölszálló hajnali pára elborította az arnhemi hidat és a környék sötétbe borult, néma épületeit. Az északi feljáró közvetlen közelében az Eusebius Buiten Singel – a történelmi belvárost határoló, fákkal szegélyezett hosszú sugárút – húzódott az északi és keleti elővárosok irányába, s a városban a Musis Sacrum, Arnhem népszerű hangversenyterme előtti térbe torkollott. Szeptember 18-án, hétfőn, a halvány, bizonytalan fényben Gelderland ősi fővárosa kihaltnak tetszett. Semmi sem moccant az utcákon, kertekben, tereken és parkokban.
A híd északi vége körüli állásaikból Frost ezredes katonái most vehették első ízben szemügyre a messze elterülő várost, számtalan lakó- és középületét: a bíróságot, a tartományi kormány székhelyet, az állami levéltárat, a városházát, a központi postát és az alig egy mérfölddel északnyugatra emelkedő pályaudvart. Valamivel közelebb a Szent Özséb-katedrális 305 láb magas tornya uralkodott a városképen. Frost katonái szorongva kémleltek ki tizennyolc épületből álló védelmi vonaluk betört ablakai mögül és frissen ásott lövészlyukaikból, és nemigen sejtette közülük senki, hogy a hatalmas templomnak milyen vészt hozó szerepe lesz a sorsukban. Az éjszaka leple alatt ugyanis német mesterlövészek szállták meg a tornyot. A gondosan álcázott lövészek, akárcsak az angol katonák, feszülten várták a hajnalhasadást.
Hajnalig tombolt a harc a hídért, csak rövid időre szakadt meg éjfél körül. A megújuló lövöldözésben szinte úgy tetszett, minden ember magáért harcol. Frost katonái az éjszaka kétszer is megkísérelték, hogy áttörjenek a híd déli végére, de mindannyiszor visszaverték őket. A rohamokat vezénylő John Grayburn hadnagy, súlyos arc-sebet kapott, de végig a hídról irányította a visszavonulást, amíg valamennyi katonáját biztonságban nem látta. Később több teherkocsinyi német gyalogság megkísérelt utat törni a hídon, de a sokat próbált angol harcosok pergőtüze fogadta őket. Frosték lángszóróval fölgyújtották a kocsikat. Páncélgránátosok elevenen égtek meg a pokoli tűzben, és ordítva vetették magukat a vagy harminc méter mélységben hömpölygő Rajnába. Az égő gumi szaga és a roncsokból előtörő sűrű fekete füstgomolyok mindkét fél mentőosztagait meggátolták, hogy kimentsék sebesültjeiket a hídon heverő holttestek közül. Az egyik mentőosztag tagja volt Harold Back őrvezető is – a sebesülteket segített behordani a Frost katonái által elfoglalt egyik épület alagsorába. A pince sötétjében úgy látta, hogy gyertyák égnek a földön. Szerte a padlón sebesült katonák feküdtek, és Back egyszerre arra döbbent rá, hogy nem gyertyákat lát, hanem parányi szilánkok izzanak a sebesülteken. A katonákat foszforos lövedékek érték.
A hajnal első pillanataiban érthetetlen csönd, szünet támadt. Mintha mindkét fél mélyet lélegzett volna. Szemközt Frost zászlóalj-parancsnokságával, az utca túloldaláról, egy, a hídfeljáró alatt húzódó utcából Eric Mackay kapitány teljes csöndben szemlére indult azokba az épületekbe, amelyeket kis utászegysége és más alakulatokból összeverődött katonái tartottak. A gyilkos éjszakai küzdelemben Mackaynek sikerült megtartania négy háza közül kettőt, s egyikben, egy vöröstéglás iskolában, berendezte harcálláspontját. Az ellentámadásba lendülő németek átkúsztak a parkosított területen, kézigránátokat hajigáltak az épületekbe, majd gyilkos közelharcot vívtak az angolokkal. A harc a pincékről átterjedt a lakásokba, végül Mackay utászai szuronnyal és rohamkéssel verték ki a beözönlő ellenséget. Mackay néhány katonát vett maga mellé, és a visszavonuló németeket ismét csak szuronnyal és rohamkéssel futamította meg. Mackay mindkét lábát szilánk érte, egy golyó pedig átütötte rohamsisakját, és leborotválta a fejbőrét.
Amikor szemügyre vette egységét, megállapította, hogy katonái között sok a hozzá hasonló sebesült. A lőszerkészlet is fogyott. Összesen hat golyószórója, gránátjai és egy kevés robbanóanyaga volt. A páncéltörő fegyver hiányzott, fogytán volt az élelmiszer, és morfiumon meg elsősegély-kötszeren kívül gyógyszerei sem voltak. Ráadásul a németek elvágták a vízvezetéket. A katonáknak csak a kulacsaikban maradt egy kis vizük.
Bármilyen szörnyű volt is az éjszakai harc, Mackay elszántsága nem lankadt. “Jól harcoltunk, veszteségeink viszonylag csekélyek voltak”, emlékezik. “Most pedig, hogy kivilágosodott, láttuk a terepet, megint készen álltunk a harcra.” De Frosthoz hasonlóan ő sem táplált hiú ábrándokat. Jól tudta, hogy ebben az öldöklő küzdelemben utcáról utcára, házról házra, szobáról szobára csupán idő kérdése, hogy a hídfőt védő angol csapatokat legyűrje a túlerő. A németek nyilvánvalóan remélték, hogy számbeli fölényük órákon belül elnyomja Frost kis alakulatát. Az elsöprő támadások közepette a híd hősies védői csak a XXX. hadtest vagy a városba vezető utakon harcoló 1. ejtőernyősdandár megérkeztében bízhattak.

A híd körül harcoló SS-katonák számára a szakadatlan borzalmak éjszakája volt ez. Harzer ezredes elégedetten vette tudomásul, hogy sikerült megakasztania Urquhart zászlóaljainak előnyomulását, de alábecsülte mind a számbeli erejét, mind a szívósságát azoknak a katonáknak, akik eljutottak az északi hídfőig. Annyit sem tett meg, hogy néhány ágyúját a hídhoz rendelje csapatai támogatására. Ehelyett egymás után indította rohamra SS-szakaszait a feljáró környéki házak ellen. A harcedzett német veteránok azonban emberükre akadtak: mindmáig úgy emlékeznek, hogy ilyen szívós ellenfélbe még soha nem ütköztek.
Alfred Ringsdorf huszonegy éves SS szakaszparancsnok, az orosz frontot megjárt tapasztalt katona vonaton utazott Arnhembe. Úgy tudta, hogy a városban újrafelfegyverzik az alakulatát. Amikor vonatuk befutott, a pályaudvaron teljes fejvesztettséget találtak. A legkülönfélébb egységekből összeszedett csapatok tolongtak a pályaudvaron. Végül felsorakoztatták és útnak indították őket. Ringsdorf csapata azt a parancsot kapta, hogy haladéktalanul jelentkezzenek a város egyik harcálláspontján. Ott egy őrnagy a 21. páncélgránátos-ezredhez osztotta be őket. Az osztag fegyver nélkül érkezett, de vasárnap késő délutánra már géppuskákat, karabélyokat, kézigránátokat és néhány páncélöklöt is kaptak. Amikor szóvá tették, hogy a lőszerük nagyon kevés, közölték velük, hogy már úton van az utánpótlás. “Ekkor még nem is sejtettem, hová megyünk harcolni vallja Ringsdorf –, hol folyik a csata. Soha életemben nem jártam még Arnhemben.”
A városközpontjában már látták, hogy nemrég súlyos utcai harcokat vívhattak itt. Ringsdorf ekkor értesült az angol ejtőernyősök leszállásáról és arról, hogy ők tartják az északi hídfőt. Senki sem tudta, voltaképpen mekkora az angol alakulat. Ringsdorf szakaszát egy templomban igazították el. A hídfeljáró mindkét oldalán, a házak mögött kell előrekúszniuk és kiverniük az angolokat. Ringsdorf jól tudta, milyen öldöklő az ilyen harc. Nem felejtette még el az orosz front tapasztalatait. De a parancsnokai harcedzett fiatal katonák voltak, s úgy vélekedtek, hogy hamar végeznek az angolokkal.
Amerre az osztag a híd felé vonult, a bombázásban súlyosan megsérült épületeket láttak mindenütt. Át kellett törniük a magasra tornyosuló romokon. A híd északi vége előtt épített külső angol védelmi övezetben heves géppuskatűz fogadta őket. Az SS-katonák kénytelenek voltak meglapulni, és hatszáz méternél nem tudták jobban megközelíteni a hídfeljárót. Egy hadnagy önkéntest kért, aki átrohan a téren, és robbanótöltetet dob abba az épületbe, ahonnan a leghevesebb géppuskatűzzel árasztották el őket. Ringsdorf vállalkozott. Tűzfedezet alatt átrohant a téren. “Egy pinceablak előtti fa mögött megálltam – ebből az ablakból lőttek ránk. Behajítottam a töltetet, azután visszaszaladtam az embereimhez.” Ringsdorf a romok közé húzódva várta a robbanást, és éppen akkor nézett hátra, amikor egy magas sarokház, amelybe német utászok fészkelődtek, hirtelen több belövést is kapott. A ház teljes homlokzata ledőlt, maga alá temetve a bent tartózkodókat. Ringsdorfnak az villant át a fején, hogy ha az ő osztaga lett volna a házban, már senki sem élne közülük. Ebben a pillanatban felrobbant az a robbanótöltet, amelyet behajított a pinceablakon csakhogy az utcán, az ő közelében. Az angolok ugyanis a még fel nem robbant töltetet visszavágták az ablakból.
Szürkületkor több német osztag is behatolt az épületekbe, hogy megkísérelje kifüstölni az angolokat. Ringsdorf céljául egy nagy, vöröstéglás épületet jelöltek meg – azt mondták neki, hogy iskola. De mihelyt megközelítették, angol mesterlövészek vették tűz alá őket, s így arra kényszerültek, hogy egy szomszédos házban keressenek menedéket. Az SS-katonák bezúzták az ablakokat, és lőni kezdtek. Az angolok nyomban fedezékbe vonultak a szomszédos házban, és ádáz tűzpárbaj kezdődött. “Az angolok halálos biztonsággal lőttek – emlékezik még ma is Ringsdorf. – Mutatkozni sem mertünk. Fejre céloztak – sorra hullottak körülöttem a társaim, mindegyiknek kis lyuk volt a homlokán.”
Veszteségeik növekedvén, a németek páncélököllel lőttek be az angolok által megszállt épületbe. Amint a lövedék bevágódott, Ringsdorf osztaga rohamra indult. “Iszonyú harc volt – mondja. Szobáról szobára, méterről méterre szorítottuk vissza őket, közben magunk is ijesztő veszteségeket szenvedtünk.” A teljes zűrzavar közepette a fiatal osztagparancsnokot hívatta a zászlóaljparancsnoka, és jelentést kért tőle, azután közölte vele, hogy az angolokat mindenáron ki kell verni az épületből. Mihelyt visszatért szakaszához újabb rohamra indította embereit. Kézigránátkötegeket zúdíttatott az angolokra, hogy lélegzethez se juthassanak. “Csakis így nyerhettünk teret. Annyi bizonyos: amikor eljöttem Németországból, eszembe sem jutott, hogy ilyen szűk területen keveredek elkeseredett közelharcba. Ez még az orosz front harcain is túltett. Egyetlen perc szünet nélkül zajlott a közelharc. Mindenütt angolokba ütköztünk. Az utcák többnyire szűkek, néha csak három méter szélesek voltak, így azután alig néhány méter távolságból lőttünk egymásra. Centiméteres nyereségekért harcoltunk, szobáról szobára haladtunk. Pokol volt.”
Amikor Ringsdorf egy közeli épület felé kúszott, a nyitott pinceajtaja előtt egy pillanatra kirajzolódott egy álcázó-hálós angol sisak. Már lendült a karja, hogy bevág az ajtón egy kézigránátot, amikor halk nyöszörgést hallott. Nem vágta oda a kézigránátját. Leosont a pincelépcsőn, és beordított a sötétbe: “Fel a kezekkel!” Fölösleges parancs volt. “Iszonyú látvány tárult elém – emlékezik Ringsdorf. – A pince sebesült angol katonákkal zsúfolt kriptának tetszett.” Ringsdorf megnyugtató hangon szólt hozzájuk, hátha érzékelik majd, mit akar velük közölni. Semmi baj, semmi baj – mondta a sebesülteknek. Hívta a német egészségügyieket, összehordatta a foglyait, és parancsot adott, hogy vigyék hátra őket.
Felérkeztek az utcára, és Ringsdorf kezdte átkutatni az egyik járó sebesültet. Meglepetésére az angol fölsóhajtott, és holtan zuhant Ringsdorf lába elé. “Nekem szánták a golyót – emlékezik Ringsdorf. – Az angolok megpróbálták öveiket védeni. Nem tudhatták, hogy éppen megmentésükön fáradozunk. Egy pillanatig bénultan álltam, azután kiütött rajtam a hideg veríték, és nyakamba szedtem a lábamat.”
Az angolok olyan elszántan védték az iskola környékét, hogy Ringsdorf látta, még az ő elit alakulata sem bírhatja őket megadásra. Hétfőn hajnalra visszavonult megtizedelt osztagával az Eusebius Buiten Singelre. Összeakadt ott egy tüzérparancsnokkal, és közölte vele, hogy “az egyetlen mód az angolok kifüstölésére, ha pozdorjává lövik az épületeket. Higgye el, ezek igazi férfiak. Nem adják a hidat, csak mikor már lábbal kifelé visszük őket.”
Emil Petersen főtörzsőrmester hasonló következtetésre jutott. A Reichsarbeiterdiensthez (Birodalmi munkaszolgálat) volt beosztva, majd amikor Németországban egyre érezhetőbbé vált a munkaerőhiány, harmincöt főnyi szakaszával előbb egy nehéz légvédelmi üteghez, majd egy gyalogsági egységhez vezényelték. Végigharcolták a franciaországi visszavonulást.
Vasárnap délután az arnhemi pályaudvaron várakoztak, hogy majd visszaszállítják őket Németországba, átszervezésre. Petersen szakaszát hirtelen riasztották: egy hadnagy közölte, hogy a városban leszállt angol ejtőernyősök ellen vetik be őket. “Kétszázötven főnyi alakulathoz osztottak be – emlékezik Petersen. – Senkinek sem volt fegyvere. Csak nekem és négy társamnak volt egy-egy géppisztolyunk.”
Petersen emberei elcsigázottak voltak. Huszonnégy órája nem ettek, pedig az őrmesternek az járt a fejében, hogy ha a vonat pontosan érkezik, a szakasz végre meleg ételhez jut, nem vetik be, és épségben hazatérhettek volna.
Egy SS-laktanyában fölfegyverezték őket. “Nevetséges helyzet volt – vallja Petersen. – Először is, közülünk senkinek sem volt ínyére együtt harcolni a Waffen SS-szel. Az a hír járta, hogy irgalmatlan népség. Azután meg, ósdi karabélyokat osztottak szét köztünk. Ahhoz, hogy az enyémet kinyissam, egy asztallaphoz kellett ütögetnem. Nem csoda, hogy amikor az embereim megpillantották ezeket a múzeumi darabokat, nem csapott magasra bennük a lelkesedés.”
Jó időbe tellett, amíg kipofozták a fegyvereket, de az alakulatot még akkor sem indították. Úgy látszott, senki nem tudja, mi is történik, vagy hova kellenek katonák.
Végül alkonyatkor a városparancsnokságra vezényelték őket. Ott kiderült, hogy az épületet kiürítették. Újra csak várakoztak. “Egyetlen gondolat motoszkált az agyunkban: ételt!” – mondja Petersen. Végül megérkezett egy SS hadnagy, és közölte velük, hogy a belvároson át a Rajna-hídhoz kell nyomulniuk.
Az alakulat szakasznyi egységekben vonult a Piac utcán a Rajna felé. A sötétben semmit sem láttak, de Petersen jól emlékszik, hogy “tudtuk, körülöttünk szüntelen a mozgolódás. Néha a távolból lövöldözés, majd motorzúgás hallatszott. Néhányszor azt hittem, hogy rohamsisak tompa körvonalát látom.”
Háromszáz méterre sem lehettek a hídtól, amikor Petersen észrevette, hogy katonák láncán át haladnak, s arra gondolt, hogy bizonyára őket váltják. De az egyik katona váratlanul szólt nekik valamit, amit Petersen nem értett. Rádöbbent, hogy a katona angolul beszél. “Angol egység mellett meneteltünk. Akárcsak mi, ők is a híd felé igyekeztek.” A félreértés nyomban kiderült. Valaki angolul felkiáltott: “Fritzek!” Petersen még emlékszik, hogy elordította magát: “Tűz!”
Az utca pillanatokon belül géppuska- és puskatűztől visszhangzott, amint a két alakulat egymásra támadt. Petersen hátizsákját a golyózápor szitává lyuggatta, és a lövedékek ereje a földhöz vágta. Egy halott bajtársa mögött keresett fedezéket.
“Amerre csak néztünk, katonák lőttek egymásra mindenfelől, gyakran bajtársaikra is” – emlékezik Petersen. Előrekúszott, átmászott egy kis parkot övező vaskerítésen. A parkban rátalált a német szakaszok maradékaira, akik bokrok és fák alatt kerestek menedéket. Az angolok közben a park két oldalát szegélyező épületekbe vonultak vissza, s a kis téren rekedt németek kereszttűzbe kerültek. “Hallottam a sebesültek kiáltásait. Az angolok világítórakétákat lőttek fel, fényüknél megállapították, hol vagyunk, és ronggyá lőtték alakulatunkat. Öt percen belül szakaszom tizenöt embere esett el.”
Hajnalhasadtával az angolok elhallgattak. A németek is abbahagyták a lövöldözést. A derengésben Petersen megállapította, hogy annak a kétszázötven katonának, akivel együtt indult a hídnak, több mint a fele holtan vagy sebesülten hevert az utcán. “Meg sem közelíthettük a hídfeljárót. Csak hasaltunk és kínlódtunk. Se az öntelt SS, se egy ágyú a segítségünkre nem jött. Ilyen volt tűzkeresztségünk az arnhemi csatában – emlékezik Petersen. – Vágóhídra hajtottak minket.”

Az 1. angol légideszant-hadosztály nyomaveszett két zászlóaljának sok katonája eljutott valahogyan a hídig. Kettesével-hármasával sikerült átverekedniük Harzer ezredes észak és nyugat fekvő épített védelmi gyűrűjén. Sokan sebesülten, vacogva, éhesen érkeztek meg, és csak növelték Frost ezredes lőszer- és orvosi nehézségeit. A szállingózó katonák sebesülten is, holtra fáradtan is büszkék, jókedvűek voltak. Végtére elértek oda, ahová Angliában az eligazító tisztek meg a parancsnokaik is irányították őket. Valamennyi egység, amelyik előző délután oly magabiztosan indult el az arnhemi híd felé, képviselve volt közöttük, és 18-án hajnalán Frostnak, becslése szerint, hatszáz-hétszáz embere volt a híd északi kocsifelhajtója körül. Nemcsak az angol katonák száma nőtt óráról órára, de szakadatlanul fokozódott a szemközti oldalról a motorzúgás is, amint Harmel tábornok páncélos-egységei benyomultak a városba, és állásokat foglaltak el.
Arnhemet még a német páncéloserők is kockázatos és ijesztő helynek találták. Szerte a városban, számos utat eltorlaszolt a holland polgári lakosság. Férfiak és nők a német és angol golyózáporral dacolva elkezdték összeszedni a sebesülteket angolokat, németeket és honfitársaikat. Reginald Isherwood, az 1. zászlóalj őrmestere, a keserves éjszaka után elvergődött Arnhem belvárosába, s a szeme elé táruló látványról azt mondja, “életem végéig kísérteni fog”. A házak alagsorából, pincéjéből, kertjeiből és romba dőlt épületekből előkúszó hollandok szedték össze az utcákon heverő katonákat. “A sebesülteket hevenyészett kötözőhelyekre és óvóhelyekre vitték, a halottakat pedig, akár a homokzsákokat, hosszú sorokba fektették, fejjel-lábbal egymás mellé.” Arnhem büszke, gyászoló lakosai barát és ellenség holttestéből öt-hat láb magas barikádot emeltek, hogy a német harckocsik ne juthassanak el a hídig Frost csapataihoz.

A belváros polgári lakosságának nem hozott a hajnal fellélegzést az iszonyat és zűrzavar uralma alól. A tüzeket nem tudták megfékezni, és a lángok gyorsan elharapóztak. A pincékbe és alagsorokba zsúfolt emberek egész éjjel nem hunyták le a szemüket. Az éjszakába újra meg újra belehasított a srapnelek sivítása, az aknák tompa dörrenése, a mesterlövészek golyóinak fütyülése és a géppuskák-szakadozott vakogása. Sajátos módon, Arnhem óvárosán kívül a polgárok nem értették az eseményeket. Telefonon hívták barátaikat, érdeklődtek, mi történik, de csak annyit tudtak meg a halálra rémült belvárosiaktól, hogy a híd északi hídfőjénél csata zajlik: a hídfeljárót angolok védik a németek meg-megújuló rohamaival szemben. A telefonálók annyit tudtak, hogy a szélrózsa minden irányából német csapatok és járművek özönlenek a városba, de úgy vélték, hogy Arnhem fölszabadítása küszöbön áll. A külvárosokban az emberek hétköznapi munkájukhoz készülődtek. A pékségek időben nyitottak, a tejesemberek körbehordták áruikat, dolgoztak a telefonkezelők, a vasúti munkások és a közszolgáltatások alkalmazottai. A köztisztviselők is azt fontolgatták, hogy bemennek munkahelyükre, a tűzoltók egyre oltották az elharapózó tüzeket, s Arnhemtől néhány mérfölddel északra dr. Reinier van Hooff, a Burgers Állatkert igazgatója csitította nyugtalan, megbokrosodott állatait. A hollandok közül alighanem csak az orvosok ás ápolónők látták, milyen arányokat öltött a csata. Számtalan telefonhívásra vonultak ki hajnalig, mentőkocsik száguldottak keresztül-kasul a városon – gyűjtötték a sebesülteket, és beszállították őket a város északnyugati elővárosában levő Szent Erzsébet Kórházba, valamint a városon belüli kisebb klinikákra. Senki sem értette meg Arnhemben, hogy a város már senki földjévé vált, s hogy a helyzet óhatatlanul romlani fog – Hollandia egyik legfestőibb városa hamarosan miniatűr Sztálingráddá válik.
A belváros lakói azonban szinte mindjárt látták, hogy a felszabadulásért nagy árat kell majd fizetniük. Az éjszaka kellős közepén az eusebiuspleini rendőrőrszobán, alig negyed mérföldre a hídtól szolgálatot teljesítő huszonhét éves Joannes van Kuijk őrmester halk kopogásra lett figyelmes. Angol katonák álltak az ajtóban. Van Kuijk habozás nélkül behívta őket. “Főként az épületek és tereptárgyak pontos elhelyezkedésére voltak kíváncsiak – emlékezik. – Nemsokára többen eltávoztak, és csöndesen kezdték magukat beásni az út szemközti oldalán, arccal a hídnak. Van Kuijk figyelte, hogyan állítanak a szomszéd orvos háza elé aknavetőt, majd kertjének egyik sarkába hatfontos páncéltörő ágyút. Hajnalra már megállapíthatta, hogy az angolok szoros gyűrűt vontak a híd északi vége köré, és elgondolta, hogy nem annyira felszabadítóknak, mint inkább komor pillantású védőknek látszanak.
Az Eusebius Buiten Singel, e hídhoz közeli, kanyargós, pázsit szegélyezte út túlsó felén Coenraad Hulleman bíró, a menyasszonyánál, Truid van der Sandénál töltötte az éjszakát, szüleinek villájában. Az ablakból hallgatta a fegyverropogást és a robbanásokat az egy háztömbbel lejjebb álló iskola felől, ahol Mackay kapitány egysége verte vissza a németeket. Amikor a harc hevesebbé vált, a Van der Sande család és Hulleman a ház alatti kicsiny, ablaktalan pincében keresett menedéket.
Hajnalban Hulleman és jövendőbeli apósa óvatosan felosontak a sugárútra nyíló második emeleti szobába. Döbbenten meredtek az eléjük táruló látványra. A fasorral szegélyezett sugárút közepén egy gólyahírágyásban halott német feküdt, s végig a pázsitcsíkokon ott látták a németeket egyszemélyes lövészlyukakban. Hulleman jobbra azt látta, hogy a sugárúton, egy magas kőkerítés mellett, magasba meredő ágyúkkal német páncélosok várakoznak. Szemük láttára tört ki ismét a harc. A harckocsik géppuskái hosszú sorozatokat eresztettek a közeli Walburg-templom tornyának, s Hulleman észrevette, hogy finom vörös por kezd szállongani. Csakis arra következtethetett, hogy odafönt a toronyban ejtőernyősök építettek megfigyelőállást. A harckocsik tüzelésére szinte azonnal válasz érkezett, mire a lövészlyukakból a németek géppuskatűz alá vették az utca túloldali házait. Az egyik épületben jelmezkölcsönző volt, kirakataiban páncélos lovagok feszítettek. Hulleman látta, amint a lövedékek szétzúzzák a kirakatokat, és feldöntik a lovagokat, és annyira megrázta a látvány, hogy elfordult az ablaktól – remélte, hogy nem prófétai látomásban volt része.
Néhány háztömbbel innen, északra, a hangversenyterem közelében az-egyik házban Willem Onck hajnalban arra riadt, hogy csapatok menetelnek az utcán. Valaki megdörgette a kapuját, majd német hang szólt be, hogy ne hagyják el a házat, és eresszék le a redőnyöket. Onck nem engedelmeskedett azonnal. Odaszaladt az utcai ablakhoz. Az utca minden sarkán géppuskás németeket látott. A Musis Sacrum előtt egy 88 mm-es üteg állott, és Onck meglepetésére az ágyúk körül a német katonák a hangversenyteremből kihordott székeken üldögéltek. Amint elnézte őket, milyen gondtalanul fecsegnek, Oncknak az villant át az agyán, hogy úgy festenek, mintha hangverseny kezdetére várnának.
A harctérré vált városrész polgári lakosságának legelkeseredettebb, legdühösebb tagjai a holland földalatti mozgalom harcosai voltak. Többen közülük azonnal jelentkeztek az angoloknál, mihelyt megjelentek a hídnál, ajánlkozásukat azonban udvariasan elhárították. Pieter Kruyff, az arnhemi földalatti mozgalom vezetője már korábban elküldte Oosterbeekbe Toon van Daalent és Gijsbert Numant, hogy keressék meg az angolokat. De ők is azt tapasztalták, hogy a briteknek semmi szükségük nincsen segítségükre. Numan emlékezik, hogy figyelmeztette őket a mesterlövészekre, és azt tanácsolta, kerüljék a főútvonalakat. “Egyikük azt válaszolta, hogy nekik csak arra van parancsuk, hatoljanak el a hídig a kijelölt útvonalakon – mondja Numan. Az a benyomásom támadt, hogy rettegnek a beugratástól, és nem bíznak bennünk.”
Hajnalban Johannus Penseel gyűlésre hívta háza pincéjébe ellenállási csoportjának tagjait. Azt tervezte, hogy elfoglalja az egyik helyi rádióadót, és kiáltványban közli, hogy a város felszabadult. De Numan telefonjelentése után meggondolta a dolgot. “A helyzet válságosra fordult – jelentette Numan –, s úgy látom, szorulunk.” Penseel elképedt. “Hogyan érted?”, kérdezte. Numan a Szent Erzsébet Kórház közeléből telefonált. Az angolok nem tudtak áttörni a német vonalakon, és nem jutnak el a hídhoz, magyarázta. Penseel nyomban fölhívta Pieter Kruyffot. aki azt tanácsolta a csoportnak, hogy függesszék fel tervezett akcióikat, vagyis maradjanak “ideiglenes be nem avatkozásnál”, ahogyan a gyűlésen részt vevő Henri Knap fogalmazta. Az ellenállás harcosainak dédelgetett elképzelései és reményei semmivé foszlottak. “Készen állottunk mindenre – emlékezik Penseel. – Akár feláldoztuk volna életünket is. Ehelyett ölbe tett kézzel üldögéltünk, nem volt szükség ránk. Egyre világosabbá vált, hogy az angolok nem bíznak bennünk, és nem kérnek a segítségünkből.”
A sors iróniája, hogy szeptember 18-án, e hétfői nap hajnalán, amikor sem a SHAEF-nek, sem Montgomerynek, sem a Market-Garden egyetlen parancsnokának nem volt tiszta képe a helyzetről, a holland ellenállási mozgalom tagjai titkos telefonvonalakon jelentést adtak a 82. légideszant-hadosztály holland összekötő tisztjének, Arie Bestebreurtje kapitánynak, közölve, hogy Arnhemben az angolokat legázolják a német páncéloshadosztályok. A 82. hadosztály rádiógramnaplójában a következőket olvashatjuk: “Holland jelentés szerint a németek győznek az angolok ellen Arnhemben.” S mivel arnhemi egységeikkel közvetlen kapcsolatuk nem volt, a szövetséges főparancsnokság ebből az üzenetből értesült először, hogy az 1. angol légideszant-hadosztály helyzete válságosra fordult.

2

Az arnhemi hídtól hét mérfölddel délnyugatra, Driel falucskában Pieter, a révész, első reggeli átkeléséhez készülődött az Alsó-Rajnán. A kora reggeli utasok, akik odaát dolgoztak az északi parti városokban és falvakban, kis csoportokban fázósan álldogáltak a ködös levegőben. Az Arnhemtől nyugatra és a városban zajló harcokat tárgyalták, de Pieter nem szólt bele a beszélgetésükbe. Ő csak a komppal foglalkozott, hogy szokása szerint időre induljon.
Először néhány gépkocsi és az északi parti áruházaknak és piacoknak szánt terményekkel megrakott szekér gördült a kompra. Ezeket követték kerékpárjukat tolva a férfiak és az asszonyok. Pontosan reggel 7 órakor Pieter elindult. Kompja simán haladt a kifeszített acélhuzal mentén. Az átkelés alig telt néhány percbe. Az északi parton, Heveadorp alatt az utasok és a járművek partra szálltak. Fölöttük vagy harminc méter magas domb, a Westerbouwing emelkedett a vidék fölé. Az északi parton a legtöbb utas a keleti, Oosterbeekbe vezető utakon indult el. A városka tizedik században épült, a tölgyesekből és csillagfürtök borította lápokból kiemelkedő templomtornya idáig látszott. Azontúl pedig Arnhem.
Néhány ember álldogált a révnél, s várta az indulást át Drielbe, közöttük a fiatal Cora Baltussen is. Alig két hete, szeptember 5-én (erre a napra a hollandok azóta is “őrült kedd”-ként emlékeznek) ő is ott állt az utcán, és nézte a németek fejvesztett visszavonulását. Drielbe nem tértek vissza a hódítók. Cora hónapok óta először érezte szabadnak magát. De most ismét elfogta a nyugtalanság. Az ejtőernyősök leszállásáról szóló előző napi hírek örömét megrontották az arnhemi ádáz harcokról szerzett értesülései. De Cora sehogy sem tudta elképzelni, hogy a németek legyűrhetnék a hazája fölszabadítására érkezett hatalmas szövetséges haderőket.
Az északi parton, a heveadorpi kikötőhelyen, Cora letolta a kompról a kerékpárját, és elkarikázott Oosterbeekbe. Összekuporgatott cukorfejadagját néhány nappal előbb elvitte a cukrásznak – rendkívüli alkalmat akart megünnepelni. Ezen a hétfői napon, szeptember 18-án ünnepelte ugyanis a baltusseni befőttüzem alapításának hetvenötödik évfordulóját – ráadásul Cora édesanyjának is erre a napra esett hatvankettedik születésnapja. Hónapok óta először lesz ismét együtt a család. Cora izgatottan rohant el Oosterbeekbe, hogy elhozza a kettős születésnapi tortát.
Barátai le akarták beszélni erről az útról, de Cora leintette őket. Ugyan mi történhetne? Az angolok benn vannak Oosterbeekben és Arnhemben. A háborúnak jóformán vége.
Nem is történt semmi. Oosterbeek a kora reggeli órákban békésnek tetszett. Angol katonák járkáltak az utcákon, az üzletek kinyitottak, a város ünnepi hangulatban volt. S jóllehet néhány mérföld távolságból ágyúdörgés hallatszott, Oosterbeekben béke honolt, nem érintette meg a háború szele. A pék, noha elkészítette a tortát, meglepődött, hogy Cora eljött érte. De hát a háborúnak jóformán vége, mondta neki Cora. Csomagjával visszakerékpározott Heveadorpba, és megvárta, amint Pieter ismét kiköt a komppal. Majd hazatért az álmos kis Drielbe, ahol szokás szerint szintén nem történt az ég egy világon semmi.

3

Az angol leszállási” és leugrási övezetekben az a tiszt, akinek mind közül a legkevésbé látványos volt a feladata, a megszokott hozzáértéssel végezte munkáját. Philip “Pip” Hicks dandártábornok 1. légi úton szállított dandára az éjszaka több heves ellenséges támadást hárított el – a Von Tettau sebtében összeszedett alakulatai sorra intézték ellenük a rohamokat. Hicksék úgy gondolták, a félkör alakban alakított állásaikat este 10 óráig kell tartaniuk, amikor ejtőernyőn leereszkedik Shan Hackett dandártábornok 4. ejtőernyősdandára, majd nyomon követi az utánpótlás. A Hicks alakulatai által védett övezetek az angol légideszanterők raktáraiként is szolgáltak.
Sem Hicksnek, sem katonáinak nem sikerült egy-két óránál többet aludniuk. Az erdőből támadó németek több helyen fölgyújtották az erdőt, hátha sikerül kifüstölniük az angol védőket. A “Vörös Ördögök” azonnal visszavágtak. Megkerülték az ellenséget, és szuronyt szegezve beszorították a németeket a tűzbe. Graham Marples híradós élénken emlékszik az elkeseredett éjszakai harcokra. Néhány társával az erdőben angol szakaszba botlottak – halottak voltak valamennyien, a németek lerohanták és egy szálig lemészárolták őket. “Senki nem szólt – meséli Marples. – Csak fölszegeztük szuronyainkat, és benyomultunk az erdőbe. Mi kijöttünk, a fritzek ott maradtak.” Robert Edwards közkatona, aki részt vett az észak-afrikai, szicíliai és olaszországi csatákban, elmondta, hogy “mindig megúsztam szárazon, de Hollandiában egyetlen nap alatt több tűzharcban volt részem, mint másutt együttvéve”.
A csatározások sok áldozatot követeltek. Hicks az éjszaka folyamán több ízben is tüzérségi támogatást kért W.F.K. “Sheriff” Thompson alezredestől, hogy visszaverhesse a szüntelenül rohamozó németeket. Leginkább attól tartott, hogy a német páncélosok, amelyek – jól tudta – feltartóztatták a híd felé nyomuló angol zászlóaljakat, áttörik gyönge védelmi vonalait, és kiszorítják a leszállási és leugrási övezetekből. “Életem legkeservesebb óráit éltem – emlékezik Hicks. – Két német páncéloshadosztályra ereszkedtünk rá – bár jelenlétéről sejtelmünk sem volt –, és a németek gyorsan vágtak vissza.” Von Tettau nyugatról és Harzer páncélosai keletről indított támadásainak nyomása alatt Hicks könnyű fegyverzetű ejtőernyősei nem tehettek egyebet, védekeztek, amíg nem váltják őket, vagy amíg az erősítés meg az utánpótlás földet nem ér.

Charles Mackenzie ezredes, Urquhart tábornok törzsfőnöke az éjszakát a Renkum-hangár leszállóövezetében töltötte, vagy három mérföldre Hicks harcálláspontjától. A heves harcok miatt a hadosztály-parancsnokság kénytelen volt otthagyni az erdőt és visszatelepülni a mezőre. A parancsnok tisztjei vitorlázógépekben húzódtak meg éjszakára. Mackenzie aggódott, hogy semmi híre Urquhartról. “Több mint kilenc órája nem hallottunk a tábornokról – emlékezik. – Arra gondoltam, Lathbury 1. dandáránál lehet, de távközlési berendezéseink csődöt mondtak, s egyik parancsnokról sem kaptunk híreket. Tudtam, hogy hamarosan dönteni kell, ki álljon a dandár élére, hiszen lehetséges volt az is, hogy Urquhart fogságba jutott vagy elesett.”
Mikor még hétfőn hajnalban sem kapott híreket, Mackenzie elhatározta, hogy megvitatja a helyzetet a törzs két tisztjével, R.G. Lorder-Simonds alezredessel és P.H. Preston alezredessel. Tájékoztatta őket arról a beszélgetésről, amelyet röviddel az Angliából való elindulás előtt folytatott Urquharttal: ha Urquhart bármiféleképpen akadályoztatva lenne, a parancsnokság sorrendje: Lathbury, Hicks, Hackett. Most, hogy Lathburynek is nyoma veszett, Mackenzie úgy látta helyesnek, ha értesítik Hicks dandártábornokot. A két tiszt egyetértett. Nyomban áthajtattak Hicks parancsnokságára. A Heelsum-Arnhem országút közelében levő házban Mackenzie elmondta Hicksnek mindazt, amit tudott. “Bizonytalan híradásunk volt arról, hogy Frost elfoglalta a hidat, viszont az 1. és a 3. zászlóaljat utcai harcokban föltartóztatták, s mindeddig még nem verekedtek át hozzá” – tudatta vele.
Mackenzie véleménye szerint a legcélszerűbb intézkedés az lett volna, ha Hicks az egyik légi úton szállított zászlóalját útnak indítaná a hídhoz. Később megerősíthetnék Hackett 4. ejtőernyősdandárának alakulataival, amint délelőtt földet érnek. Egyben kérték Hickset, haladéktalanul vegye át a hadosztály parancsnokságát.
Hickset szemmel láthatóan meghökkentették a hallottak. Egységei máris meggyengültek, s nem állt rendelkezésére egy teljes zászlóalj, amelyet a hídhoz indíthatott volna. Nyilvánvalóvá vált, hogy az angol hadműveleti terv végrehajtása akadozik. Ha Frost nem kap haladéktalanul segítséget, elveszíthetik a hidakat, s ha a leszállási övezeteket lerohannák a németek, Hackett 4. dandára megsemmisül, még mielőtt felfejlődhetne.
Ráadásul úgy látszott, éppen akkor bíznák meg a parancsnokság átvételével, amikor a hírközlési eszközök teljes csődje és a parancsnok távolléte következtében a hadosztály már bomlófélben van. Hicks vonakodva rendelkezésükre bocsátott egy fél zászlóaljat a híd védelmére – többet nem nélkülözhetett. A helyzet nyilvánvalóan sürgős döntést követelt. A hidat mindenképpen tartani kell. Mackenzie úgy emlékezik, hogy végül “sikerült meggyőznünk Hickset: vállalnia kell a hadosztály parancsnokságát”.
Vezénylő tiszt nemigen vette át ilyen bonyolult helyzetben egy hadosztály parancsnokságát. Hicks hamarosan tapasztalta, milyen sorsdöntő hatással lehet a hadműveletekre az összeköttetések megszakadása. A hidat védő Frost egy-egy üzenete Sheriff Thompson alezredesen, a légi úton szállított könnyű tüzérezred parancsnokán keresztül jutott el hozzá. Az oosterbeeki Laag-templom tornyában, a hídtól két és fél mérföld távolságra épített megfigyelőállásából Thompsonnak sikerült rádió-összeköttetést létesítenie D.S. Mumford őrnagy tüzérségi harcálláspontjával a dandárparancsnokságon, amelyet a vízművek épületében, a híd mellett rendeztek be. Ez a Thompson-Mumford kapcsolat volt Hicks egyetlen megbízható rádió-összeköttetése.
A hadosztály-parancsnokság helyzete azonban más tekintetben is válságosra fordult: Browning tábornok Nijmegen melletti hadtestparancsnokságával sem sikerült összeköttetést létesítenie, meg a Montgomery főhadiszállásán levő különleges “Phantom-hálózat” adó-vevőivel sem. Az Angliába eljutott néhány fontos üzenet legtöbbjét az angol haditudósítók számára repülőgépen Hollandiába szállított BBC-berendezés segítségével adták le. Jelei gyöngék voltak, torzultak. Az angol adó ugyanazon a hullámsávon működött, mint egy nagy erejű német adó. A sors iróniája, hogy a hadosztály-parancsnokságon fogták ugyan az angliai hadtestfőhadiszállás adásait, de maguk nem küldhették üzeneteket. Ami a BBC-berendezés segítségével mégis eljutott Angliába, azt Browning otthoni hadtest-főhadiszállása jegyezte Moor Parkban, azután továbbította az európai szárazföldre. Egy-egy ilyen adás órákig is eltartott, s mire az üzenetek megérkeztek, idejüket múlták, s gyakran értelmetlenné torzultak.
Az elkeseredett és aggódó Hickset három kérdés foglalkoztatta legfőként: az angliai időjárás, s hogy nem erősítheti meg a második hullám tervezett érkezési idejét, végül, hogy semmiféle módon nem tájékoztathat senkit az arnhemi körzet valóságos helyzetéről. Még Hackettet sem figyelmeztethette, milyen bizonytalan a 4. dandár leszállási övezeteinek védelme, holott ő úgy tudja, hogy ezek az ellenségtől megtisztított és szövetséges kézen levő területek.
Inkább kínosnak, mint sorsdöntőnek ígérkezett küszöbönálló találkozása Shan Hackett dandártábornokkal. Mackenzie közölte Hicksszel, hogy mihelyt földet ér, Hackettet tájékoztatják Urquhart döntéséről. “Tudtam, milyen lobbanékony természetű Hackett – emlékezik Mackenzie –, s egy cseppet sem fűlött a fogam ehhez a találkozáshoz. De hát az én dolgom volt, hogy tájékoztassam, s végtére is csupán Urquhart tábornok parancsát hajtottam végre. Nem vállalhattam a kockázatot, hogy abba a hitbe ringassam, sem a tábornoknak, sem Lathburynak nem esett semmi baja.”
Hicks föllélegzett, hogy legalább ettől a kényes feladattól megszabadult. Az új hadosztályparancsnoknak volt min törnie a fejét amúgy is. “A helyzet nem csupán zűrzavarosnak tetszett – mondta később. A feje tetején állt minden.”

4

Arnhem nyugati elővárosainak gondozott parkjait és tisztára söpört utcáit feltépték a lövedékek, amikor az angol 1. és 3. zászlóalj megkísérelt áttörni a hídhoz. A macskaköves utcákat elborította az üveg, a törmelék, a rezes bükkfák ága-gallya. A járdákon és a kocsiutakon földből kifordult rododendronbokrok és a bronz-, narancsszínű és sárga gólyahírszegélyek tépett virágai. A takaros holland házak mögötti veteményeskerteket széttaposták. Boltok és áruházak betört kirakataiból angol páncéltörő ágyúk torka kandikált elő. Német félhernyótalpas harckocsik szántszándékkal befaroltak a földszintes házakba, s a romok közül fenyegették az utcákat. Égő angol és német járművekből fekete füst gomolygott, az épületekről pedig szüntelenül záporozott a törmelék az erődökül szolgáló házakba csapódó lövedékek nyomán. Sebesültek és halottak görcsbe rándult teste hevert szanaszét. Sok hajdani katona emlékezik, hogy fehér sisakos és vöröskeresztesjelzésű kezeslábasba öltözött holland férfiak és nők a golyózáporra ügyet sem vetve rohantak mindkét felől az utcára, hogy óvóhelyekre szállítsák a sebesülteket és a haldoklókat.
Mintha az arnhemi hídtól alig két mérföldre levő külvárosban zajló gyilkos csatának se terve, se stratégiai elgondolása nem lett volna. Mint az utcai harcok során általában, kibogozhatatlan, dühödt, mindenki mindenki elleni küzdelem fejlődött ki a zegzugos utcákon.
A “Vörös Ördögök” fáztak, borostásak, mocskosak és éhesek voltak, szüntelenül tombolt a harc, legföljebb egy kis teát főzhettek maguknak hébe-hóba. Fogytán volt a lőszerük, nőttek a veszteségeik. Némelyik század az állománya felét is elvesztette már. Aludniuk nem lehetett, csak rövid bóbiskolásokra futotta. Sokan a hosszas menetelésben és harcban elveszítették időérzéküket. Sokan nem tudták, merre vannak, hol is a híd, de szilárdan eltökélték, hogy eljutnak odáig. Henry Bennett, Fitch ezredes középső, Tigris-útvonalán előnyomuló 3. zászlóaljának közlegénye, hosszú évek múltán is emlékezett, hogy a szakadatlan csatározások, golyózápor és aknatűz közepette egyetlen parancs ismétlődött kínzó makacssággal: “Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk!”
De Urquhart tábornoknak, aki már közel tizenhat órája elszakadt a hadosztály-parancsnokságtól, és rádiókapcsolatot sem sikerült teremtenie, úgy tetszett, hogy csapatai kínos lassúsággal haladnak. Hajnali háromkor fölébresztették egy villában, ahol néhány nyugtalan órát töltött pihenéssel. S azóta Lathbury dandártábornokkal és a 3. zászlóalj katonáival menetelt egy perc megszakítás nélkül. “Heves ellenállás, rövid tűzharcok új meg új megállásra kényszerítették menetoszlopukat” – írja Urquhart. A tábornokot aggasztotta a német mesterlövészek tevékenységének pszichológiai hatása. Arra eleve számított, hogy néhány katonája, aki most szagol először puskaport, “kezdetben kissé tart majd a golyótól”, de úgy gondolta, hamarosan megemberelik magukat. Ehelyett az történt, hogy néhány utcában egyedül a mesterlövészek tüzelése elegendőnek bizonyult a teljes zászlóalj megakasztására. Urquhart azonban nem akart beleszólni Fitch dolgába, ezért inkább nem szólt. “Zászlóaljszintű csatába keveredett hadosztályparancsnokként… a lehető legrosszabb helyzetben voltam. Nem avatkozhattam bele, közben tudtam, milyen értékes perceket veszítünk.” Igaz, végeztek a német mesterlövészekkel, de Urquhartot megdöbbentette, milyen sokáig tart, amíg kifüstölik őket.
Aggasztotta ez John C. Lord főtörzsőrmestert is. Akárcsak a tábornok, dühöngött az időveszteség miatt. “A németek ellenállása heves és szakadatlan volt, de késedelmünk egy részét a hollandok okozták. Már korán reggel tolongtak az utcán, integettek, mosolyogva kínáltak bennünket pótkávéval. Itt-ott még angol zászlókat is kitűztek sövényükre. Ott voltak a harc sűrűjében, mintha nem is eszméltek volna rá, mi zajlik körülöttünk. Jószándékukkal tartóztattak föl bennünket.”
A mesterlövészek heves tüzelését egyszerre csak az ellenség 88 mm-es ágyúinak és gördülő lövegeinek dörgése nyomta el. Fitch zászlóaljának elővédjei ekkor már a Szent Erzsébet Kórház hatalmas épülettömbjeinek a közelében jártak, mintegy két mérföldre az arnhemi hídtól északnyugatra. A kórház jóformán az Arnhembe vezető két nagy országút találkozásában épült – ezen a két úton igyekezett az 1. és 3. zászlóalj elhatolni a hídig. Az éjszaka a Hohenstaufen hadosztály néhány páncélos-alakulata foglalt itt állást. Mind Dobie ezredes az Ede-Arnhem úton előnyomuló 1. zászlóaljának, mind Fitch az utrechti útról előretörő 3. zászlóaljának át kellett haladnia az útkereszteződésen. Dobie zászlóaljára zúdultak először Harzer ezredes fanatikus SS-egységeinek csapásai.
A városba vezető északi és nyugati utakat védő patkó alakú övezetükből a németek leszorították Dobie katonáit a felső útról a környező beépített területre. A háztetőkön rejtőző SS-katonák és a manzárdokban megbúvó mesterlövészek átengedték az angol elővédét, s az utánuk jövő egységekre nyitottak gyilkos tüzet. A váratlan támadástól megzavarodott századok és szakaszok a szélrózsa minden irányában szétszóródtak.
A németek ugyanezt a taktikát alkalmazták Fitch 3. zászlóalja ellen is. A veszélyes helyzetben négy vezénylő angol tiszt- az 1. és a 3. zászlóalj parancsnoka, az 1. ejtőernyősdandár parancsnoka és az 1. angol légideszant-hadosztály parancsnoka – ugyanarra a kis kiterjedésű, sűrűn lakott területre szorult. S a sors iróniája, akárcsak Oosterbeekben Modellel és törzskarával, hogy az Urquhart tábornokot és Lathbury dandártábornokot bekerítő ellenséges egységeknek sejtelmük sem volt az angol főtisztek jelenlétéről.
A két tűz közé szorult angol menetoszlopok szétszóródtak. Némelyek a Rajna-parti épületek felé igyekeztek, a többség azonban a közeli erdőben keresett menedéket, végül akadtak – közöttük Urquhart és Lathbury –, akik a hajszálra hasonló vöröstéglás házak keskeny utcáiban kerestek menedéket.
Urquhart és csoportja elért egy háromemeletes épülethez az utrecht-arnhemi főútvonal közelében emelkedő háztömbben, amikor a német ágyúk éppen ezt az épületet kezdték lőni. Az angolok megúszták a becsapódásokat, de, amint Urquhart később leírta, a német páncélosok “szinte egykedvű biztonságban dübörögtek az utcákon”. Egyik harckocsijuk éppen végiggördült az utcán, s parancsnoka a nyitott toronyban fölállt, hogy új célpontok után kémleljen. Ekkor Peter Waddy őrnagy kihajolt az Urquhart rejtekhelye “melletti épület emeletének az ablakán, s nagy szakértelemmel plasztikbombát dobott a nyitott toronynyílásba – a robbanóanyag darabokra szakította a harckocsit. Akadtak, akik követték Waddy példáját. Sikerült is még két harckocsit ártalmatlanná tenniük. Jóllehet az angolok elszántan harcoltak, a könnyű fegyverzetű katonák nem állhatták ellen a német páncélosoknak.
Urquhart percről percre szorultabb helyzetbe került. Mindenáron vissza akart jutni a hadosztály-parancsnokságra, hogy kezébe vehesse a csata irányítását. Belesodródott a harcba, s úgy vélte, hogy csakis úgy menekülhet, ha kimegy az utcára, és a nagy zűrzavarban megkísérel átcsusszanni a német állásokon. Biztonságáért aggódó tisztjei ellenezték az elgondolást, de Urquhart ragaszkodott hozzá. Megítélése szerint a heves harcok még “századszintűek voltak”, s mivel az angolok által megszállt épületeket nem kerítették be a németek, úgy okoskodott, hogy csoportjának minél előbb ki kell törnie, mielőtt az ellenség erősítést kapna, és szorosabbra vonná a gyűrűt.
A fülsiketítő csatazaj közepette zajló megbeszélés közben Urquhart és tisztjei egyszerre elképedten látták, hogy egy angol golyószórós páncélkocsi lassan végiggördül az utcán, rá sem hederít a német tüzérségi tűzre, majd fékez az épület előtt. Leo Heaps kanadai hadnagy, akin Urquhart szerint “szemmel láthatóan nem fogott a fegyver”, kiugrott a vezetőülésből, és az épülethez szaladt. Szorosan a nyomában loholt Charles “Frenchie” Labouchére, a holland ellenállási mozgalom harcosa, aki Heaps felderítőjének szerepét vállalta. A páncélkocsi színültig volt lőszerrel és élelemmel. A hadnagy Frost ezredeshez akarta eljuttatni a hídra. Csodaszámba ment, hogy a kétszemélyes jármű sértetlenül áthatolt a német páncélosok gyűrűjén, sőt rábukkant Urquhart búvóhelyére. Urquhart most értesült Heapstől, voltaképpen mi is történt. “A helyzet nem volt rózsás – írja Urquhart. – A rádiók még mindig nem működtek. Frostot a híd északi végén hevesen támadták a németek, de állta a sarat, jómagámról pedig az a hír járta, hogy eltűntem, vagy fogságba estem.” Heaps beszámolójának meghallgatása után Urquhart közölte Lathburyvel, hogy most már “meg kell kockáztatnunk a kitörést, mielőtt teljesen körülzárnának bennünket”.
A kanadai hadnagynak azt a parancsot adta, ha a hídon elvégezte küldetését, és visszatért a hadosztály-parancsnokságra, sürgesse Mackenzie-t, hogy “küldjön minél nagyobb erősítést Frost zászlóaljának”. Urquhart eltökélte, hogy mindenáron, meg ha tulajdon biztonságát kockáztatja is, Frostnak annyi utánpótlást és embert kell kapnia, hogy védekezhessen, amíg Horrocks harckocsijai elérik Arnhemet.
Mihelyt Heaps és Labouchére továbbindult, Urquhart és Lathbury nekifogott, hogy megvalósítsa menekülési tervét. Az utcát már szünet nélkül lőtte az ellenség. Sorra dőltek össze az épületek. Urquhart látta, hogy “egyre több holttest borítja azoknak az épületeknek a környékét, ahol meghúzódtunk”, s arra a következtetésre jutott, hogy az utcán át nem menekülhetnek. A parancsnokok és a többiek ezért úgy határoztak, hogy az épületek hátsó kapuin át próbálják meg a kitörést – tűzfüggöny és füstbombák fedezetében talán egérutat nyerhetnek, majd a házsorok mögött húzódó veteményesek védelmében nyugodtabb környékre jutnak, ahonnan átvergődhetnek a parancsnokságra.
A menekülés lidérces kalanddá vált. Az ejtőernyősök sűrű füstfelhőt eresztettek, s közben Urquhart és csoportja kitört a hátsó kapun, átrohant egy veteményeskerten, és átugrott a szomszédos épület kerítésén. A következő kerítés előtt egy pillanatra megálltak, hogy kifújják magukat, Lathbury könnyű géppuskája meg elsült, és a golyó kis híján a tábornok jobb lábába fúródott. Urquhart később így írt erről: “Lehordtam Lathburyt: miféle katona az, aki nem vigyáz a fegyverére. Nem elég, hogy egy hadosztályparancsnoknak iszkolnia kell… az már mindennek a teteje lett volna, ha a dandártábornokom terít le.”
Sorra hágtak át a kerítéseken – egy ízben még egy háromméteres téglafalon is át kellett mászniuk –, elértek az épülettömb végéig, s kijutottak egy macskaköves keresztutcára. Hanem zavarodottságukban és fáradtságukban elvétették az utat. Nem balra fordultak, a biztonság iránt, hanem jobbra, a Szent Erzsébet Kórháznak – egyenesen a németek tüzébe.
Urquhart és Lathbury előtt két tiszt szaladt: William Taylor kapitány, a dandártörzs tagja, és James Cleminson, a 3. zászlóalj kapitánya. Egyikük hirtelen fölkiáltott, de sem Urquhart, sem Lathbury nem értette, mit mond. S mielőtt még Taylor meg Cleminson elirányíthatta volna őket, a két vezénylő tiszt számtalan egymásba torkolló utca kereszteződésébe jutott, ahol – Urquhart későbbi szavait idézve – “úgy tetszett, mintha minden utcát egy-egy német géppuska pásztázott volna”. Amikor a négy tiszt megkísérelte, hogy átvágjon az egyik keskeny úton, Lathburyt meglőtték.
A többiek gyorsan berángatták egy házba. Urquhart megállapította, hogy a golyó a dandártábornok fenekébe fúródon, és Lathbury mozdulni sem bír. “Valamennyien tudtuk – írja Urquhart –, hogy nem tarthat velünk.” Lathbury kérlelte a tábornokot, hogy hagyják ott, és azonnal induljanak tovább. “Ha itt maradnak, bekerítik valamennyiüket”, mondta Urquhartnak. Még vitatkoztak, mikor Urquhart egy német katona fejét pillantotta meg az ablakban. Automata pisztolyából közvetlen közelről golyót engedett bele. A véres masszává torzult német arca eltűnt. Most, hogy kiderült, milyen közel van az ellenség, kétség sem férhetett ahhoz, hogy Urquhartnak sürgősen el kell tűnnie. Távozása előtt megállapodott a ház tulajdonosaival, egy, kevéssé angolul is beszélő középkorú házaspárral. Megígérték, hogy amint a harc elült, beviszik Lathburyt a Szent Erzsébet Kórházba. Urquhart és társai meg akarták kímélni a háztulajdonosokat a németek megtorlásától, ezért elrejtették egy lépcső alól nyíló pincébe Lathburyt, azután “a hátsó kapun át elhagytuk a házat, és ismét belekerültünk a parányi, kerítésekkel övezett kertek szövevényébe”. A három tiszt nem jutott messzire, s meglehet, hogy Urquhart életét csak Antoon Derksennek, a Zwarteweg 14. számú ház ötvenöt esztendős tulajdonosának elszánt közbelépése mentette meg.
A heves lövöldözés közben Antoon és felesége, Anna, Jan. a fiuk és Hermina, a lányuk a ház végében levő konyhában húzódtak meg. Derksen meglepetten látta, hogy a kerítésen három angol tiszt ugrik a hátsó kertjébe, és a konyhaajtónak tart. Habozás nélkül bebocsátotta őket.
Mivel beszélni nem tudtak egymással (a házigazda nem beszélt angolul, Urquhart és társai egy szót sem tudtak hollandul), Antoon kézzel-lábbal magyarázta az angoloknak, hogy a környéket bekerítették a németek. “Odakint az utcán németek voltak – emlékezett később –, hátul is, amerre a tisztek tartottak. A kertsor végén, az utca sarkán szintén beásták magukat a németek.” Derksen föltuszkolta váratlan vendégeit egy keskeny lépcsőn, majd a lépcsőpihenőről nyíló hálószoba ajtaján. A mennyezeten csapóajtó volt, lépcsők vezettek fel a padlásra. A három angol kikémlelt az ablakon, és nyomban megértették Derksen kétségbeesett pantomimjának az okát. Alattuk, végig az utcán, német katonák álltak lövésre emelt fegyverrel. “Olyan közel voltunk hozzájuk – írja Urquhart –, hogy még a beszédjüket is hallottuk.”
Urquhart nem tudta eldönteni, a németek észrevették-e őket, amikor a hátsó kapun át bejutottak a házba, és perceken belül berontanak-e rejtekhelyükre. Jóllehet Derksen figyelmeztette, hogy a környéket bekerítették, latolgatta, érdemes-e vállalni a kockázatot, hogy útjukat a hátsó kerítésen át folytassák, vagy pedig kirohanással próbálkozzanak a főútvonalon, és kézigránátokkal tisztítsák meg az útjukat. Bármilyen kockázatot hajlandó volt vállalni, csak visszatérhessen parancsnoki harcálláspontjára. De az életéért aggódó tisztjei nem engedték. Nem sok reményük lett volna. Sokkal okosabb érveltek –, ha megvárják, amíg az angol csapatok megszállják ezt a kerületet, mint hogy a vezénylő tábornok megkockáztassa a fogságba esést vagy éppenséggel a halált.
Urquhart jól tudta, hogy tisztjei érvei helytállók, és semmiképpen sem akarta rávenni őket arra, hogy az öngyilkossággal határos kockázatot vállaljanak. “Mégsem gondolhattam egyébre, mint hogy távol vagyok a hadosztály-parancsnokságomtól, és keseregtem, hogy ki kell maradnom a csata irányításából.”
Lánctalpak ismerős csikorgása azonban arra késztette Urquhartot, hogy ne mozduljon. Az ablakból kilesve a három tiszt német gördülő löveget látott, amely lassan közeledett búvóhelyük felé, és a Derksen-ház előtt megállt. A páncélos ágyú teteje szinte egy szintre került a hálószoba ablakával. A német legénység kimászott a kocsiból, és éppen az ablak alatt tartott pihenőt cigarettáztak, beszélgettek. Szemmel láthatóan eszük ágában sem volt odébbállni, sőt az angolok attól tartottak, hogy bejönnek a házba is.
Taylor kapitány leengedte a lépcsőt, s a három tiszt nagy sebbel-lobbal felmászott a padlásszobába. A majd 190 cm-es Urquhart lekuporodott, s megállapította, hogy a szobában jóformán mozdulni sem bírnak. Úgy érezte, “ostoba, nevetséges helyzetbe jutottam, tehetetlenül, nézőként figyelem a csatát”.
A házból járás-kelés hallatszott. Antoon Derksen igaz holland hazafiként elrejtette az angolokat, de attól tartott, hogy ha a németek ráakadnak Urquhartra, őrajta állnak bosszút, azért elővigyázatosan a szomszéd házba vitte át a családját. Urquhart és a másik két tiszt szorongva várakozott a levegőtlen manzárdszobában, élelem és víz nélkül. Abban reménykedhettek csak, hogy vagy a németek vonulnak vissza előbb-utóbb, vagy megérkeznek az angol csapatok. E hétfői napon, szeptember 18-án, amikor a Market-Garden hadművelet még alig egy napja zajlott, a németeknek sikerült állóharccá változtatniuk az arnhemi csatát, és a hadművelet valamennyi tévedésének és hibás számításának betetőzéseként Urquhart, az egyetlen parancsnok, aki összehangolhatta volna az angol csapatok támadását, csapdába került, és elszigetelten ült a német vonalak mögött egy manzárdszobában.

Paul Gräbner kapitány és a 9. SS-páncélos-felderítőzászlóaljának katonái úgy érezték, soha nem ér véget fárasztó küldetésük. Az Arnhem és Nijmegen közötti tizenegy mérföldes körzetben nem ereszkedtek le szövetséges ejtőernyősök. Gräbner efelől tökéletesen bizonyos volt. Viszont ellenség fészkelt meg Nijmegen városában. Nyomban azután, hogy Gräbner néhány járműve áthaladt a Waal folyó nagy hídján, rövid, heves kézifegyveres harc tört ki. Az ellenséges csapatoknak láthatóan semmi kedvük nem volt, hogy páncélosai ellen sötétben folytassák a harcot. Gräbner ezért olyan jelentést tett a hadtestparancsnokságának, hogy a szövetségeseknek nemigen lehet csapatuk a városban.
Felderítő tevékenysége végeztével Gräbner negyven járműves alakulatából néhány gördülő ágyút ott hagyott a nijmegeni híd déli feljárójának őrzésére, és visszaindult északnak, Arnhembe. Amikor előző, éjszaka átkelt az arnhemi hídon, nem találkozott ejtőernyősökkel, és nem észlelt ellenséges tevékenységet. Rádióüzenetekből azonban értesült, hogy a Híd egyik végébe néhány angol egység fészkelődött be, Harzer parancsnoksága a rövidség kedvéért “elővédek”-nek nevezte ezeket. Gräbner még egyszer megszakította útját, ezúttal Elst városában, mintegy félúton Arnhem és Nijmegen között. Itt ismét hátrahagyta páncélozott járműveinek egy részét, lőtávolságban mindkét közúti hídtól. Megmaradt huszonkét járművével gyors iramban indult az arnhemi híd felé, hogy megtisztítsa az átkelőhelyet a tudomása szerint kis létszámú ellenséges csapatoktól. Úgy számított, hogy a puskás és géppuskás ejtőernyősökkel nem lesz nehéz dolga – hatalmas páncélozott járművei úgy hatolnak majd át rajtuk, mint kés a vajon, és megsemmisítik az angol alakulatot.

Reggel 9 óra 30 perckor Don Lumb tizedes a híd közelében egy háztetőn berendezett megfigyelőállásából kitekintve, izgatottan kiáltott: “Harckocsik! Itt a XXX. hadtest!” A közeli zászlóalj-parancsnokságon John Frost ezredes is meghallotta az őrszem kiáltását. S akárcsak a tizedest, őt is lelkes kábulat fogta el. “Emlékezem, arra gondoltam, nekünk jut majd az a tisztesség, hogy Arnhemben üdvözölhessük a XXX. hadtestet” – emlékezik annyi esztendő múltán. A többiek is fellelkesültek. Az északi hídfeljáró túlsó oldalán, Eric Mackay kapitány harcálláspontja körül, a felhajtó alatt meghúzódó katonák már a hídról hallották a járművek súlyos dübörgését. Charles Storey őrmester felcsörtetett a lépcsőn Lumb tizedes megfigyelőállásába. Storey a déli hídfelhajtó felől szálló porfelhőt kémlelve, megpillantotta a Lumb által jelzett járműoszlopot. Nyomban látta a tévedést. Miközben lerobogott a lépcsőn, a Dunkerque-nél régibb harcos torkaszakadtából ordította: “Németek! Páncélosok a hídon!”
Paul Gräbner kapitány elővédje teljes sebességgel száguldott a hídon. A német páncélosok vezetői hallatlan ügyességgel kanyarogtak, és nemcsak a hídon torlódó füstölgő roncsokat kerülték el, hanem áttörtek egy aknazáron is – az angolok az éjszaka rakták le füzér alakban a tányéraknákat. Gräbner oszlopának élén haladó öt kocsija közül csupán egy futott aknára, de ez is csak jelentéktelen sérüléseket szenvedett, és folytatta útját. A felhajtó innenső oldalán Mackay kapitány elképedve nézte, amint az első zömök, álcázott kocsi szakadatlanul tüzelő géppuskákkal ledübörög a hídfeljárón, áttöri az angol védelmi vonalat, és megállás nélkül robog tovább Arnhem központjába. Mackay fel sem ocsúdhatott, már a második páncélkocsi száguldott el mellette. “Nem voltak páncéltörő fegyvereink – emlékezik Mackay –, és csak tehetetlenül nézhettem, hogyan ront el mellettünk még három páncélkocsi, és tűnik el a fasorban.”
Gräbner merész terve, hogy járműveinek tűzerejével és sebességével áttör a hídon, úgy látszott, beválik. Még odaát, a déli hídvégen, ahová nem láthattak el az angolok, fölsorakoztatta oszlopát, s most a kezdeti siker után megkezdték az előnyomulást a félhernyótalpas harckocsik, a tankok, páncélos csapatszállítók, sőt még néhány teherkocsi gyalogság is. A németek a kocsikról tömött lisztes-zsákok mögül tüzeltek. A félhernyótalpas harckocsik mögött meghúzódó német gyalogság szakadatlanul ontotta a tüzet a hídra.
Gräbner elővédjének váratlan áttörése megzavarta az angolokat. De összeszedték magukat. A híd Frosték által tartott végén a páncéltörő ágyúk kezdték belőni a célt. Gyilkos tűz árasztotta el a német járműoszlopot. Az angolok mellvédekről, háztetőkről, ablakokból és lövészárkokból tüzeltek, kézigránátot vetettek. Ronald Emery utász a hídfeljáró Mackay felőli oldaláról kilőtte a hídon áthaladó első német féllánctalpas harckocsi vezetőjét és másodvezetőjét. Mihelyt felbukkant a második, Emery ennek a vezetőit is kilőtte. A német páncélos a feljáró előtt megtorpant, és amikor hatfőnyi legénységének életben maradt tagjai menekülni próbáltak, sorra lelőtték őket.
Gräbner oszlopa mindezzel mit sem törődve folytatta előnyomulását. Két újabb féllánctalpas gördült át a hídon. A német támadás azonban hirtelen zűrzavarba fulladt. A harmadik féllánctalpas vezetője megsebesült. Riadalmában hátramenetre kapcsolt, és összeütközött a mögötte jövő féllánctalpassal. A két harckocsi szétválaszthatatlanul összebonyolódva, végigszánkázott az úton, s az egyik ki is gyulladt. A mögöttük nyomuló németek azonban makacsul erőltették az átjutást. A vezetők gyorsítottak, és egyre több jármű rohant egymásba meg a gránát- és aknarobbanások során mind magasabbra tornyosuló roncskupacokba. Több féllánctalpas megszédült, átszakítva a korlátot, a híd alatt vezető útra zuhantak. A harckocsik mögött rohamozó német gyalogosokat kímélet nélkül lekaszabolták az angol géppuskák. Amikor a megmaradtak eszméltek, hogy nem jutnak túl a híd közepén, visszamenekültek a déli végére. A híd hevedereit magasra csapódó lángnyelvek nyaldosták. S ekkor Sheriff Thompson alezredes ágyúgolyói kezdték verni Gräbner elakadt páncélosait. (Az Oosterbeekben állomásozó tüzérséget Dennis Munford őrnagy a Frost épületével szomszédos dandárparancsnokság manzárd-emeletéről hívta segítségül.) A harci zajt is túlharsogta a fellelkesült angol ejtőernyősök csatakiáltása: “Whoa, Mohammed!” A “Vörös Ördögök” első ízben 1942-ben éltek vele Észak-Afrika kietlen dombvidékén.

A környék holland lakossága döbbenten szemlélte a tomboló csatát. Lambert Schaap, aki a Rijnkadén (a hídtól keletre és nyugatra húzódó utcában) lakott, lezavarta az óvóhelyre feleségét és kilenc gyermekét. Ő maga nem hagyta el házát, amíg az ablakon bezúduló golyózápor szitává nem lyuggatta a falat és a bútorokat. Joannes van Kuijk rendőr őrmesternek úgy tetszett, soha nem lesz vége a csatának. “Őrjöngve lőttek – emlékezik –, sorra gyulladtak ki a házak. Szünet nélkül csengett a telefon, munkatársaim és barátaim érdeklődtek, mi történik. Nehéz perceket éltünk át az épületünkben. A szomszédos házak több ízben kigyulladtak. Lángokban álltak az Eusebius Buiten Singel házsorai is.”
Coenraad Hulleman az északi hídfeljáró közeléből induló széles sugárúton, menyasszonyának a Mackay kapitány harcálláspontjától alig néhány épületnyire levő házában, a Van der Sande család többi tagjával egyetemben ki sem mozdult az óvóhelyről. “Furcsa zaj hatolt át valamennyi többi zajon, s valaki azt mondta, eső lehet meséli Hulleman. – Fölmentem, kinéztem, és láttam, hogy tűz ropog. Mindenfelé katonák rohantak, s mintha a teljes háztömb lobogó lánggal égett volna. A csata a sugárúton hullámzott, majd miránk került a sor. Lövedékek csapódtak a házba, betörték az ablakokat, fenn pedig dallamos hangok pendültek, amikor a zongorát is találat érte. Meglepetésünkre egyszerre olyan hangot hallottunk, mintha valaki gépelne Van der Sande úr irodájában. Kiderült, hogy a golyók szinte megrágták az írógépet.” Truid, a menyasszonya, felment az emeletre Hulleman után és látta, amint a Szent Özséb-katedrális tömör tornyát lövések érik. Megdöbbenve figyelte, amint a hatalmas toronyóra aranyozott mutatói őrült sebességgel nyargalnak, mintha “maga az idő száguldott volna körbe-körbe”, emlékezik Truid.
A hídon harcoló katonák elveszítették időérzéküket. A csata okozta sokkban, a küzdelem állandó hullámzásában sokan úgy vélték, hogy a harc már hosszú órák óta zajlik. Valójában Gräbner támadása még két órája sem indult meg. A páncélosok közül, amelyeket Harzer ezredes oly féltékenyen dugdosott Harmel tábornok elől, tizenkettő roncsként vagy lángolva állt a híd északi végén. A megmaradtak visszahúzódtak Elstbe immár parancsnokuk nélkül. Paul Gräbner kapitány elesett az elkeseredett harcban.
A lelkes és diadalittas angolok nekifogtak, hogy összeszámlálják a veszteséget. A szanitécek és hordágyvivők, ügyet sem vetve a mesterlövészek kíméletlen tüzére, megállás nélkül kúsztak a füstben és a törmelék között, s mindkét fél sebesültjeit elszállították a kötözőhelyekre. A hidat tartó “Vörös Ördögök” sikeresen visszaverték az ellenséges páncélosok támadását, s most, mintegy győzelmük jutalmául, a 2. zászlóalj híradósainak sikerült váratlanul erősen, világosan fogniuk a XXX. hadtest üzenetét. A kormos, elcsigázott katonák azt hitték, hamarosan vége lesz a megpróbáltatásnak. Horrocks harckocsijai, gondolták, röpke néhány órányi távolságra lehetnek.

A német határ mögötti repülőterekről egymás után szálltak fel a vadászrepülőrajok. E repülőgépek összevonására és üzemanyag-ellátására az ereje fogytán levő Luftwaffe utolsó tartalékait is bevetette. Egy lázas, átvirrasztott éjszaka után, reggel 9 és 10 óra között a légierő parancsnokságának sikerült Németország minden részéből vagy százkilencven vadászrepülőgépet juttatnia Hollandia fölé. Feladatul azt kapták, hogy semmisítsék meg a Market-Garden hadművelet második légi hullámát. A kételkedő Model tábornaggyal ellentétben, a légierő tábornokai azt vallották, hogy a zsákmányolt Market-Garden tervek hitelesek. Szerintük eljött az elsöprő győzelem nagy lehetősége. A német légierő parancsnokai a tervekből megismerték a hétfői hullám gépeinek útvonalát, a leszállási körzeteket és az ejtőernyősök ugrásának időpontjait. A szövetségesek immár ismeretessé vált légi útvonalai és leugrási övezetei fölött őrjáratban repülő német vadászrajok a holland tengerpart mentén lecsapásra készen várták a csapatszállító repülőgépeket, amelyeknek délelőtt tíz órakor kellett megkezdeniük az ejtőernyősök ledobását. De elmúlt tíz óra, és a szövetséges légiflottának híre sem volt. A rövid hatósugarú vadászgépeket lerendelték, tartályaikat feltöltötték, s ismét fölszálltak. Az ég azonban üres maradt. A várt ellenség nem volt sehol. A meghökkent és csalódott Luftwaffe-főparancsnokság csupán találgatásokra szorítkozott.
A dolognak igen egyszerű magyarázata volt. Hollandiában derült ég ragyogott, Nagy-Britanniát viszont köd ülte meg. A támaszpontokon a készenlétben álló angol és amerikai csapatok türelmetlenül várakoztak szállító- és vitorlázó repülőgépeik mellett. Ezen a sorsdöntő reggelen, amikor minden óra súlyosan esett a latba, Lewis H. Brereton tábornok, az 1. szövetséges légideszant-hadsereg parancsnoka, és a második hullám valamennyi részvevője ki volt szolgáltatva az időjárás szeszélyeinek. Miután tanácskozott az időjárásszolgálat szakembereivel, Brereton kénytelen volt elhalasztani a “nulla óra” időpontját. Bele kellett törődnie, hogy az Arnhemben és a város körül harcoló katonáknak, valamint a folyosóban rekedt amerikaiaknak még hosszú órákig kell helytállniuk az egyre növekvő német erők ellen: a második légi hullám legkorábban délután 2 órakor érhet a ledobási térségek fölé.

5

Arnhemtől ötvenhét mérfölddel délre, Valkenswaardnál talaj menti köd tartóztatta fel a XXX. hadtest harckocsijainak reggel 6.30-ra kitűzött indulását. A felderítőkocsik azonban a meghatározott időpontban útnak indultak. Időnként előrenyomultak, s hajnal óta keleti és nyugati irányban is előremerészkedve, tapogatták a németek erejét. Kelet felé a hangafű borította homokos lapály és a sok kicsiny patak még a felderítőjárművek számára is jóformán járhatatlan terepnek bizonyult. A falutól nyugatra a patakokon és folyókon átívelő fahidakat gyengéknek ítélték a súlyos harckocsik számára. Amint az előreszáguldó felderítőkocsik Valkenswaard mögött kiértek az egy harckocsi szélességű országúira, váratlanul egy német harckocsival és két ágyúval találkoztak, amelyek az angol őrjárat közeledtére elviharoztak Eindhovennak. Valamennyi jelentésből egybehangzóan kitűnt, hogy Eindhovenba továbbra is az országúton juthatnak el leggyorsabban, bár láttak német páncélosokat, és gondolták, találkoznak többel is, minél közelebb érnek a városhoz. Most, három órával később, Horrocks tábornok harckocsijai lassan útnak indultak. Amikor Frost ezredes egységei összecsaptak az arnhemi hídon Gräbner kapitány alakulatával, végül nekilendültek az ír gárdaegységek páncélosékjei, és a főútvonalon haladtak Eindhoven felé.
A makacs német ellenállás meghiúsította Horrocks tervét, hogy vasárnap kitörjön a Meuse-Escaut-csatorna mögül, és három óránál hamarabb egyesüljön Eindhovenban Taylor tábornok 101. légideszant-hadosztályával. Tizenhetedikén sötétedéskor Joe Vandeleur alezredes harckocsizói csupán hét mérföldre közelítették meg Valkenswaardot, vagyis hat mérfölddel kevesebbet tettek meg, mint szándékoztak. Úgy látszott, semmi sem indokolja, hogy éjszaka is folytassák az előnyomulást. Norman Gwatkin dandártábornok, a páncélos-gárdahadosztály törzsfőnöke, közölte Vandeleurrel, hogy Eindhovenon túl a Son-hidat fölrobbantották a németek. Ahhoz, hogy Vandeleur harckocsijai átkelhessenek a folyón, hídelemeket kell odaszállítani előbb. Vandeleur visszaemlékezése szerint Gwatkin azt mondta neki: “Holnap folytasd az előnyomulást Eindhovenig, öregem, de ne siessél. Elveszítettünk egy hidat.”
A katonák, mit sem sejtve az elakadás okáról, sürgették az előnyomulást. John Gorman hadnagy, aki a kitörés előtt részt vett Leopoldsburgban Horrocks tábornok eligazításán, már akkor azt gondolta, hogy bizony sok híd áll előttük. Alig néhány hete kapta meg a Hadi Keresztet, s most idegesen, ingerlékenyen várakozott. Minden az aggodalmait látszott alátámasztani. Alig várta már az indulást, és nem értette, miért töltötte a páncélos-gárdahadosztály az éjszakát Valkenswaardban. “A szokás parancsa az éjszakai alvás meg a nappali munka”, állapította meg, de arra gondolt, hogy ebben a helyzetben nem lenne kötelező ez az aranyszabály. “Tovább kellene indulnunk – hajtogatta –, nem várakozhatunk.” Rupert Mahaffey hadnagyot is aggasztotta a gárdahadosztály lassú haladása. “Lelkiismeret-furdalásom támadt” – mondta. – “Előnyomulásunk a tervezettnél lassúbbnak tetszett, és jól tudtam, ha hamarosan nem a tervezett iramban nyomulunk tovább, nem jutunk idejében Arnhembe.”
Jóllehet a testőrlovasság felderítő járőrei készenlétben álló német páncélos- és gyalogsági egységeket jeleztek, az Ír Gárdahadosztály harckocsijai alig ütköztek ellenállásba, amíg Eindhoventól félúton Aalst falucskához nem értek. Itt az országutat övező fenyvesből gyalogsági tűz zúdult az oszlopra, a páncélosékre pedig ágyú nyitott tüzet. Pillanatokon belül kilőtték, s Vandeleur alakulata átdübörgött a falun. Két mérfölddel északra, a Dommel folyón átvezető kis híd előtt ismét feltartóztatták az ír egységeket – ezúttal súlyos tüzérségi tűz fogadta őket. Négy német 55 milliméteres löveg fedezte a hidat. A közeli házakban a betonfalak mögött nehéz gépfegyveres gyalogság rejtőzött. Az élen haladó angol járművek azonnal megálltak, és a harckocsikról leugráló gyalogság ellentámadást indított.
Vandeleur a lehető leggyorsabban akart tovább jutni, ezért úgy határozott, hogy ismét segítségül hívja az alakulatát előző nap oly kiválóan támogató rakétás Typhoonokat. Donald Love pilótahadnagy már teljesen önállóan intézte a föld-levegő kapcsolatot, és nyomban továbbította a kérést. Meglepetésére a légierő megtagadta Vandeleur kívánságának teljesítését. A Typhoon-rajokat ugyanis Belgiumban, támaszpontjaikon a földhöz szögezte a köd. Love emlékezete szerint Vandeleur “elsápadt a dühtől”-. A Hollandia felett szikrázó napba hunyorogva, gúnyosan kérdezte Love-tól, vajon “a R.A.F. fél-e a napfénytől”.
Addigra már a teljes harckocsioszlop, vissza a belga határig, elakadt a jól elhelyezett ellenséges ágyúk tüzében. Az élen haladó harckocsik megkísérelték, hogy előretörjenek, de az országúton nyílegyenesen tüzelő egyetlen német ágyú lőtávolságból megállította őket. Miközben harckocsijainak lövegei tüzet nyitottak a németekre, Vandeleur nehéztüzérséget kért, és megparancsolta a járőröknek, hogy haladéktalanul induljanak nyugatnak a folyó mentén, hátha találnak hidat vagy gázlót, ahol harckocsik átkelhetnének, megkerülhetnék a németeket, majd hátulról rájuk támadhatnának.
Amikor az angol tüzérség viszonozta a németek tüzet, valóságos acélvihar süvöltött el az élen haladó angol harckocsik fölött. A stratégiai pontokon beásott németek elszántan lőttek. A csata két órája zajlott. A késedelem miatt tomboló Vandeleur tehetetlen volt. Nem tehetett egyebet, várnia kellett.
De négy mérfölddel északabbra az egyik felderítőegység váratlan szerencsével járt. A vizektől és lápoktól keresztül-kasul szabdalt terepen tett hosszadalmas útján, mikor már számtalan törékeny kis fahídon is átkelt, egy felderítőkocsicsoport, elkanyarodván a német állások mellett, Eindhoventől északra amerikai ejtőernyősökbe ütközött. Röviddel dél előtt John Palmer hadnagyot, a testőrlovasság felderítőinek parancsnokát, kitörő örömmel üdvözölte Gerald Higgins dandártábornok, a 101. hadosztály “Vijjogó Sasainak” helyettes parancsnoka. Palmer diadalittasan értesítette parancsnokságát rádión, hogy “az istállófiúknak sikerült kapcsolatot teremteniük tollas barátainkkal”. Ezzel megtörtént a folyosó mentén három fontos kapcsolatteremtés közül az első – igaz, tizennyolc órával elmaradva a Market-Garden hadművelet menetrendjétől.
Mihelyt végül helyreállt a rádiókapcsolat, a szó nyomban a Son-híd kérdésére terelődött. A készenlétben álló angol műszaki alakulatoknak részletes tájékoztatásra volt szükségük, hogy az arcvonalra szállíthassák az építőanyagot és a hídelemeket, a megsérült átkelőhely kijavításához. A Vandeleur páncélosékjei mellé osztott utászok készülődtek, hogy abban a szempillantásban a hídnál teremnek, mihelyt a harckocsik ismét megkezdik előnyomulásukat. A részleteket rádión is leadhatták volna, de az amerikaiak addigra egyszerűbb módszert eszeltek ki. A meglepett angolok rádióüzenetet kaptak, hogy utászaik hívják fel telefonon a “Son 244”-et. A hívást nyomban továbbította a németek kezelésében levő automata telefonközpont, s alig néhány perc múltán a Son-hídnál állomásozó amerikaiak tudatták az angol utászokkal, mi szükséges a helyreállításhoz. Aalst faluban Vandeleur harckocsizói egyszerre csak meglepetten tapasztalták, hogy abbamarad a német tüzérség ágyúzása, ami miatt oly sokáig kellett vesztegelniük az országúton. Az utat az angolok nyitották meg: egyik felderítőegységük lassan haladt előre a Dommel folyó nyugati partján, és Aalstól egy mérfölddel északra gázlóra bukkant a német vonalak mögött. Az osztag hátulról vetette magát a német ütegekre, lerohanta állásaikat, és ezzel véget vetett a csatának.
Az Aalstnál elakadt harckocsizóknak sejtelmük sem volt, mi történt, s úgy vélték, a hirtelen csönd csupán átmeneti. A 2. elővéd parancsnoka, Edward Tyler őrnagy, éppen latolgatta, kihasználja-e a tűzszünetet, és elrendelje-e harckocsijai előnyomulását, amikor azt látta, hogy egy kerékpáros egyenesen feléjük tart az országúton. Már a túlsó parton leugrott biciklijéről, és integetve rohant át a hídon, majd rákiáltott a meghökkent Tylerre: “A tábornokukhoz! A tábornokukhoz! A boche-ok elmentek!”
Lihegve bemutatkozott: a negyvenegy esztendős Cornelius Los Eindhovenban dolgozott mérnökként, de Aalstban lakott. “Az út nyitva – közölte Tylerrel –, maguk lőtték ki a falu határában álló egyetlen német harckocsit.” Tyler emlékezete szerint ezután “elővett egy részletes vázlatot, amelyen feltüntette az Aalst és Eindhoven közötti valamennyi német állást”.
Tyler habozás nélkül parancsot adott az előnyomulásra. A harckocsik átgördültek a hídon, s a szétlőtt, elhagyott német tüzérségi állások mellett továbbdübörögtek az országúton. Tyler megpillantotta Eindhoven szélesen elnyúló városát, és a város előtt sok ezer holland lakost, akik éljenezve, zászlócskákat lobogtatva sorakoztak az út két oldalán. “Jelenleg csakis a holland tömegek akadályoznak a haladásban” – rádiózta hátra a harckocsioszlopnak E. Fisher-Rowe őrnagy. A XXX. hadtest nehézkes harckocsijainak több mint négy órájába tellett, amíg a műsoros városon átjutottak. Az elővéd csak este 7 óra után ért el a Son-hídig, ahol Robert F. Sink fáradt utászai dolgoztak – immár a híd felrobbantása óta – a hídnyílás helyreállításán.

Az összehangolt Market-Garden ütemterv már kezdettől fogva alig engedélyezett némi tűrést az esetlegességnek. Akárcsak az angol zászlóaljak meghiúsított benyomulási kísérlete Arnhembe, a Son-híd megrongálása is olyan súlyos csapásnak bizonyult, hogy kudarccal fenyegette a teljes hadműveletet. A folyosó huszonnyolc mérföldes szakaszát északon a belga határtól Veghelig – már angol és amerikai haderők őrizték. A 101. hadosztály példátlanul gyorsan tette meg a tervben elrendelt tizenöt mérföldet az országúton, menetközben foglalva el Eindhoven, St. Oedenrode és Veghel városait s a tizenegy átkelőhely közül kilencet. Horrocks húszezer járműves felszabadító oszlopa mégsem juthatott tovább, amíg helyre nem állították a Son folyó hídját. Az elővéd harckocsikkal együtt haladó angol utászok és műszakiak jól tudták: versenyt kell futniuk az idővel, hogy helyreállítsák a hidat, és átsegítsék a XX. hadtestet a Wilhelmina-csatornán, mert más útvonal már nem kínálkozik Horrocks harckocsijainak.
A tervezés során Maxwell Taylor tábornok jól tudta, hogy a Son-híd mennyire kell alakulatai haladásához a folyosón, ezért egy másodlagos célt is kitűzött. Éppen a Son-híd elfoglalásánál bekövetkezett kudarcra számítva rendelte el, hogy szálljak meg Best falunál a csatornát átívelő száz láb hosszúságú közúti betonhidat is. A híd négy mérfölddel nyugatra volt az országúttói, és szükség esetén majd jó lehet, vélekedett a tábornok. S mivel a szövetséges felderítés azt tartotta, hogy ebben a körzetben alig állomásoznak német csapatok, egyetlen árva századra bízták a híd és a közeli vasúti átjáró elfoglalását.
Best hamarosan tragikus jelképpé vált az elfoglalására küldött amerikaiak szemében. Edward L. Wierzbowski hadnagy feltöltött százada súlyos veszteségeket szenvedett a tizenhetedikéi heves éjszakai harcok során. Az elszánt katonák gátak és csatornatöltések mentén kúszva, lápokon átgázolva, nagy túlerőben levő német csapatok ellenállását leküzdve nyomultak előre. Egy ízben már tizenöt lábbal a híd előtt valóságos tűzfüggönnyel tudták csak megállítani őket a németek. Az éjszaka többször is az a hír szivárgott hátra, hogy sikerült elfoglalniuk a hidat. Más jelentések viszont arról számoltak be, hogy Wierzbowski századát fölmorzsolták. A század segítségére küldött erősítések hamarosan szintén elkeseredett, egyenlőtlen harcba bonyolódtak. A 101. hadosztály parancsnokságán hamarosan látták, hogy Bestnél igen erős német egységeket összpontosítottak. A németek a falut sem adták fel – az elfeledett német 15. hadsereg több mint ezer főnyi alakulata védte. Best, akár a szivacs, egyre több amerikai alakulatot szívott magába. Már a körzetben mindenütt tombolt a csata. Wierzbowski és századának néhány megmaradt katonája szinte a csata holtpontjába került. S miközben olyan szoros német gyűrű fogta körül őket, hogy még a csapaterősítések sem találtak rájuk, folytatták harcukat a hídért.
Déltájban, amikor az angol és amerikai elővédek összetalálkoztak Eindhovenban, a németek fölrobbantották a besti hidat. Wierzbowski és katonái olyan közel voltak már a feljáróhoz, hogy az aláhulló törmelék a megtépázott század katonái közül többet megsebesített. De a körzetben mindenütt súlyosak voltak a veszteségek. Elesett a 101. hadosztály egyik legeredetibb és legkeményebb parancsnoka, a Kongresszusi Érdemérem tulajdonosa, Robert Cole alezredes. Ezzel az érdeméremmel tüntették ki Joe E. Mann közkatonát is halála után. A híd körüli harcokban olyan súlyosan megsebesült, hogy mindkét karját testéhez kellett kötözni, de egyszerre meglátta, hogy csoportja katonái közé egy német gránát csapódik be. Mann karját már nem tudta kiszabadítani, ezért rávetette magát a gránátra, s megmentette társait. Amikor Wierzbowski odaért hozzá, Mann még egyszer megszólalt: “Oda a hátam”, mondta a hadnagynak, és már halott volt.
A besti híd felrobbantása után a Market-Garden hadművelet sikere még inkább azon állt, milyen gyorsan állítják helyre az utászok a Son-hidat. A terv szakaszai egymásba kapcsolódtak – minden láncszem az előzőbe. Ámde a Sonon túli úton nem mutatkozott harckocsi, jóllehet már órákkal előbb itt kellett volna elhaladniuk. Montgomery merész terve egyre nagyobb nehézségekbe ütközött.

Tovább a folyosón még bonyolultabb volt a helyzet. Délen Taylor tábornok “Vijjogó Sasaitól”, Arnhemben a “Vörös Ördögöktől” elszigetelten Gavin 82. légideszant-hadosztálya elszántan védte a gravei ötszáz méteres hidat és a Heumen közelében levő kisebb hidat is. Tőlük délnyugatra az 504. és 508. ezred szakaszai egyidejű támadással a Maas-Waal-csatorna mindkét oldalán rövid küzdelem után még egy hidat elragadtak a németektől Honinghutie falunál, és újabb utat nyitottak Horrocks harckocsijainak Nijmegenbe. De ahogyan a megsérült Son-híd feltartóztatta az angolokat a folyosó középső szakaszán, hasonló gondot okozott, hogy a 82. hadosztály nem tudta eléggé gyorsan elfoglalni a nijmegeni átkelőhelyet. A híd déli feljárója mentén ugyanis már SS-egységek fészkelődtek meg, és erős, álcázott állásaikból ismételten visszaverték az 508. ezred egyik századának támadásait. A németek óráról órára erősítést kaptak, Gavin viszont nem vethetett újabb csapatokat a híd elfoglalására irányuló elkeseredett támadásba, mert a 82. hadosztály hosszú, széthúzott arcvonalát (ez a front észak-déli irányban tíz mérföldes, kelet-nyugati irányban tizenkét mérföldes volt) az ellenség sorozatos rajtaütései már-már összeomlással fenyegették.
A Grave-Nijmegen országút mentén a járőröket szüntelenül zaklatták a beszivárgó ellenséges csapatok. Egy ízben Earl Oldfather tizedes éppen orvlövészeket keresett, amikor három embert pillantott meg az 504. ezred által megszállt egyik mezőn. “Az egyik vizet mert ki lövészgödréből, a másik kettő pedig ásott – meséli Oldfather. – Integettem nekik, s az egyik fölkapta a puskáját. Fritzek voltak, sikerült belopózniuk térségünk kellős közepébe, és a mi lövészgödreinkből nyitottak tüzet ránk.”
Keletebbre, a Groesbeek-domb és a német határ közötti két fontos leszállási körzet is hamarosan csatatérré vált, amikor újabb meg újabb hullámokban szedett-vedett német gyalogságot vetettek be a szövetséges csapatok ellen. A támadó gyalogság a haditengerészet és a légierő tagjaiból, híradósokból, szabadságos katonákból, kórházi ápolókból, sőt leszerelt lábadozókból verődött össze. Frank Ruppe tizedes emlékezete szerint az elsők, akiket megpillantott, elképesztően vegyes egyenruhákat és rangjelzéseket viseltek. A német támadás olyan váratlanul indult meg, hogy “szinte állásaink közvetlen közelében kerültünk csapdába”. Az ellenség mintha a föld alól bukkant volna fel. A támadás első perceiben Harold Gensemer hadnagy foglyul ejtett egy elbizakodott német ezredest, aki kihallgatása során azzal kérkedett, hogy “embereim hamarosan lerugdalják magukat erről a dombról”. Fenyegetése kis híján valóra vált.
A német határon túlról, Wyler városából és a Reichswaldból egyre nagyobb német egységek indultak harcba, áttörték a 82. hadosztály külső védelmét, perceken belül lerohanták a leszállási övezeteket, és megkaparintották a készletet és a lőszerraktárakat. A harc egy ideig teljes zűrzavarnak látszott. A 82-esek védték állásaikat, ameddig bírták, azután lassan visszavonultak. A körzetből mindenfelől riasztották a szövetséges csapatokat, és az áttörés helyére irányították őket. A Nijmegen külvárosába ért alakulatok is erőltetett menetben indultak a leugrási zónákba, hogy támogassák a védőket.
Úgy tetszett, hogy a hollandokon is fejvesztettség lesz úrrá. Pat O'Hagan közlegény megfigyelte, hogy amint szakasza visszahúzódott Nijmegen külvárosából, a szövetséges csapatok bevonulásakor kitűzött holland lobogókat nagy sietve ismét bevonták. Arthur “Holland” Schultz, a normandiai harcokban tűzkeresztséget szerzett közkatona, aki szakaszában most Browning-golyószórós volt, megfigyelte, hogy “mindenki idegesnek látszott, és minduntalan csak azt hallottam: »Zárótűz középről!«” Bármerre nézett, mindenütt németeket látott. “Teljesen körülzártak bennünket, és el voltunk készülve arra, hogy kiverjenek bennünket övezeteinkből.” Mindenki látta, hogy a német parancsnokság úgy határozott, amíg nem érkezik meg a páncélosok és harcedzett csapatok erősítése, a két zászlóaljra becsült haderejüket akár föláldozzák, hogy megsemmisítsék a 82. hadosztályt, és tartsák a hadosztály utánpótlása és a csapaterősítések szempontjából létfontosságú leugrási zónákat. Ha a németek terve sikerül, már leszállás közben megállíthatják a második hullámot.
Gavin tábornok ekkor még abban a hiszemben élt, hogy a második hullám az eredeti terv szerint elindult Angliából. Semmilyen lehetősége sem volt, hogy időben eltérítse vagy visszafordítsa a légi armadát, s arra is alig két órát szánhatott, hogy megtisztítsa a leszállási övezeteket, ezért minden katonáját be kellett vetnie. Márpedig a már harcban álló egységeken kívül mindössze két utászszázad tartalékja volt. Habozás nélkül harcba vetette ezeket is.
A néha ötszörös túlerő ellen küzdő szövetséges csapatok aknavetők és tüzérség támogatásával délelőtt sorra indították az ellentámadásokat a leszállási övezetek megtisztítására. Déltájban a 82-esek szuronyt szegezve rontottak a lejtőkön a németekre. Gavin a csata hevében értesült, hogy a második hullám délután 2 óra előtt nem érkezhet meg. Az erdőt továbbra is szedett-vedett német gyalogosok lepték el, és nyilvánvalónak látszott, hogy meg-megújuló támadásaik csupán hírnökei a szervezettebb német ellenállásnak. Gavin bízott abban, hogy csapatainak ide-oda tologatásával védheti a területet, de azt is világosan látta, hogy a 82. hadosztály helyzete roppant ingatag. Tudván azt is, hogy a németek fölrobbantották a Son-hidat, és helyreállítása nemrég kezdődött, legjobb esetben is csak az akció másnapjára remélhette, hogy egyesül az angol szárazföldi erőkkel, így azután türelmetlenül és egyre súlyosabb aggodalmak közepette várta a második hullámot, a tüzérséget, a lőszert és a csapaterősítéseket, amelyekre oly sürgős szüksége volt.

6

Szeptember 18-án, hétfőn, néhány perccel délután 2 óra előtt, Arnhem füstölgő romjaitól a felrobbantott Son-hídig, a Market-Garden hadművelet katonái a lövészgödrökben, az erdőkben, a gátak mentén, a szétlőtt épületek romjai között, a harckocsikban és a hidak felhajtói körül, de a németek is, akik ellen harcoltak, mind meghallották a nyugat felől közeledő morajt. Egymást követő oszlopokban, az eget is elsötétítve felbukkantak a második hullám repülőgépei és vitorlázógépei. Az állandó és egyre erősödő motorzúgás ismét lelkesedéssel és erővel töltötte el az angol-amerikai csapatokat és a holland lakosságot. A legtöbb német sorsa megpecsételődésének tekintette a repülődübörgést. Katonák és civilek az égre függesztették tekintetüket, és vártak.
A légi armada bámulatos méretű volt, még az előző napi is eltörpült mellette. Tizenhetedikén a repülőgépek egy-egy világosan megszabott északi és déli útvonalat követtek. Most azonban a kedvezőtlen időjárás miatt és abban a reményben, hogy nagyobb biztonságban lesznek a Luftwafféval szemben, a teljes második hullám a Hollandia feletti északi légi útvonalat választotta. Sok mérföldes hosszúságban elnyújtva, egyetlen oszlopban majd négyezer repülőgép húzott el Hollandia fölött több lépcsőben, 1000-2500 láb magasságban.
A légi vonat zömét a szárny szárny mellett repülő 1336 amerikai C-47-es és 340 angol Stirling bombázó alkotta. Némelyik csapatokat szállított, mások vitorlázókat vontattak: 1205 Horsát, Wacót és óriás Hamilcarokat. A száz mérföld hosszú vonat végén 252 négymotoros Liberator bombázó szállította a terhet. 867 vadászgép védelmezte felülről és oldalról a kötelékeket – angol Spitfire, rakétákkal felszerelt Typhoon, amerikai Thunderbolt és Lightning vadászrajok. Mindent egybevetve, elinduláskor a második hullám 6674 főnyi katonaságot, 681 járművet és megrakott pótkocsikat, 60 ágyút a hozzávaló lőszerrel és majd 600 tonna utánpótlást szállított, beleértve két földgyalut.
A hatalmas armada a légvédelmi ütegek tüzének fehér pamacskoszorújában repülte át Schouwen-szigeteknél a holland tengerpartot, azután keletnek fordult a szárazföld belseje felé, s Hertogenbosch városától délre, a forgalomirányítási pont irányába. A vonat a vadászrepülőgépek vezetésével itt háromfelé szakadt. Az amerikai kötelékek pontos időzítéssel, bonyolult és veszélyes manőverek elvégzésével délnek és keletnek fordultak, a 101. és 82. hadosztályok leszállási körzetei felé, az angol kötelékek pedig egyenesen észak felé, Arnhemnak.
Akárcsak az előző napon, nehézség most is volt, bár kevesebb. Kivált a vitorlázók szenvedtek veszteségeket a zűrzavar, a sikertelen leszállási kísérletek és szerencsétlen véletlenek folytán. Mire a második hullám elért a leugrási övezetek fölé, ötvennégy vitorlázógép szerkezeti hiba vagy emberi tévedés következtében már elveszett. Huszonhat gép még Anglia vagy a La Manche fölött kényszerült leszállásra, kettő útközben hullott szét, és huszonhatot korán kapcsoltak le az ellenség megszállta nyolcvan mérföldes terület fölött, és kijelölt leszállási övezeteiktől távol, Belgiumban, Hollandiában, sőt a német határ mögött értek földet. Még az is megtörtént, hogy egy megzavarodott katona berohant a pilótafülkébe, megrántotta a kioldófogantyút, és leválasztotta a vitorlázót vontatójáról. Emberéletben nem sok kár esett. Akár az előző napon, a legnagyobb veszteség az értékes szállítmányokat érte. Mintha ismét Urquhart csapatait üldözte volna a balszerencse – a lezuhant teherszállító vitorlázók nagyobbik fele ugyanis Arnhembe tartott.
Hanem a sors próbára tette a Luftwaffét is. Délelőtt 10 órakor még híre sem lévén a várt szövetséges légiflottának, a német légierő parancsnokai százkilencven gépüknek több mint a felét visszarendelték támaszpontjaikra, a többi pedig Észak- és Dél-Hollandia fölött repült őrjáratban. Amikor a második hullám végre feltűnt, e rajok fele éppen másutt járt, vagy tankolt, így aztán az arnhemi és eindhoveni körzetben alig száz Messerschmitt és FW-190-es vette fel a harcot a szövetséges gépekkel. Egyetlen német gépnek sem sikerült áttörnie a csapatszállító kötelékeket védelmező szövetséges vadászfedezetet. Az akció végén a szövetséges pilóták huszonkilenc Messerschmitt lelövését jelentették, s veszteségük csupán öt amerikai vadászrepülőgép volt.
Minél közelebb jutott a flotta a leszállási övezetekhez, annál erősebbé vált a légelhárító tűz. A 101. hadosztály Sontól északra elterülő leugrási térségei felé a lassan haladó vitorlázó vonatok alacsony ködfelhőbe és esőbe ütköztek, s ez némi védelmet nyújtott a német tüzérséggel szemben. A Best környéki légvédelmi ütegek azonban pusztító tűzzel fogadták a berepülő kötelékeket. Egy lőszert szállító vitorlázógépet telibe találtak – a gép felrobbant, és teljesen megsemmisült. A vitorlázógépek leoldását követően egymás után négy vontatógépet ért találat. Kettő lángra lobbant, egy lezuhant, egynek pedig sikerült épségben földet érnie. Három, szitává lyuggatott vitorlázógép a leszállási övezetben kényszerleszállást végzett, de valamennyi utasa csodával határos módon épségben maradt. A Taylor tábornok 101. hadosztályának szánt 450 vitorlázó repülőgép közül tehát 428 érte el a leszállási körzeteket, 2656 katonát hoztak járművekkel és utánfutókkal.
Tizenöt mérfölddel északra Gavin tábornok második hullámának leszállását még akkor is kétségessé tették a leugrási övezetekben dúló harcok, amikor a vitorlázógépek már lassan a cél fölé érkeztek. A 82. hadosztály körzetében súlyosabbak voltak a veszteségek, mint a 101. hadosztályéban. A repülőgépek meg a vitorlázók valóságos tűzfüggönybe ütköztek. Jóllehet a német tüzérek nem lőttek olyan pontosan, mint az előző nap, mégis sikerült lelőniük hat vontatógépet, éppen amikor a vitorlázógépek kioldása után hazafordultak. Az egyik gépnek a szárnyát lőtték el, három lángba borulva lezuhant, egy pedig német területre esett. Jó néhány gép azt a megoldást választotta, hogy a lehető leggyorsabban leszállt a kijelölt övezetben. A gránát- és aknabecsapódásoktól földúlt, szüntelen géppuskatűz alatt tartott leszállási körzetek senki földjévé váltak. Sok gyorsított leszállást végző vitorlázógép keményen nekiütődött a talajnak, és szétroncsolódott az alváza, vagy éppenséggel orral előrebukott. De a pilóták merész manőverei általában beváltak. A csapatok is, a teherszállítmányok is meglepően csekély veszteségeket szenvedtek. A leszállás során egyetlen katona sem sérült meg, és repülés közben, illetve a leszállási övezetekben is csak negyvenötén estek az ellenséges tűz áldozatául. A 453 vitorlázó közül 385 érkezett meg a 82. hadosztály területére, 1782 főnyi utánpótlást hozva a 177 dzsipen és 60 lövegen kívül. Kezdetben úgy vélték, hogy több mint száz ejtőernyős tűnt el, pedig a nagyobb felük csupán a leugrási térségtől távolabb ért földet, s később átverekedett a 82. hadosztály arcvonaláig. A legsúlyosabb veszteségeket az elszánt vitorlázógép-pilóták szenvedték: ötvennégyen estek el vagy tűntek el.
Jóllehet a németeknek nem sikerült gátat vetniük a második hullámnak, a csapatszállító- és vitorlázó-oszlopok után berepülő bombázógépeknek jelentős veszteségeket okoztak. Mire a 252 hatalmas négymotoros B-24 Liberator első köteléke a 101. és a 82. hadosztályok leszállási övezetei fölé ért, a német légvédelmi ütegeknek sikerült belőniük magukat. Az utánpótlást hozó bombázók előtt repülő vadászgépek megkísérelték mélyrepülésben megsemmisíteni a légvédelmi ütegeket. A német ütegek azonban most is éppen úgy jártak el, mint amikor tizenhetedikén Horrocks harckocsijai megkezdték kitörésüket a hídfőből. Nem nyitottak tüzet, amíg a vadászrajok el nem húztak felettük, hanem aztán váratlanul vad tüzelésbe fogtak, és néhány perc leforgása alatt huszonegy kísérő repülőgépet lőttek le.
A vadászgépek nyomában 800 lábtól 50 láb magasságig terjedő lépcsőkben bombázó alakulatok érkeztek. A leszállási övezetekben tomboló tüzek és a ködpára elfedte a jelzőfüstöket és a talajon kialakított jelzéseket, s így még a repülőgépek tapasztalt ugrásirányítói sem találtak leugrási térségeket. A körülbelül két tonna teherárut szállító B-24-esek kamráiból találomra zuhogtak az utánpótlási csomagok, s nagy területen szétszóródva értek földet. A 82. hadosztály katonáinak sikerült fel-alá száguldozva a nekik szánt utánpótlási anyagok nyolcvan százalékát szinte a németek orra elől megmenteniük. A 101. hadosztály kevesebb szerencsével járt. A besti körzetben sok felszereléscsomagjuk szinte a német állásokban ért földet. Az utánpótlási szállítmányoknak nem teljes ötven százalékát sikerült megmenteniük. Taylor tábornoknak a folyosó alsó végében harcoló csapatai számára ez súlyos veszteséget jelentett, hiszen a nekik szánt több mint száz tonnás szállítmány jórészt benzinből, lőszerből és élelmiszerből állt. A német elhárítótűz olyan pusztítónak bizonyult, hogy mintegy százharminc bombázógép kapott találatot, hét másikat vadászgépek lőtték le, négy pedig kényszerleszállást végzett. Az ostromlott amerikaiak által oly nagy reménnyel várt nap hamarosan az elkeseredett élethalálharc napjává vált.

Pat Glover, Shan Hackett dandártábornok 4. ejtőernyősdandárának hadnagya, kiugrott a gépből, és az Ede-Arnhem úttól délre kijelölt leugrási térség felé zuhant. A heveder rántásán érezte, hogy kinyílott az ejtőernyője. A válla mögé kapott, s megtapogatta a bal válla fölé, a hevederhez kötött cipzáras vászonzsákot. A zsákban Myrtle, az ejtőernyős csirke csipogott, és ez megnyugtatta Glovert. Minden úgy alakult, ahogy Angliában eltervezte. Myrtle elindult első ejtőernyős harci bevetésére.
Letekintett s mintha odalenn lángolt volna a hangás. Látta, hogy a leugrási övezetben mindenütt lövedékek és aknák robbannak, füst és láng tör elő a becsapódások nyomán, s hogy néhány ejtőernyős, aki már nem módosíthatta a leszállási pályáját, e tüzes pokol kellős közepébe ereszkedik. Távolabb a vitorlázók éppen Pip Hicks dandártábornok légideszantdandárának utolsó egységeit szállították le, mindenütt roncsokat és szerteszét rohanó emberalakokat látott. Végzetes hiba csúszhatott a számításba, gondolta. Az eligazításokból úgy tudta, hogy Arnhemet gyenge német egységek védik, és a tervek szerint a leugrási zónákat már régen meg kellett volna tisztítani az utolsó német katonáktól is. Mielőtt a második hullám felszállt volna Angliában, semmilyen jelentés nem érkezett, hogy a hadműveletek nem terv szerint zajlanak. Glover mégis úgy látta, mintha éppen alatta dúlnának a legelkeseredettebb harcok. Azon tűnődött, nem tévesztette-e el a leszállás helyét.
Úgy érezte, minél közelebb kerül a földhöz, a géppuskaropogás és az aknavetők tompa dörrenésének hangja borítja el. Földet érve óvatosan jobb vállára fordult, hogy megoltalmazza Myrtle-t az ütéstől, majd gyorsan kibújt a hevederből. Közelében ért földet tisztiszolgája, Joe Scott közlegény is. Glover átadta neki Myrtle zsákját. “Vigyázzon rá, mint a szeme fényére!” – intette. A mezőt elborító ködpárán át megpillantotta a gyülekezési helyet jelző sárga füstöt. “Gyerünk!” – kiáltotta oda Scottnak, azzal kígyózva, hétrét görnyedve elindultak. Amerre csak nézett, Glover mindenütt zűrzavart tapasztalt. Elcsüggedt. Szemmel láthatóan rosszul állt a szénájuk.
Az ejtőernyőn aláereszkedő J.L. Waddy őrnagy is mindenfelől hallotta a géppuskaropogás baljós hangját. “Nem értettem, mi történik – emlékezik. – Az eligazításból úgy értettük, hogy a németek fejvesztetten menekülnek.” Miközben lassan ringott ejtőernyőjének hevederén, megállapította, hogy a leugrási térséget szinte éjszakai sötétségbe borítja a tüzek nyomán feltörő sötét füst. A mező déli végén ért földet, majd elindult zászlóalja gyülekezési helyére. “Köröskörül aknák robbantak, és rengeteg halottat láttam mindenütt.” A gyülekezőhely közelében szembetalálkozott a zászlóaljtörzs egyik ingerült kapitányával, aki előző nap ugrott le Hollandia fölött. “Hol a fenében késtek? – ordított rá Waddyra. – Hát nem érti, hogy már órák óta várjuk itt magukat?” A dühös tiszt nyomban megkezdte az eligazítást. “Megdöbbenve hallgattam – meséli Waddy. – Most értesültem, hogy a dolgok nem éppen úgy alakulnak, ahogyan eltervezték. Villámgyorsan felfejlődtünk, s amint körülpillantottam, úgy rémlett, hogy fölöttünk egyetlen lángtenger az ég.”
A wolfhezei pályaudvartól nyugatra kijelölt mindkét leszállási övezetben (a Ginketl-hangásban és Reyers-tábornál) az ejtőernyősök és a vitorlázógépek által szállított gyalogosok a csata kellős közepébe csöppentek. A zsákmányolt Market-Garden tervekből a németek jól ismerték a leszállási övezetek helyét. A még mindig német megszállás alatt álló Csatorna menti kikötőkben, például Dunkerque-ben levő radarberendezéseik segítségével – a harcban álló angol egységekkel ellentétben – pontosan kiszámíthatták a második hullám érkezésének idejét, így aztán sebtében kivontak az arnhemi harcokból SS-egységeket és légvédelmi ütegeket, és a-két leszállási övezetbe indították őket. A Luftwaffe földről irányított húsz vadászgépe géppuskatűzzel árasztotta el a körzeteket. A földön is heves harc folyt. A hangásba mindenfelől benyomuló ellenség ellen az angol csapatok, akárcsak az éjszaka és hajnalban, ismét szuronyrohamokra indultak.
Az előző nap leszállt vitorlázógépekbe csapódó aknák lángoló roncsokká változtatták a gépeket, ezek pedig fölgyújtották a hangást. A beszivárgó ellenséges egységek a vitorlázógépek fedezékéből támadtak, s gyakran maguk az angolok gyújtották föl a gépeket, nehogy ellenséges kézre kerüljenek. A mező egyetlen térségében majd ötven vitorlázógép lángolt. Pip Hicks tábornok légi úton szállított dandárja (soraiból csak az Arnhembe küldött fél zászlóalj hiányzott) szívósan védte a két leszállási övezetet. A 2119 főnyi erősítést hozó ejtőernyős- és vitorlázógép-leszállások sokkal sikeresebbek voltak, mint ahogy a pilóták vagy a lenn harcoló csapatok képzelték. A második hullám kilencven százalékának még a tomboló csata kellős közepén is sikerült földet érnie – méghozzá a meghatározott helyeken.
Ronald Bedford repülő őrmester, egy négymotoros Stirling hátsó géppuskása, remélte, hogy a hétfői bevetés merőben különbözik majd a vasárnapitól. Vasárnap ugyanis a tizenkilenc esztendős Bedford unatkozott, annyira eseménytelenül telt el a repülés. De ahogy most közeledtek a leszállási körzet felé, az elhárítótűz egyre hevesebbé vált. Egyszerre csak a mező szélén tehergépkocsira szerelt légvédelmi ágyút pillantott meg, és igyekezett ráirányítani géppuskáit. Látta, amint nyomjelző lövedékei becsapódtak, s az üteg elhallgatott. “Elkaptam! – ujjongott Bedford. – Figyelj, elkaptam!” A Stirling egyenesen repült tovább kijelölt útvonalán, de Bedford észrevette, hogy körös-körül a vitorlázógépek szinte mind korán kapcsolódnak le vontatógépeikről. Csak arra gondolhatott, a heves elhárító tűz arra késztette a vitorlázók pilótáit, hogy megkíséreljenek a lehető leggyorsabban földet érni. S hirtelen arra eszmélt, hogy az általuk vontatott Horsa kötele is ernyedten lóg a levegőben. Bedford figyelte a gyorsan sikló vitorlázógépet; bizonyos volt, hogy össze fog ütközni más gépekkel. “A helyzet zűrzavarossá vált – emlékezik. – Úgy tetszett a vitorlázógépek meredeken ereszkednek alá, azután visszanyerik egyensúlyukat, és továbbsiklanak. Olykor úgy látszott, mintha egyenesen egymásba rohannának. Azon tűnődtem, hánynak sikerül majd épségben leérnie.”
Roy Hatch őrmester, egy dzsipet, aknákkal megrakott két utánfutót és három katonát szállító Horsa másodpilótája, azon törte a fejét, hogyan szállhatnának le, amikor a térségük szélén vadul tüzelő német légvédelmi üteget pillantott meg. A pilóta, Alec Young törzsőrmester, a mélyrepülésből ismét szintbe hozta a gépet, Hatch pedig meghökkenve látta, hogy körülöttük valamennyi gép egyazon leszállási hely felé igyekszik – sőt még egy tehén is fejvesztetten rohan előlük ugyanabba az irányba. Youngnak valahogyan sikerült épségben földre tennie a gépet. A katonák nyomban kiugráltak, és kezdték kireteszelni a hátsó lecsapóajtót. Hatch látta, hogy körülöttük három felborult vitorlázógép fekszik. S ekkor hirtelen iszonyú recsegés-ropogással egy Horsa vágódott rájuk: nyílegyenesen szállt le, lenyírta Hatch gépének orrát, az előtetőt meg a pilótafülkét, ahol pillanatokkal előbb még Hatch és Young ült, azután előresiklott és megállt.
Más vitorlázógépeknek nem sikerült leszállniuk a kijelölt övezetben, némelyek pedig három mérföld távolságban végeztek kényszerleszállást. Kettő a Rajna déli partján szállt le, egy Driel község közelében ért földet. A sebesülteket a holland lakosságra bízva, a katonák átkeltek az elfeledett, de továbbra is működő drieli kompon a Rajnán, és csatlakoztak egységükhöz.
Több C-47-es találatot kapott, és a leszállási körzetek előtt gyulladt ki. Francis Fitzpatrick őrmester talán tíz perccel a cél előtt észrevette, hogy az elhárítótűz hevesebbé válik. Egyszerre csak egy fiatal katona, Ginger MacFadden közlegény megrándult, fölkiáltott, és a jobb lábához kapott. “Eltaláltak” – motyogta. Fitzpatrick hamarjában megvizsgálta, és morfiuminjekciót adott neki. Az őrmester közben érezte, hogy gépükkel valami baj történhetett. Amikor előrehajolt, hogy kinézzen az ablakon, kinyílt a pilótafülke ajtaja, és a szállítmányparancsnok komoran megjelent. “Készüljenek fel gyors zöld és piros jelzésre” mondta. Fitzpatrick végignézett az ejtőernyőjüket készenlétbe helyező és ugrásra váró ejtőernyősök során. Észrevette, hogy a bal oldali motorból füst gomolyog. Elsőnek ő ugrott. Már kinyílott az ejtőernyője, amikor a repülőgép iszonyú sebességgel zuhanni kezdett. Még földet sem ért, látta, hogy a C-47-es lecsapódik tőle jobbra egy szántóföldön, és orra bukik. Tudta, hogy a legénység és Ginger MacFadden nem élhette túl a szerencsétlenséget.
Egy másik C-47-esben a legénység amerikai parancsnoka tréfásan odaszólt Frank D. King kapitánynak: “Maguk hamarosan odalent lesznek, én meg hazaindulok egy jó szalonnás rántottára.” Ezzel leült Kinggel szemben. Néhány perc múlva kigyulladt a zöld jelzőfény. King rápillantott a parancsnokra. Mintha elaludt volna – hátradőlt, álla a mellére esett, keze az ölében. Ringben balsejtelem támadt. Megrázta az amerikai vállát, mire az oldalt dőlt. Halott volt. King az amerikai háta mögött nagy lyukat látott a gép törzsében – 50-es géppuska golyója üthette. Amikor King az ugrásra készen beállt az ajtóba, észrevette, hogy a bal oldali szárny kigyulladt. “Ég a gép! – kiáltotta George Gatland főtörzsőrmesternek. – Szólj a pilótának!” Gatland előrement. Amint kinyitotta a pilótafülke ajtaját, lángnyelvek csaptak ki, és végigsöpörtek a gép belsején. Gatland becsapta az ajtót. King pedig parancsot adott embereinek az ugrásra. Azt hitte, a gépnek már nincs pilótája.
Amikor a katonák sorra kiugrottak, Gatland úgy becsülte, két-háromszáz lábra lehetnek a földtől. Alig hogy zökkenve földet ért, számba vette embereit. Négyen hiányoztak. Az egyik még a gép ajtajában golyót kapott. Egy másik kiugrott ugyan, de ejtőernyője lángra lobbant. Egy harmadik, mint Gatland és King később megtudta, valamivel távolabb ért földet. A negyedik az ejtőernyőjét vonszolva érkezett meg. A repülőgéppel ért földet, s jelentette, hogy a legénységnek sikerült kényszerleszállást végeznie, és csodával határos módon valamennyien ki is kászálódtak. King csoportja Oosterbeektől tizenöt mérföldnyire, az angol állásoktól távol kezdte meg küzdelmes útját visszafelé. Alig indultak el, a negyed mérföldnyi távolságban lángoló C-47-es felrobbant.
Néhány körzetben az ejtőernyősöknek sikerült kiugraniuk a gépből, de szerencsétlenségükre gyújtólövedékek kereszttüzébe kerültek. Kétségbeesetten rángatták hevederjüket, hogy elkerüljék a nyomjelző lövedékeket, s így sokan a leugrási térség szélén, sűrű erdőben kötöttek ki. Jó néhányukkal mesterlövészek végeztek, amikor ejtőernyőjük hevederjét igyekeztek kioldani. Mások a térségtől távol értek földet. Egy zászlóalj egy része a német vonalak mögött szállt le, és nyolcvan foglyot terelve érkezett meg a gyülekezési helyre.
Mivel a leszállási körzetek szakadatlan ellenséges tűz alatt álltak, a katonák fedezéket kerestek, mihelyt sikerült kibújniuk ejtőernyőjük kötelékéből. Kis csoportokban hevertek a sebesültek mindenütt. Reginald Bryant közkatonát légnyomás érte, és olyan erős agyrázkódást szenvedett, hogy egy időre megbénult. Tudta ugyan, mi történik körülötte, de a kezét sem bírta megmozdítani. Magatehetetlenül nézte, amint a repülőgépével érkezett társai, abban a hiszemben, hogy meghalt, fogják a puskáját, lőszerét, és lódulnak a gyülekezőhely felé.
Sokan, akiket a leszállási körzetben újra meg újra végigsöprő gyilkos géppuska- és mesterlövésztűz meglepett, fedezéket keresve az erdőbe rohantak. A leszállási körzetek pillanatokon belül elnéptelenedtek, csak a halottak meg sebesültek maradtak ott. Ginger Green őrmester, a sportoktató, aki optimista módon futball-labdát hozott, hogy a játszi könnyedséggel megtisztított leugrási térségben majd labdarúgó-mérkőzést rendezhessenek, olyan szerencsétlenül ért földet, hogy két bordája eltörött. Sejtelme sem volt, meddig fekhetett tehetetlenül, de mire magához tért, már csak halottakat és sebesülteket látott maga körül. Kínnal-keservvel feltápászkodott, de egy mesterlövész nyomban lőni kezdett rá. Green mégis talpra állt, s az erdő felé kacsázott. Golyók süvítettek a feje körül. Törött bordái úgy sajogtak, hogy újra meg újra le kellett dőlnie. Biztosra vette, hogy még mielőtt elérhetné az erdő fedezékét, lelövik. A hangást elborító füstben úgy érezte, órák óta húzódik furcsa találkozása a mesterlövésszel. “Egy iramodással öt-hat métert tudtam csak futni – emlékezik –, és azt találgattam, szadista döggel vagy pocsék lövésszel kerültem-e össze.” Végül egy utolsó kétségbeesett szökelléssel, törött bordáit szorítva elérte az erdőt. Az aljnövényzetbe roskadt, és egy fatörzshöz húzódott, miközben a mesterlövész utolsó golyója a feje fölötti ágakba vágódott. Sikerült egérutat nyernie. Elcsigázottan, a fájdalomtól görcsösen előhúzta álcázóköpenye belső zsebéből a leeresztett futball-labdát, és csalódottan elhajította.
Sok hajdani katona emlékezetében elevenen élnek még az ugrás utáni első szörnyű pillanatok. Vagy tucatnyian említették azt a fiatal, húszéves hadnagyot, aki ott feküdt súlyos sebesülten a rekettyésben, miközben ők eszeveszetten rohantak a süvítő golyók elől a lángoló bozótból. A hadnagynak a lábát és a mellét érte gyújtólövedék, amint tehetetlenül csüngött ejtőernyőjén. Pat Glover hadnagy is látta a fiatal tisztet, amikor kifelé igyekezett a leszállási övezetből. “Iszonyú fájdalmai voltak, meg sem lehetett mozdítani. Morfiuminjekciót adtam neki, és megígértem, hogy amint alkalmam nyílik rá, küldök szanitécet.” Reginald Bryant közlegény, amint észre tért, s megindult a gyülekezőhely felé, kúsztában szintén belebotlott. “Amikor odaértem hozzá, a mellén ütött sebből füst szivárgott elő. Szörnyen kínlódott. Többen is körülálltuk, könyörgött, hogy öljük meg.” Valaki, Bryant már nem emlékszik, ki lehetett, lehajolt, és felhúzott revolvert nyújtott neki. A katonák továbbrohantak, a tűz pedig lassan terjedt a hangáson arrafelé, ahol a hadnagy feküdt. Mentőosztagok később megtalálták a holttestét. Megállapították, hogy agyonlőtte magát.
Shan Hackett dandártábornok, a 4. ejtőernyősdandár parancsnoka, a rá oly jellemző precizitással háromszáz méterre a-maga kijelölte térségtől ért földet. Dacára az erős ellenséges tűznek, első dolga az volt, hogy megkeresse sétapálcáját, mert lefelé ereszkedve elejtette. Keresgélés közben német katonákba ütközött. “Jobban megijedtem tőlük, mint ők tőlem – emlékezik –, de úgy látszott, alig várják, hogy megadják magukat.” Hackett jól beszélt németül, s rájuk kiáltott, hogy álljanak meg. Majd a pálcáját is megtalálta, s a kefebajszú dandártábornok nagy nyugalommal elvonult a foglyaival.
A türelmetlen, többnyire ingerlékeny és heves Hackettnek sehogy sem tetszett, amit tapasztalt. Ő is abban a hiszemben volt, hogy a leszállási övezetek angol kézen vannak, és a további előnyomulást már megszervezték. Tisztjei gyűrűjében most kellett előkészületeket tennie, hogy kivonja az övezetből dandárát. E pillanatban Mackenzie ezredes, Urquhart tábornok vezérkari főnöke ugrott ki egy kocsiból, s eleget tett kínos kötelességének. Félrevonta Hackettet, és – szavait idézve “közöltem vele, hogyan döntöttek, majd a parancsnokság sorrendjének kényes kérdését ismertettem”: Urquhart és Lathbury távollétében Pip Hicks dandártábornok vette át a dandár parancsnokságát. Mackenzie kifejtette, hogy Urquhart még odahaza, Angliában határozott úgy, hogy ha mind ő, mind Lathbury eltűnne vagy elesne, Hicks kövesse őket a parancsnokságban.
Mackenzie jól emlékezik, hogy Hackett nem fogadta kitörő örömmel a hírt. “Ide figyeljen, Charles – mondta –, én vagyok a rangidős, tehát nekem kellene átvennem a dandár parancsnokságát.” Mackenzie azonban hajthatatlan maradt. “Értem, tábornok úr, de Urquhart tábornok személyesen közölte velem a sorrendet, s ehhez kell tartanunk magunkat. Továbbá Hicks dandártábornok már huszonnégy órája van itt, és sokkal tájékozottabb a helyzetet illetően. Hackett még jobban összekuszálná a helyzetet”, fejtegette Mackenzie.
Mackenzie tudta, hogy Hackett nem hagyja annyiban a dolgot. Régtől ellentét lappangott Urquhart és Hackett között. Bár az indulatos dandártábornok kiválóan alkalmas lett volna a parancsnoki tisztségre, Urquhart véleménye szerint nem rendelkezett az idősebb Hicks gyalogsági tapasztalatával. Hackett a lovasságnál kezdte pályafutását, Urquhart pedig közismerten kevesebbre tartotta a lovassági dandártábornokokat a gyalogságiaknál, akikkel régóta együtt szolgált. Egy ízben többek jelenlétében tréfásan “lecsúszott lovassági tisztnek” nevezte Hackettet – s Hackett egyáltalán nem mulatott a megjegyzésén.
Mackenzie azt is tudatta Hackett-tel. hogy 11. zászlóalját elválasztják a dandártól, s haladéktalanul útnak kell indulnia Arnhem és a híd felé. Hackett úgy érezte, betelt a pohár. Azért is volt olyan roppant büszke a dandárára, mert kiválóan képzett, összeforrt, független egységként harcolt. Megdöbbenve hallgatta, hogy most szétszakítják. “Nem szeretem, ha megkérdezésem nélkül közlik, hogy át kell engednem egy zászlóaljat” – támadt rá Mackenzie-re. De aztán rövid gondolkodás után hozzáfűzte: “Persze, ha egy zászlóaljat mindenképp adnom kell, az csakis a 11-ik lehet. Ők ugrottak le az övezet délkeleti csücskében, ők vannak a legközelebb Arnhemhez és a hídhoz.” Cserében azonban egy másik zászlóaljat követelt, mire Mackenzie azt válaszolta, hogy szerinte Hicks teljesíti majd a kívánságát. Egyelőre ennyiben maradtak. A kiváló képességű, robbanékony Hackett engedett a szükség parancsának. Hicks irányíthatta tehát a csatát, de Hackett elhatározta, hogy a dandárát nem adja ki a kezéből.
Véres délután köszöntött az angolokra. A második hullám rengeteg nehézségbe ütközött, Urquhart tábornok és Lathbury dandártábornok sorsáról mit sem tudtak, Frost ezredes maroknyi katonája éppen csak megvethette lábát az arnhemi híd északi végén, s a két dandártábornok között lappangó feszültség kitöréssel fenyegetett de mindezt megtetézte még egy csapás.
Hicks megfogyatkozott és elcsigázott légideszantdandára elkeseredetten nézte, amint harmincöt Stirling bombázó-teherszállító gép az utánpótlást úgy dobja le, hogy éppen csak a szövetségesek kezében lévő övezeteket kerülik el. Az arnhemieknek szánt nyolcvanhét tonna lőszerből, élelemből és egyéb készletből alig tizenkét tonna jutott el a csapatokhoz. A többi szétszóródott délnyugatnak, és a németek zsákmánya lett.

Nem teljesen öt mérfölddel odább Antoon Derksen házát, amelyben Urquhart rejtőzött, teljesen körülvették a németek. Az önjáró löveg és legénysége az utcán olyan közel volt az ablakhoz, hogy Urquhart és a másik két tiszt sem suttogni, sem moccanni nem mert. Élelmük néhány tábla csokoládé és némi kandiscukor volt egyéb semmi. A vízvezetéket elzárták, W.C. nem volt. Urquhart már-már elcsüggedt: sem pihenni, sem aludni nem tudott, csakis a csatán, a második hullám érkeztén töprengett, s persze sejtelme sem volt arról, hogy a légi armada késéssel indult el. Vajon meddig jutottak el Horrocks harckocsijai, s Frost tartja-e még a hidat? “Ha akkor világosan láttam volna – emlékezett később –, nem törődtem volna tisztjeim aggályaival meg a németekkel, hanem megpróbáltam volna kitörni. Némán, magába roskadtan ült, és egyszerre csak azon kapta magát, hogy mereven bámulja James Cleminson kapitány bajuszát. “Máskor észre sem vettem az efféle kunkori szőrpamacsot – írja könyvében –, de most nem tudtam róla levenni a szemem.” Idegesítően ostobának ítélte.
Más gondja-baja között Urquhartnak eszébe sem jutott a hadosztály-parancsnokság sorrendjéről hozott döntése, pedig e végső utasítás nyomán gyorsan közeledett a Hicks és Hackett közötti összecsapás perce. Szeptember 18-án, hétfőn délután 4 órakor Urquhart már majd egy teljes napja távol volt parancsnokságától.

Wilhelm Bittrich tábornokot, áll. SS-páncéloshadtest parancsnokát megdöbbentette a második hullám óriási mérete. Bittrich, akit Model is folyton zargatott, hogy foglalja már el az arnhemi hidat, és akitől Harzer ezredes is, Harmel tábornok is sürgős csapaterősítéseket kért, úgy érezte, egyre nehezebben megoldható kérdésekkel kerül szembe. Komoran figyelte, hogyan virágzik ki az égen Arnhemtől nyugatra a sok száz színes ejtőernyő, majd hogyan töltik be véget nem érő sorokban a lesikló vitorlázógépek. A Luftwaffe tájékoztató szolgálatától megtudta, hogy újabb két hatalmas ejtőernyős-alakulat ért földet. Becslése erősen el is túlozta a Hollandiában leszállt szövetséges csapatok erejét. Azt hitte, egy újabb hadosztályt szállítottak le, s ez már elegendőnek bizonyult volna ahhoz, hogy a támadók javára billentse a csata mérlegét.
Bittrich számára élet-halál versenyévé vált, hogy a szövetségesek kapnak-e előbb erősítéseket, vagy a remélt német alakulatok érkeznek-e meg hamarább. Mindeddig nevetségesen kevés csapat- és lőszerutánpótlást kapott. A szövetségeseknek pedig mintha kimeríthetetlenek lettek volna az erőforrásaik. Attól tartott, hogy a következő napon még egy légideszant-hadműveletet hajtanak végre. Hollandia szűk határai között, nehéz terepen, számtalan híd közepette, Németország védtelen hátárainak közelében az ilyen hatalmas haderő katasztrófát okozhatott.
Bittrich hadteste és Student vezérezredes tőle délre elhelyezkedő 1. ejtőernyős-hadserege között alig volt hadműveleti összehangolás. Jóllehet Student állandóan erősítéseket kapott von Zangen 15. hadseregétől, ennek a javarészt szétugrasztott haderőnek alig voltak szállítóeszközei, ágyúi is fogytán voltak, a lőszere is. Újrafelszerelésükhöz napok, talán hetek is kellettek volna. S időközben Montgomery offenzívája feltartóztatásának teljes felelőssége Bittrichre nehezedett. Úgy látta, a legégetőbb kérdés továbbra is a nijmegeni átkelő és az a hihetetlen szívósság, ahogyan az angolok az arnhemi híd északi feljáróját védik.
Amíg a szövetségeseket ki nem vetik állásaikból a hídnál, nem indíthatja útnak csapatait Nijmegen felé. Harmel rajnai átkeléssel bíbelődő Frundsberg hadosztálya egyes-egyedül a pannerdeni kompra hagyatkozhatott – márpedig ez lassú, körülményes átkelés volt. A sors iróniája, hogy amikor az angoloknak Arnhemben először rendült meg a hitük, hogy vajon kitarthatnak-e, Bittrichet szintén kételyek emésztették a csata végét illetően. Megítélése szerint a Harmadik Birodalmat az invázió veszélye fenyegette, s úgy látta, hogy a következő huszonnégy órában eldőlhet minden.
Bittrich feletteseinek szerteágazóbb kérdéseket kellett megoldaniuk. A B. hadseregcsoport óriási arcvonalán Model tábornagy mindenütt bűvészmutatványokra kényszerült: megkísérelte, hogy egyidejűleg állja útját az 1. és 3. amerikai hadsereg elsöprő támadásának. Jóllehet a hírneves von Rundstedt visszahelyezése a főparancsnoki posztra megszilárdította a rendet és a szervezettséget, az ország végső tartalékait kellett bevetnie. Szinte reménytelenné vált a benzinhiány, pedig benzin nélkül nem lehetett átvezényelni csapatokat. Hitler főhadiszállása nemigen sietett a segítségükre. Úgy tetszett, Berlin inkább tart az orosz fenyegetéstől, mint a szövetségesek támadásától.
Model mégis bízott abban, hogy legyűri a Hollandia felől fenyegető veszélyt. Továbbra is hitte, hogy az ország gátjain, lápjain és vízi akadályain időt nyerhetnek, és kudarcba fullasztják Montgomery offenzíváját. Bittrich nem volt ennyire derűlátó. Sürgette Modelt, tegye meg a szükséges lépéseket, míg súlyosabbra nem fordul a helyzet. Amellett kardoskodott, hogy a nijmegeni és arnhemi hidat haladéktalanul fel kell robbantani, de Model ingerülten elutasította a javaslatát, valahányszor előállt vele. “A pragmatikus, mindenkor lehetetlent követelő Model naponta fölkeresett – emlékezett később Bittrich –, és nyomban ontotta a helyzet alakulását követő parancsait, de annyi ideje sohasem maradt, hogy a többiek véleményét meghallgassa, vagy jóváhagyjon hosszú távú terveket.” Bittrich attól tartott, hogy Model föl sem éri ésszel, milyen katasztrófa szakad Németországra, ha a szövetségeseknek sikerül áttörniük. Úgy látta, csak apró részletek érdeklik szinte eszelősen. Kiváltképpen foglalkoztatta, hogy nem sikerült visszafoglalniuk az arnhemi hidat. A közvetett bírálaton feldühödve, Bittrich közölte a tábornaggyal: Katonai pályám során nem találkoztam még ilyen szívósan harcoló katonákkal. Modelről azonban lepergett ez az érv. – A hidat akarom válaszolta hűvösen.
Tizennyolcadikán délután Bittrich ismét megkísérelte, hogy elmagyarázza a türelmetlen Modelnek, hogyan látja általánosságban a helyzetet. Szerinte a nijmegeni híd a hadművelet kulcsa, s ha fölrobbantják, érvelt, akkor leválasztják a szövetséges támadóerők fejét a törzsükről. “Tábornagy úr, szét kellene rombolnunk a Waal-hidat, amíg nem késő” – könyörgött. Model azonban nem tágított: “Nem! A válaszom: nem!” Nemcsak amellett kardoskodott, hogy a híd védhető, hanem azt követelte, hogy Student hadserege, a Frundsberg hadosztály állítsa meg az angol-amerikai erőket még a híd előtt. Bittrich kertelés nélkül kijelentette, hogy korántsem bizonyos afelől, megállíthatók-e az angol-amerikai csapatok egyáltalán. A körzetbe még nem érkeztek német páncélos egységek, s az a súlyos veszély fenyeget, hogy Montgomery túlerőben levő harckocsijai áttörik a német vonalakat. Majd azt az aggályát fejtette ki, hogy újabb légideszantegységek leszállása várható. “Ha a szövetségesek sikerrel járnak délen, és ha még egy légideszant-hadosztályt ledobnak Arnhem körzetében, végünk – jelentette ki. – Megnyílik előttük az út a Ruhr-vidékre és Németországba.”
Model azonban hajthatatlan maradt. “Parancsom változatlan – közölte. – A nijmegeni hidat nem szabad fölrobbantani, az arnhemi hidat pedig huszonnégy órán belül el kell foglalnunk.”
Mások is a bőrükön érezték, milyen bajos végrehajtani Model parancsait. Harzer alezredesnek, a Hohenstaufen hadosztály parancsnokának, nem maradt tartalékja. Minden erejét harcba vetette már. Erősítést nem kapott, és a szövetségesek második hullámának erejét látván kételkedett, feltartóztathatják-e. Akárcsak Bittrich, Harzer is bizonyosra vette, hogy “a szövetségesek csupán elővédet dobtak le eddig. Szentül hittem, hogy újabb hadosztályok érkeznek, és a Reich felé fognak nyomulni.” Csekély számú páncélosában nem bízott. Parancsnokságát azonban igenis biztonságba helyezte. A hadifoglyok jogait szegre akasztva elrendelte, hogy néhány száz angol hadifoglyot telepítsenek parancsnoksága köré a szögesdróttal körülzárt terepre. “Tudtam – dicsekedett –, hogy a R.A.F. nem fogja bombázni tulajdon katonáit.”
A magát angolbarátnak valló Harzer (“Mindig elfogult voltam az angolok iránt”) valamikor cserediákként járt Nagy-Britanniában egyetemre. Szívesen kószált a hadifoglyok között. Megpróbált beszédbe elegyedni velük, hogy gyakorolja az angolt, s remélte, hogy értesüléseket is szerezhet. Megdöbbentette az angol katonák töretlen szelleme. “Megvetőek és büszkék voltak – emlékezik. – Csakis harcedzett katonák lehetnek ilyenek.” Foglyainak viselkedése meggyőzte Harzert, hogy a németek korántsem nyerték meg a csatát. Éppen ezért Urquhart csapatainak szétzilálása és mindennemű összehangolt támadás meggátlása céljából tizennyolcadikán este parancsot adott a Hohenstaufen hadosztálynak, hogy “bármi áldozat árán egész éjszaka folytonosan támadják az angolokat”.
Harmel tábornoknak, a Frundsberg hadosztály parancsnokának nemigen maradt ideje “azon törni a fejemet, mi lesz. Éppen elég gondot okoztak az alsó-rajnai harcok”. Mivel őrá hárult az a feladat, hogy elfoglalja az arnhemi hidat, megvédje a Waal folyó átkelőhelyét, és védje a két híd közötti területet, problémája sokkal égetőbb volt, mint Harzeré. Hadosztályát a komp csigalassúsággal szállította át a folyón. A katonákat, a hadianyagot, sőt még a harckocsikat is ezért hevenyészett gumi- és rönktutajokra rakatta. A folyópartra vezető utak sártengerré váltak. Harckocsik és más járművek le-lecsúsztak a tutajokról, némelyiket el is sodorta a víz. Súlyosbította a helyzetet, hogy a szövetséges vadászgépek szakadatlan támadásai miatt a kompot és a csónakokat csak a szürkület után használhatták. Harmel utászainak huszonnégy óra alatt mindössze két zászlóaljat sikerült járművestül, felszerelésestül átszállítaniuk Arnhem-Nijmegen körzetébe. Az akció gyorsítására a csapatszállító gépkocsik ingajáratban közlekedtek a déli part kikötőhelye és Nijmegen között. A csapatmozdulatok során még így is lassúaknak bizonyultak. Harmel alakulatai még védték Nijmegen központját és a közúti híd déli végét, de a tábornok nemigen bízott abban, hogy az angol-amerikai erők elszánt támadását megállíthatnák. Jóllehet parancsba kapta, hogy a hidat nem robbanthatja fel, fölkészült a robbantásra. Utászai már aláaknázták, és az északi parton, Lent község közelében, egy út menti bunkerban elhelyezték a robbantószerkezetet. Harmel abban reménykedett, hogy Bittrich bizonyára jóváhagyja majd a közúti és vasúti hidak fölrobbantását, ha a helyzet tarthatatlanná válik. De eltökélte, ha Bittrich nem járul hozzá, fölöttesei parancsával szembeszegülve is felrobbantja a hidakat, amint az angol harckocsik áttörnek, és megkezdik az átkelést.

7

A jómódú Oosterbeek lakói vidámak is voltak, szorongtak is. A község sziget lett a csata központjában. Nyugat felől, a leugrási térségekből szinte szakadatlanul hallatszott az ágyúdörgés. Északnyugat felől a virágokkal szegélyezett utcákon jól hallható volt a géppuskák kelepelése és az aknavetők távoli köhögési rohama. Keletre pedig, a két és fél mérföldnyire levő Arnhem fölött fekete füst borította a láthatárt, mintegy komor háttérfüggönyül a nehéztüzérség üstdobra emlékeztető dübörgéséhez.
Az ejtőernyősök és a vitorlázógépek megjelenése előtti bombázás és géppuskázás áldozatokat követelt, számos üzlet és lakóház megsérült. A német orvlövészeknek és a rosszul irányzott aknatűznek is voltak áldozatai, de a háború mindeddig nem tett nagy kárt Oosterbeekben. A takaros üdülőszállodák, a kertes villák és a fákkal szegélyezett utcák jóformán sértetlenek voltak. Mégis óráról órára nyilvánvalóbbá vált, hogy a harc megállíthatatlanul közeledik. Távoli robbanások léghullámai nyomán itt-ott nagy riadalmat okozva betörtek az ablaküvegek. A szél megperzselt papírt, szövetdarabkákat és üszkös gallyakat sodort konfettiként, a levegőt pedig a kordit csípős szaga töltötte be.
Vasárnap reggeltől estig katonák tolongtak Oosterbeek utcáin. A fejvesztetten menekülő németek nyomában megjelentek az angol ejtőernyősök. A község lakói éjszaka le sem hunyták a szemüket. Ideges izgalmukat fokozta a dzsipek halk nyívása, a páncélozott csapatszállítók zakatolása és a vonuló katonák lábdobogása. Tizennyolcadikán is naphosszat folytatódott a csapatmozgás. Az örvendező, de egyben aggódó falusiak holland lobogókkal díszítették házukat és az utcákat, étellel, gyümölccsel, itallal kínálták felszabadítóikat, a gyorsmenetben átvonuló angol tommykat. Jóformán mindenki úgy látta, hogy a háborúnak maholnap vége. De a helyzet észrevétlenül megváltozott. Néhány angol alakulat mintha hosszabb időre berendezkedett volna a faluban, sőt Sheriff Thompson alezredes tüzérségi megfigyelői megszállták Alsó-Opsterbeekben, a Rajna mellett a tizedik századi holland református templom tornyát is. A csapatok vonulása azonban szemmel láthatóan lassult. Késő délutánra a legtöbb főútvonal kihalt, s a hollandok látták, hogy az angolok páncéltörő ütegeket állítanak, és golyószórós állásokat építenek az országút mentén. A hollandoknak balsejtelmeik támadtak.
Jan Voskuil emlékszik, hogy amint tájékozódás céljából bejárta Oosterbeeket, hallotta, hogy egy angol tiszt utasítja a polgári lakosokat, vonják be a zászlókat. “Háborúban vagyunk – mondotta a tiszt –, maguk pedig a harc kellős közepébe kerültek.” Voskuil útja során mindenütt azt tapasztalta, hogy a lakosság hangulata megváltozott. Jaap Koning, az egyik helybeli pék, elmondta neki, hogy a hollandok borúlátóak lettek. Kósza hírek járják, mondta, “a szénánk rosszul áll”. A felszabadulást követő lelkesültséget szorongás követte. “Az angolokat mindenütt visszaszorítják”, újságolta Koning. Voskuilt is aggasztotta a fordulat. Koning jól értesült ember hírében állt, de a tőle hallott vészhír csupán megerősítette aggodalmait. Azt tapasztalta, hogy a város fölött Arnhem felől zúduló tüzérségi tűz az órák múlásával egyre súlyosabb. Emlékezett még a normandiai falvak iszonyú pusztulására, és sehogy sem tudott úrrá lenni leverő gondolatain.
Voskuil találkozott a másik pékkel is, Dirk van Beekkel, aki ugyancsak borúsan Ítélte meg a fejleményeket. Szállítási körútja során a hallott hírek lehűtötték a szövetséges csapatok leszállása utáni első lelkesedését. “Mit teszünk akkor, ha ide is betör a háború?” – kérdezte feleségét, Riekét. Szónoki kérdés volt, tudta a választ: marad Oosterbeekben, süti a kenyeret. “Az embereknek enniük kell” – mondta Riekének. – “S különben is hová mehetnénk, ha itt hagynánk a boltot?” Nekifeküdt a munkának, és igyekezett meggyőzni magát, hogy végül minden jóra fordul. Alig néhány napja utalták ki havi liszt- és élesztőadagját. Elhatározta, hogy teljesen kiüríti raktárát: süt, amíg el nem fogy mindene.
A Tafelbergben, a Schoonoord és a Vreewijk szállodákban világosan látták, hogy a csatában fordulat történt, a tágas, kényelmes üdülőszállodákat elsősegélyhelyekké alakították át. A Schoonoordban angol egészségügyiek és holland polgári lakosok nagytakarításba fogtak, hogy felkészüljenek a sebesültek fogadására. Jan Eijkelhoff, a földalatti mozgalom tagja, megállapította, hogy a németek fejvesztett menekülése után a szálloda “úgy festett, mint egy disznóól. Felborult asztalokat, törött tányérokat, szétszórt felszerelési tárgyakat és ruhadarabokat találtunk mindenfelé. A szobákat elborította a papír és a szemét.” A környező házakból matracokat hordtak át és raktak le a földszinten. A nagy fogadótermekben ágyakat állítottak sűrűn egymás mellé, a beüvegezett verandán pedig hordágyakat helyeztek el. A hollandoknak megmondták, hogy estére szükség lesz minden szobára, de még a pincékre is. Eijkelhoff megtudta, hogy Arnhemben a Szent Erzsébet Kórház máris zsúfoltságig megtelt. Az angol egészségügyiek, akikkel együtt dolgozott, mégis derűlátóak voltak. “Ne féljen – mondta nekik az egyik –, hamarosan itt lesz Monty.”
A Tafelberg Hotelban, ahol dr. Gerrit van Maanen rendezett be kórházat, az apjának segédkező tizenhét esztendős Anje van Maanen megdöbbentő változást észlelt önkéntestársain. “Félünk, de nem tudjuk, mitől – jegyezte naplójába –, furcsa érzés támad bennünk, mintha hetek teltek volna el tegnap és ma között.” Akárcsak a Schoonoordban, a Tafelbergben is az a hír járta, hogy közelednek Montgomery csapatai. Anje alig várta érkezésüket. “Bámulunk kifelé az emeleti ablakból – írta. – A lövöldözés egyre erősödik. Villanásokat és tüzeket látunk, de a nagy hadsereg még mindig nem bukkant fel.”
Néhány sarokkal arrébb, a kerti környezetben épült, tizenkét szobás előkelő Hartenstein Hotel komoran, kihaltan tátongott. A gyönyörű zöld gyepen asztalok és székek hevertek Dali-képre emlékeztető összevisszaságban, s közöttük – az előző napi heves tűzharc maradványaiként német katonák összecsuklott hullái.
A huszonhét éves William Giebinget rosszullét környékezte a hajdan oly elegáns szálloda állapotát látva, amikor kerékpárját megtámasztva jobban szemügyre vette. Alig néhány hónappal azután, hogy 1942-ben az oosterbeeki tanácstól kibérelte a szállodát, a németek jöttek és elrekvirálták. Ettől fogva Giebing a feleségével, Truusszal, a személyzet szerepét töltötte be. A németek megengedték nekik, hogy ők takarítsák a Hartensteint, és felügyeljenek a konyhában, de a szálloda igazgatása az ő kezükben volt. Szeptember 6-án Giebinget kitették, de feleségének és két szobalánynak megengedték, hogy naponta visszajárjanak takarítani.
Tizenhetedikén, “ujjongva a gépek érkeztén”, Giebing biciklire pattant, és elindult a szállodába Westerbouwingból, ahol apósa, Johan van Kalkschoten a Heveadorp-Driel komp feletti dombon épült vendéglő tulajdonosa volt. Még éppen tanúja volt az utolsó német távozásának. Berohant az épületbe, és úgy érezte, hogy “végre ismét enyém a szálloda”. Az elhagyatott épület azonban nyomasztóan hatott rá. Az ebédlőben két damasztabroszos asztalon húsz téritek sorakozott: levesestálak, ezüst evőeszköz, szalvéták, borospoharak, és mindegyik asztal közepén hatalmas tálban metélt tésztás leves. Giebing megállapította, hogy még meleg. A kredencen ezüsttálakon sorakozott a fő fogás: sült hal.
Szobáról szobára járt, végigvizsgálta a díszes, arannyal átszőtt damaszttapétákat, a cifra gipszangyalokat és -füzéreket, a nászutasok lakosztályát, ahol az égszínkék mennyezeten arany csillagok ragyogtak. Megkönnyebbülten tapasztalta, hogy a németek nem fosztották ki a szállodát. Még egy kanál sem hiányzott. A hűtőszekrények dugig voltak étellel. Miközben járt-kelt a házban, a veranda felől hangokat hallott. Kisietett, és azt látta, hogy néhány angol katona éppen a sherryjét issza. Nyolc üres üveg hevert már körülöttük. Maga sem tudta, hogyan történt, talán a hosszú megszállás kezdte ki az idegeit, de Giebing most elvesztette a türelmét. A németek legalább tisztán tartották imádott szállodáját. “Hát ez az első dolguk! – förmedt a katonákra. – Feltörik a pincémet, és lopják a sherrymet!” Az angolok meghökkentek, mentegetőztek. Giebing már-már megenyhült, amikor közölték vele, hogy nem maradhat a házban. De egyben biztosították, hogy a tulajdonát tiszteletben fogják tartani.
Egy nap múltán, remélve, hogy az angolok továbbálltak, Giebing visszatért. Az épülethez érve elkeseredetten látta, hogy a szálloda mögött dzsipek sorakoznak, és a teniszpályák dróthálója mögött német hadifoglyok szorongnak. A parkban körös-körül futóárkokat túrtak, lövegeket ástak be, s úgy tetszett, mindenütt vezérkari tisztek nyüzsögnek. Az elcsüggedt Giebing visszatért Westerbouwinba. Felesége délután ellátogatott a Hartensteinba, és elmagyarázta, ki ő. “Nagyon udvariasan bántak velem emlékezik –, de nem engedtek vissza bennünket. Az angolok elrekvirálták a szállodát.” Az asszonyt csak az vigasztalta, hogy hamarosan véget ér a háború, és akkor férjével rendbe hozhatja az általuk Oosterbeek legjobb szállodájának hirdetett Hartensteint. Az udvarias angol tisztek nem tájékoztatták, hogy szeptember 18-a délután 5 óra óta a Hartenstein az 1. angol légideszant-hadosztály főhadiszállása.
Az Oosterbeeket megülő sajátos szorongó-örvendő légkörben egy mozzanat még a közeledő csata gondolatánál is jobban megrémítette a község lakóit. Ezen a napon kiengedték az arnhemi börtönből a rabokat. Sokan az ellenállás harcosai voltak, de jócskán akadtak köztük veszélyes bűnözők is. Csíkos rabruhájukban sietve tűntek el Arnhemből, és vagy ötvenen Oosterbeekben kötöttek ki. “Ez csupán betetőzte az őrületet – emlékezik Jan Ter Horst, a holland hadsereg hajdani tüzér kapitánya, ügyvéd és az oosterbeeki ellenállási mozgalom egyik vezetője. – Összeszedtük a rabokat, és ideiglenesen a hangversenyteremben helyeztük el őket. De a kérdés megmaradt, mit tegyünk velük. Pillanatnyilag eléggé ártalmatlanoknak látszottak, de volt sok olyan bűnöző közöttük, aki már hosszú esztendőket töltött börtönben. A legrosszabbtól tartottunk – kiváltképpen asszonyainkat féltettük –, ha ezek a fickók ráeszmélnek, hogy valóban szabadok.”
Amikor Ter Horst beszédbe elegyedett a kiszabadult rabokkal, kiderült, hogy egyetlen vágyuk minél előbb kijutni a harci övezetből. De a Rajnán át csupán egyetlen út vezetett: a Heveadrop-Driel réven át, és Pieter, a révész, a leghatározottabban megtagadta átszállításukat. Nem szívesen látta volna, ha ötven börtöntöltelék átszabadul a déli partra, nem is szólva arról, hogy ő a kompot az északi parton kötötte ki, és azt akarta, hogy ott is maradjon. Több órás ingerült tárgyalás után Ter Horstnak végre sikerült rávennie Pietert, hogy szállítsa át őket. “Örültünk, hogy megszabadultunk ezektől az alakoktól – emlékezik. – Asszonyaink jobban féltek tőlük, mint a németektől.” Ter Horst bölcsen úgy intézkedett, hogy a komp térjen vissza ismét az északi partra, ahol az angolok rendelkezésére állhatott.
Volt hivatásos tisztként Ter Horst nem értette, miért nem szállták meg az angolok a Heveadrop-Driel révet. Amikor bevonultak Oosterbeekbe, érdeklődött náluk, mi van a komppal. Meglepetésére kiderült, hogy sejtelmük sincs, a komp létezéséről. A hajdani tüzért elképesztette, hogy nem, szállták meg a szomszédos Westerbouwingot sem, noha ez a Rajnán uralkodó egyetlen magaslati pont. Akinek a tüzérsége itt beássa magát, az tartja kezében a révet. Nem tetszett neki az sem, hogy az angolok a Hartensteint választották főhadiszállásul. Véleménye szerint a westerbouwingi vendéglő és számos melléképülete odafenn sokkal előnyösebb parancsnoki harcálláspont lett volna. – Szálljak meg Westerbouwingot meg a révet – igyekezett rábeszélni több angol vezérkari tisztet. A tisztek, jóllehet udvariasan végighallgatták, ügyet sem vetettek tanácsára. Az egyik tiszt meg is mondta Ter Horstnak: “Eszünk ágában sincsen itt maradni. Ha a hidat elfoglaltuk, és Horrocks harckocsijai megérkeztek, nincs szükségünk a kompra.” Ter Horst remélte, hogy a tisztnek igaza lesz, “mert ha a nem teljes két mérföldre álló németek elérik Westerbouwingot, nemcsak a rév kerül a kezükbe, hanem rommá lőhetik a Hartensteinban berendezett angol parancsnokságot is. Az angolok tehát már tudtak a kompról, sőt Westerbouwing jelentőségét is elmagyarázták nekik. Ter Horst ennél többet nemigen tehetett. A nyugállományú holland tiszt voltaképpen rámutatott a hadművelet egyik legkritikusabb tévedésére, mégpedig arra, hogy az angolok nem ismerték fel a komp és a westerbouwingi magaslat jelentőségét. Ha Urquhart tábornok a parancsnokságán marad, és maga irányítja a csatát, talán idején korrigálhatta volna ezt a tévedést.
Hicks dandártábornok, aki Urquhart távollétében átvette a dandár parancsnokságát, szinte óránként került szembe azzal a zavarba ejtő feladattal, hogy igazodjon a szorult helyzetbe került légideszant-alakulat bonyodalmas, változó mozdulataihoz. Mivel a parancsnokság és a zászlóaljak között megszakadt a rádió-összeköttetés, értesülést alig szerezhetett a helyzet alakulásáról, még csak meg sem becsülhette az ellenséges egységek erejét. Híreket nagy ritkán kapott, és ezeket is elcsigázott koszban-verejtékben fürdő futárok hozták, akik életüket kockáztatták, hogy eljussanak a parancsnokságra, s mire eljutottak hozzá, gyakran már elavultak értesüléseik. A holland földalatti mozgalom jelentéseit viszont sokszor figyelembe sem vették, vagy éppenséggel gyanúsnak minősítették. Hicks végül már csak egyetlen bizonytalan csatornán, az Oosterbeek és Frost zászlóalja között létesített, hajszálon függő Thompson-Munford tüzérségi rádióösszeköttetés révén kapott híreket.
A súlyos veszteségeket szenvedett és szünet nélkül harcoló 2. zászlóalj, valamint a hozzá csatlakozott, egységüktől elszakadt bátor katonák még állták a támadásokat, de Frost helyzete órák óta mind válságosabbra fordult. “A hídról állandóan érkeztek az üzenetek. Felmentő egységeket és lőszert kértek – emlékezik Hicks. – Nőttön-nőtt az ellenség nyomása, egyre több német páncélos bukkant fel, mi pedig semmiféle kapcsolatot nem létesíthettünk Urquharttal, Lathburyvel, Dobie-val vagy Fitch-csel. Browningot sem tudtuk riasztani a hadtest főhadiszállásán. Nem magyarázhattuk meg neki, hogy kétségbeejtően sürgős szükségünk van a segítségére.” A hadifoglyokból annyit már kiszedett Hicks, hogy csapatai a 9. Hohenstaufen és a 10. Frundsberg hadosztály harcedzett SS-eivel kerültek szembe. Senki sem mondhatta meg, voltaképpen milyen erejűek ezek a hadosztályok, és meg sem becsülhették, hány harckocsit vetnek be ellenük. Hicks azt sem látta tisztán, vajon a hadműveleti terv megállhat-e a német nyomás közepette. Csak annyit tudott, hogy ha az ellenség nagy erősítéseket kap, a hadművelet zátonyra futhat.
Számított a közeledő segítségre, a terv értelmében tizenkilencedikén, a harmadik hullámban megérkező Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy lengyel dandárára. Horrocks harckocsijainak is hamarosan jönniük kell, hiszen máris késnek. Vajon mennyire lehetnek Arnhemtől, s idejében felmentik-e Frostot, hogy a maguk javára fordíthassák a helyzetet? “Bíztam benne – emlékezik Hicks –, hogy Frost mindenképpen tartani fogja a híd északi végét, amíg Monty harckocsijai oda nem érnek.” Mérlegelte mindezt, majd úgy döntött, meg kell maradnia a hadműveleti tervnél. Ekkor még Hackett dandártábornoknak is ez volt a véleménye.
Hackett 4. ejtőernyősdandára eredetileg azt a feladatot kapta, hogy szállja meg az Arnhemtől északra elterülő fennsíkot, s gátolja meg, hogy német erősítések jussanak a hídhoz. Amikor azonban ezt a tervet kidolgozták, még úgy vélték, hogy az ellenségtől nem telik jelentős erőbevetés, és amennyi telik, az feltartóztatható. Valójában azonban az ellenség oly gyorsan, összpontosítottan és hatásosan ütött vissza, hogy Hicks meg sem érthette, mi történt. Bittrich hadteste az Arnhemtől északra eső területet védte, egységei körülzárták Frostot a hídnál, és sikeresen meggátolták Dobie és Fitch zászlóaljainak felmentő előnyomulását. A Szent Erzsébet Kórház körüli beépített területeken, alig egy mérföldnyire a hídtól, végképp elakadtak. Nem járt jobban a South Staffordshire zászlóalj és Hackett dandárának 11. zászlóalja sem. “Elértünk a Szent Erzsébet Kórház előtti szabad part menti útszakaszhoz, és akkor elszabadult a pokol – emlékezik Robert C. Edwards, a South Staffordshire zászlóalj közlegénye. – Olyanok voltunk, mint a céltárgyak egy céllövöldében. A fritzeknek mást sem kellett tenniük, mint felsorakoztatni lövegeiket és aknavetőiket, megcélozni ezt a negyed mérföld szélességű rést – és lőni. El sem téveszthettek bennünket. Edwards látta, hogy Edward Weiss kapitány, a helyettes századparancsnok fáradhatatlanul szaladgál fel s alá a menetoszlop mentén, “oda se bagózik a feje körül süvítő repeszekre, s már rekedten ordítja: »Gyerünk, D. század! Gyerünk! Tovább! Előre!«”
S mintha Weiss mindenütt ott lett volna. Hullottak az emberek, mint a legyek. Ha a katonák visszahőköltek vagy haboztak, Weiss “nyomban mellettük termett, és sürgette őket. Az ember nem kúszhatott-mászhatott, miközben ő egyenes derékkal állt. Követnünk kellett a pokoli tűzön át.” Edwards eldobott néhány füstbombát, hogy megkísérelje álcázni előrenyomulásunkat, azután “behúztam a fejem, és futottam, akár a nyúl… Egymáson fekvő holttestekbe botlottam, vértócsákban csúszkáltam, amíg elértem az út túlsó oldalán a házak és az épületek fedezékébe.” Ott vette észre, hogy Weiss kapitányt eltalálták, amikor átrohant az úton. “Phillips őrnagy súlyosan megsebesült. Azt sem tudtuk, mi történt, még kevésbé, hogy mihez kezdhetnénk.” S mikor számba vették a D. századot, kiderült, hogy “alig húsz százaléka maradt meg. Nyilvánvalónak látszott, hogy nem folytathatjuk a harcot ekkora túlerő ellen. Vártunk, és a-hajnalban reménykedtünk.”
Az angolok úgy érezték, mintha falat emeltek volna a hadosztály és Frostnak a hidat védő maroknyi katonája közé.
Hackettnek átengedték cserébe áll. zászlóaljért, a Király Skót Határvadászainak 7. zászlóalját. Amióta csak földet értek tizenhetedikén, a leugrási térségeket őrizték. Most Hackett 10. és 156. zászlóaljával együtt Wolfhezén át elindultak Oosterbeektől északnyugati irányban. Úgy tervezték, hogy ebben a körzetben a Johannahoeve-gazdaságot fogják őrizni, a harmadik hullám-vitorlázógépein érkező lengyel dandár járműveinek és tüzérségének leszállási körzetét.
A körzetekben vívott kezdeti harcokat követően Hackett dandára zavartalanul elindíthatott, és a sötétség leszálltával a skótok el is foglalták állásaikat a Johannahoeve-gazdaság körül. Itt azonban a zászlóaljak váratlanul erős német ellenállásba ütköztek. Jól elhelyezett géppuskafészekből lőtték őket. Heves harc bontakozott ki. Már teljesen besötétedett, amikor az angol egységek parancsot kaptak, hogy tartsák az állásaikat, majd hajnalban kíséreljék meg visszaszorítani az ellenséget. A terület biztosítása roppant fontos volt. A terv értelmében Sosabowski ejtőernyőseinek tizenkilencedikén az arnhemi híd déli végén kellett leugraniuk arra a polderre, amelyet Urquhart és a R.A.F. (légvédelmi megfontolásokból) alkalmatlannak ítélt az első hullám leugrási térségéül. Arra számítottak, hogy mire a lengyelek megérkeznek, a híd már angol kézen lesz, a lengyelek legfeljebb segítenek a tisztogatásban. Browning angliai hátországi hadtest-főhadiszállásán, ahol senkinek sejtelme sem volt az egyre bonyolódó arnhemi bajokról, nem változtattak a lengyel ejtőernyősök ütemtervén. Ha Frost állja a sarat, és a lengyel ejtőernyősök sikeresen földet érnek, még mindig lehet némi remény, hogy a Market-Garden sorsa jobbra fordul.

Angol katonák minden irányból törtek a híd felé. Az alsó úton, amelyen a lassan már rég múltba vesző időben Frost is jött. Andrew Milbourne közkatona és néhány más zászlóaljtól elszakadt társa ellopózott annak a vasúti hídnak a romja mellett, amelyet Frost egysége megpróbált elfoglalni útban fő célja felé. Bal kéz felé a földeken Milbourne fehér halmokat látott világítani a sötétben. “Tucatjával hevertek ott a holttestek. A mezőkön hollandok járkáltak némán, fehér lepedőkkel takarták le bajtársainkat.” Előttük tüzektől vöröslött az ég, az ágyúk torkolattüzében időnként kirajzolódtak a nagy híd körvonalai. A kis csoportot délutánhosszat feltartóztatták a túlerőben levő német csapatok. S most ismét egy tapodtat sem jutottak előre. Kénytelenek voltak a folyóparton egy csónakházban menedéket keresni. Milbourne keserűen gondolta el, hogy talán sohasem jutnak a hídig. A csoport egyetlen árva híradósa bekapcsolta rádióját, s köréje gyűlő társai egyszerre csak a BBC londoni adását hallották. A bemondó jól hallhatóan, szabatosan foglalta össze a nyugati arcvonal aznapi híreit. “Hollandiában az angol csapatok alig ütköznek ellenállásba”, jelentette. A csónakház félhomályában az egyik katona gúnyosan elnevette magát. “Hazug disznó!” – állapította meg Milbourne.

Azokban az órákban, mikor az 1. angol légideszant-hadosztály katonái a puszta létükért harcoltak, Őfelsége két dandártábornoka alkalmasnak ítélte az időt, hogy összecsapjon azon a kérdésen, melyikük vegye át a hadosztály parancsnokságát. A vitát a duzzogó Shan Hackett dandártábornok robbantotta ki, aki tizennyolcadikán estére már úgy látta, hogy a helyzet nemcsak nyugtalanító, hanem “roppant zavaros” is. Mintha mindenütt az ellenség kerekedett volna felül. Az angol zászlóaljak szétszóródtak, vaktában harcoltak, és sejtelmük sem volt, merre lehet a többi szövetséges alakulat. Rádiókapcsolat híján, lakott területekre beszorítva, sok egység csak a véletlen folytán botlott egymásba. Hackett megállapította, hogy nincs központi irányítás, a hadműveletet senki sem hangolja össze. Az indulatos tábornok még mindig neheztelt, hogy nem az ő kezébe tették le a hadosztály parancsnokságát, ezért késő este áthajtatott az oosterbeeki Hartenstein Hotelba, hogy tisztázza a kérdést Hicksszel. “Éjféltájt érkezett a szállodába – emlékezik Hicks. – A hadműveleti szobában fogadtam, és mindjárt láttam rajta, hogy mivel ő a rangidős, nem örült a parancsnokságomnak. Fiatal, határozott és roppant okoskodó volt.”
Hackett eleinte amiatt pattogott, hogy Hicks elvette tőle a 11. zászlóalját. Magyarázatot követelt, milyen parancsokat kapott a zászlóalj, és ki volt az arcvonal parancsnoka. “A helyzetet cseppfolyósnak ítélte, és szemmel láthatóan nem értett egyet a döntéseimmel.” Hicks türelmesen elmagyarázta, hogy az erős német ellenállás következtében a csata váratlan módon alakul, következésképpen mindegyik zászlóalj önállóan harcol azért, hogy elérjen a hídhoz, s jóllehet parancsuk volt, milyen útvonalat kövessenek, figyelmeztették őket, hogy a szokatlan körülmények következtében megeshet, hogy két vagy több alakulat egyazon helységbe szorulhat. Hackett kurtán csak annyit jegyzett meg, hogy “a parancsnoki hálózat nyilván nem működik kellőképpen”.
Hicks egyetértett Hackettel, de a cél az, közölte vele, “hogy minden tőlünk telhető módon és a lehető leggyorsabban segítséget nyújtsunk a hidat védő Frostnak”. Noha Hackett ezzel is egyetértett, gúnyosan ajánlotta, hogy ezt talán “összehangoltabban, nagyobb lendülettel és rendezettebben is megtehetnék”. Sok minden szólt Hackett érvelése mellett: egy összehangolt támadás áttörhetett volna a német gyűrűn, de mivel a rádió-összeköttetés hiányzott, és nyugta egy perc sem lehetett a német támadásoktól, Hicksnek nemigen maradt ideje az ellentámadás összehangolására.
A két tábornok azután megvitatta, milyen szerep hárul másnap Hackett dandárára. Hicks kifejtette, hogy nézete szerint Hackettnek meg sem szabad kísérelnie az Arnhemtől északra húzódó magaslatok megszállását. Inkább segítené Frostot, ha benyomul Arnhembe, és támogatná a híd északi végének védelmében. Hackett élesen tiltakozott. Határozottan körvonalazott célt követelt, s láthatóan tudta is, mi legyen a cél. Ragaszkodott ahhoz, hogy először elfoglalja a Johannahoevétől keletre fekvő magaslatot – azután majd “meglátom, hogyan támogathatom az Arnhemben folyó hadműveletet”. A fojtott hangú, de elkeseredett szópárbaj során Hackett pontos menetrendet követelt, hogy “csapatmozdulataimat és akcióimat egyeztethessem”, máskülönben, közölte, kénytelen lesz “fölvetni a hadosztályparancsnokság kérdését”.
A két tábornok összecsapásánál – melyet Hicks később tapintatosan “a mi vitánk”-nak nevezett – jelen volt. P.H. Preston alezredes, a parancsnokság adminisztratív tisztje is. Emlékezete szerint Hicks “feszült arccal” fordult hozzá, és azt mondta: “Hackett dandártábornok úr úgy véli, a dandárparancsnokság őt illeti.” Hackett tiltakozott a megfogalmazás ellen. Preston látta, hogy a megbeszélés légköre feszültté vált. Kisietett, és elküldte az ügyeletes tisztet, Gordon Grive-t, hogy kerítse elő Mackenzie ezredest, a vezérkari főnököt.
Mackenzie egy emeleti szobában tért pihenőre, de álom nem jött a szemére. “Vagy fél órája lehettem odafent, amikor Gordon Grive lépett be. Közölte, hogy azonnal jöjjek le, mert Hicks és Hackett, a két dandártábornok »összekapott«. Mivel nem vetkőztem még le, nyomban indultam. Lefelé igyekeztem gyorsan átgondolni a helyzetet. Tudtam, min veszekednek, s hogy alighanem a sarkamra kell álmom. Nem is azért indultam neki a hadműveleti szobának, hogy udvariaskodjunk egymással. Úgy éreztem akkor, ha Urquhart tábornok parancsait kétségbe vonják, mindenben Hickset támogatom.”
Amint Mackenzie belépett a helyiségbe, a két dandártábornok elhallgatott. “Mindketten megemberelték magukat – emlékezik Mackenzie –, és nyomban láttam, hogy túljutottunk a nehezén.” Hicks rápillantott Mackenzie-re, és szinte könnyedén köszöntötte: “Szervusz, Charles! Hackett dandártábornokkal kicsit veszekedtünk, de már végeztünk is.” Elmondotta, hogy bizonyosra veszi, “a dolgok rendes kerékvágásukba térnek. Igen határozottan beszéltem Hackettel, és amikor távozott, tudtam, hogy végre fogja hajtani parancsaimat.” De jóllehet Hackett látszatra elfogadta Hicks új szerepét, nézetei nagyjából változatlanok maradtak. “Úgy döntöttem, teljesítem Pip parancsait, ha ésszerűek – emlékezik Hackett. – Hanem amit elmondott, az korántsem volt ésszerű, így aztán hajlottam arra, hogy érvényesítsem a rangidősségemet, és dandárom hadműveleteinek irányítására olyan parancsokat adjak ki, amelyeket értelmesnek ítélek.”
Más körülmények között a két dandártábornok összecsapása csupán egy történészi lábjegyzet anyagául szolgált volna. Két bátor, odaadó férfi hihetetlen terhelés alatt, de azonos célt követve, egy pillanatra elvesztette a fejét. A Market-Garden sikere érdekében, amikor a terv veszélyben forgott, és minden katonára szükség volt, s ha azt akarták, hogy siker koronázza az arnhemi híd elfoglalására irányuló erőfeszítéseket, létfontosságú volt a parancsnokok együttműködése és a katonák összetartása. Már azért is, mert az 1. szövetséges légideszant-hadsereg sorsában újabb fordulat következett: a Market-Garden teljes körzetébe folyamatosan, szakadatlanul áramlottak a nyugati arcvonal minden szakaszáról a von Rundstedt tábornagy által ígért erősítések.
Nicholaas de Bode, a kiváló technikus, aki megteremtette Észak- és Dél-Hollandia földalatti mozgalmai között a titkos telefon-összeköttetést, ezen a napon ki sem mozdult a szobájából. Pieter Kruyffnak, a körzeti ellenállás vezetőjének utasítására egy félrenyíló kis ablaknál ült, ahonnan beláthatta a Velper Weget, Arnhem keleti részéből az északi Zutphenbe vezető széles utat. Jóllehet el sem mozdult figyelőhelyéről, a távoli nyugati helységekből beérkezett telefonjelentések aggasztották. Wolfheze és Oosterbeek körzetéből az ellenállási mozgalom tagjai súlyos nehézségekről számoltak be. Megszűnt az izgatott fecsegés a küszöbönálló felszabadulásról. Már jó néhány órája csak arról kapott jelentéseket, hogy a helyzet egyre romlik. Kérték, figyelje, nem indul-e meg nagyobb arányú német átcsoportosítás északról meg keletről. De Bedé mindeddig még nem észlelt ilyen csapatmozdulatokat. A földalatti mozgalom főhadiszállásának óránként leadott telefonjelentések szűkszavúan ismételték: “Az út kihalt.”
Késő este, vagy húsz perccel az éppen esedékes telefonjelentés előtt azonban “gumikerekeken gördülő páncélkocsik zaját, harckocsik csörömpölését” hallotta. Fáradtan az ablakhoz lépett, és végigtekintett a Velper Wegen. Az út még kihaltnak tetszett, de egyszerre csak a várost megvilágító tűzfényben világosan kirajzolódó két hatalmas harckocsi tűnt fel messziről. A széles úton egymás mellett haladva, az óvárosba vezető útra fordultak. A tankok mögött a rémülettől tágra nyílt szemű De Bode tehergépkocsikat is megpillantott, rajtuk “tiszta egyenruhás, puskájukat térdük közé szorító katonák ültek szálfaegyenesen. S azután egyre csak jöttek a harckocsik meg a csapatszállító teherkocsik.” Azonnal felhívta Kruyffot: “Mintha harckocsikkal felszerelt teljes német hadsereg tartana Arnhembe.”
Henri Knap, Arnhem ellenállási mozgalmának hírszerzőfőnöke, aki szeptember 14-én figyelmeztette Londont Bittrich II. SS-páncéloshadtestére, most már egyre-másra kapta a jelentéseket hálózatától, hogy német csapaterősítések tartanak Arnhem felé! Knap félretette a konspiráció szabályait, közvetlenül felhívta az angol parancsnokságot a Hartensteinban. Az ügyeletes tiszt jelentkezett. Knap kurtán tudatta, hogy “egy harckocsioszlop” köztük Tigrisekkel, nyomul be Arnhembe, mások pedig úton vannak Oosterbeek felé”. A tiszt udvariasan arra kérte Knapot, hogy maradjon a vonalban. Néhány perc múlva visszatért. Megköszönte az információt, és elmagyarázta, hogy “a kapitánynak kételyei vannak a hitelességet illetően. Hiszen már annyi dajkamesét hallott.” De a brit parancsnokság kételyei mindjárt szétfoszlottak, amint Pieter Kruyff (Arnoldus Wolters holland korvettkapitány, a hadosztály hírszerző összekötő tisztje révén) megerősítette, hogy “északkelet felől ötven harckocsi tart Arnhemnek”.

A csata bűze átjárta a belvárost. A hídon a roncsok a beton mellvéd fölé tornyosultak, és a törmelék elborította a Rajna menti utcákat. A sűrű füst zsíros hártyával vonta be a házakat és az udvarokat. A parton százfelé is égett az oltatlan tűz, és a hajdani katonák még emlékeznek, hogy a föld szakadatlan rengett a lövedékek becsapódásától. A németek a csata második napjának késői óráiban elkeseredetten lőtték az északi feljáró menti angol állásokat, hogy elragadják a szövetségesektől Montgomery legfőbb célpontját.
Éjféltájban John Frost alezredes elhagyta a hídfeljáró nyugati oldalán létesített parancsnokságát, és körbejárta a védelmi vonalat. Noha Gräbner reggeli páncélostámadása óta a csata szinte megszakítás nélkül folyt, a katonák harci szelleme nem lankadt. Frost büszkén tekintett fáradt, mocskos harcosaira. Naphosszat szívósan visszaverték a meg-megújuló támadásokat, és egyetlen német jármű sem jutott át a hídon.
Délután a németek taktikát változtattak. Megkísérelték, hogy foszforos lövedékkel füstöljék ki az angolokat. Egy 150 milliméteres, hosszú csövű ágyú százfontos gránátokkal lőtte Frost parancsnoki épületét. Az angolok a pincébe kényszerültek. Később azonban az angol aknavetők is belőtték magukat, telibe találták a német löveget, s ott veszett a teljes legénysége. Az angol katonák harsány, gúnyos éljenzésbe törtek ki, ám ekkor a súlyos tűz ellenére újabb németek rohantak az ágyúhoz, és elvontatták. A védelmi vonal mentén lobogó lánggal égtek az épületek, de az angolok csak végszükségben vonultak vissza más épületekbe. Az anyagi kár óriási volt. Az utcákat égő teherkocsik és más járművek, sérült félhernyótalpasok és füstölgő romhalmazok torlaszolták el. Robert H. Jones őrmester szerint a látvány “lángoló, összeomló házak, félhernyótalpas harckocsik és dzsipek Sargasso-tengerére” emlékeztetett. A csata sorsig most már azon állt, melyik fél bírja tovább, s Frost jól tudta, hogy segítség nélkül nem győzhet.
A pincék és alagsorok megteltek sebesültekkel. Bemard Egan atya, a zászlóalj egyik lelkésze, és James Logan, a zászlóalj orvosa – régi barátok még az afrikai hadjáratok éveiből –, látták el a gyorsan fogyó gyógyszerkészletből a sebesülteket. A morfium fogytán volt, és jóformán már pólya sem maradt. A katonák mindössze negyvennyolc órára elegendő könnyű ellátmánnyal vágtak neki a híd elfoglalásának. Az élelmiszer is szinte elfogyott, s a németek elvágták a vízvezetéket is. Kénytelenek voltak élelmiszert szerezni, ahonnan tudtak, így aztán a megszállt épületek pincéiben és alagsoraiban tárolt almán és körtén éltek. G.W. Jukes közkatona emlékezik őrmestere tanácsára: “Nem lesztek szomjasak, ha sok almát esztek.” Jukes lelki szeme előtt felrémlett, “amikor végül felmentenek bennünket, és dacosan, vállvetve állunk véráztatta kötésekben, halott németek, üres lőszerládák és almacsutkahalmok között”.
Frost órákon át mindhiába leste, hogy Dobie vagy Fitch felmentő zászlóaljai áttörik a német gyűrűt, és elérik a hidat. Jóllehet Arnhem nyugati kerületeiből odahallatszott a csatazaj, nyoma sem volt nagyobb arányú csatamozdulatoknak. Frost már reggel óta értesítést várt Horrocks XXX. hadtestétől. A reggel fogott egyetlen erős rádiójel óta semmit sem tudtak felőlük. A 3. zászlóalj átvergődött katonái azt a hírt hozták, hogy Horrocks harckocsijai még igen távol vannak a folyosóban. Némelyek arról is értesültek, hogy a harckocsioszlop még Nijmegenbe sem ért. Az aggódó és bizonytalan Frost úgy határozott, hogy ezt a hírt titokban tartja. Már-már látta, hogy büszke 2. zászlóaljának katonáit, akiknek az egység megalakulása óta a parancsnoka volt, tovább hagyják magukra, mint ahogyan meggyőződése szerint állhatnák a harcot.
Hétfőn késő éjszaka Frost már csak a harmadik hullámba vetette reményét, hogy majd megérkezik Stanislaw Sosabowski várva várt 1. lengyel ejtőernyősdandára. “A tervek szerint a hídtól délre kellett leugraniuk – írta később Frost –, s a hideg futott végig a hátamon, ha elgondoltam, milyen fogadtatásban részesítik majd őket… azért úgy okoskodtam, legalább egy maroknyi barát várja őket.” A lengyelek baráti fogadására rohamosztagot szervezett. Azt remélte, hogy Freddie Gough két páncélozott felderítődzsipjének és egy géppuskás csapatszállítónak a bevetésével és a támadás okozta meglepetést és zűrzavart kiaknázva, sikerül áttörnie a hídon, hogy utat nyithasson a lengyeleknek, és áthozhassa őket a híd északi végére. Gough őrnagy, akit e rohamosztag vezetésével bíztak meg, “éppen nem lelkesedett az ötletért”. Szeptember 16-án ünnepelte negyvenharmadik születésnapját, és bizonyos volt afelől, hogy ha végrehajtják Frost tervét, nem éri meg negyvennegyedik születésnapját.
A lengyeleket tizenkilencedikén délelőtt 10 óránál korábban nem várták. Amikor Frost most körbejárta csapatait a lövészárkokban, géppuskaállásokban, alagsorokban, pincékben, figyelmeztette őket, hogy takarékoskodjanak a lőszerrel. Csak közelről szabad lőniük, intette őket, mert minden lövésnek találnia kell. James Haysom híradós katona éppen célba vett egy németet, amikor eljutott hozzá az ezredes parancsa. “Maradj már nyugton, te buzi! – ordította Haysom. – Drága a lőszer!”
Frost tudta, hogy a tüzelés megritkulását az ellenség pozícióinak megjavítására használhatja, s azzal is tisztában volt, hogyha németek azt hihetik róluk, nemcsak megfogyatkoztak, hanem el is csüggedtek de bízott benne, hogy tévedésükért drágán fizetnek majd.
A hídfelhajtó túlsó felén Eric Mackay maroknyi csapata már fényesen igazolta Frost nézetének helyességét.
A felhajtó alatt meghúzódó, belövésektől ragyás homlokzatú iskolaépületben Mackay két terembe gyűjtötte kis egységét, néhány emberét pedig kinn az élőcsarnokban helyezne el, hogy meggátolja az ellenség beszivárgását. Alig osztotta szét embereit, a németek gyilkos erejű géppuskás- és aknavetős-támadást indítottak. Arthur Hendy őrvezető emlékezete szerint olyan hevesen tüzeltek, hogy a golyók “átsüvítettek a betört ablakokon, felszántották a padlódeszkákat, és nemcsak a lövedékek, hanem a szerteröpülő faszilánkok miatt is hasalnunk kellett”.
Miközben a katonák lapultak, Mackay észrevette, hogy a németek lángszórót vetettek be. Néhány perc múltán nagy lánggal égett az iskola szomszédságában egy szétlőtt félhernyótalpas harckocsi. Azután, emlékezik, “fölgyújtották a tőlünk északra álló házat. Azonnal lángra is lobbant, és az épületünkre záporozó szikrától meggyulladt a fatetőnk.” A katonák felrohantak, és a nagy felfordulásban több mint három óra hosszat küszködtek a lángokkal az iskola tűzoltókészülékeivel és álcázóköpenyeikkel. Hendy őrvezető szerint a bűz “olyan volt, mintha sajt meg hús égett volna. A környék fényben fürdött. A manzárdban iszonyú volt a hőség, ráadásul a német mesterlövészek szünet nélkül lövöldöztek ránk. Végül sikerült eloltanunk a tüzet.”
Amikor az elcsigázott katonák ismét összegyűltek a két tanteremben, Mackay parancsot adott, hogy bugyolálják lábukat álcázóköpenyükbe és ingükbe. “A kőpadlót vastagon elborították az üvegszilánkok, a vakolat és a fémrepeszek, a lépcső sikamlós volt a vértől. Valahányszor léptünk, hátborzongató csikorgás töltötte be a termeket.” Mackay éppen a pincébe készülődött, hogy meglátogassa sebesültjeit, amikor, emlékezete szerint, “villanás és irtózatos robbanás vakított el. Már csak arra emlékszem, hogy valaki eszméletre pofozott.” A tűzvészben a németek páncélöklöket hoztak, hogy egyszer és mindenkorra végezzenek a kis angol egységgel. Mackay kábultan és hitetlenkedve látta, hogy az iskolaépület délnyugati sarkát és a még füstölgő tető egy részét ellőtték. Súlyosbította a helyzetet, hogy az osztálytermek mindinkább mészárszékre emlékeztettek: halottak és sebesültek hevertek mindenütt. “Alig néhány perccel később – emlékezik Mackay – odalépett hozzám valaki, és azt mondta, úgy látja, bekerítettek bennünket. Kinéztem az egyik ablakon. Odalenn nyüzsögtek a németek. Furcsa módon semmit sem tettek, csak álldogáltak a pázsiton. A nyugati oldalon nem, de másutt mindenfelé ellenséget láttam. Azt hitték, hogy a páncélöklök végeztek velünk, mert nem lőttünk.”
Mackay óvatosan átmászott a padlón fekvő testek között, és parancsot adott katonáinak, hogy fogjanak kézigránátokat. “Ha elordítom magam, hogy »Tűz!«, dobjatok, amit csak lehet, és lőjetek, amivel csak tudtok!” – mondta. Mihelyt visszatért a délnyugati ablakhoz, kiadta a parancsot. “A fiúk kézigránátokat szórtak az alattuk álló németek fejére. Azután minden megmaradt fegyverünkből, hat golyószóróból és tizennégy géppisztolyból lőttük a németeket.” A fültépő zaj közepette az ejtőernyősök körvonala világosan kirajzolódott az ablakkeretekben. Szinte kapásból tüzeltek, és közben csatakiáltásukat harsogták: “Whoa, Mohammed!” Néhány perc múltán, “amikor ismét kinéztem – emlékezik Mackay –, csak szürke szőnyeget láttam odalent. Vagy harminc, de lehet, hogy ötven németet kaszáltunk le.”
Mackay katonái ezután nekiláttak, hogy összeszedjék a sebesülteket és halottakat. Az egyik haldokló tizenöt golyót kapott a mellébe. Öten válságos állapotban voltak, és szinte valamennyi katona égési sebeket szenvedett, amikor a tetőn a tüzet oltotta. Mackayt újra megsebesítette egy szilánk, és meglepve észlelte, hogy lába beledagadt a csizmájába. Sem ő maga, sem Pinky White, a szanitécet helyettesítő utász nem tudta eltávolítani a szilánkot, ezért Mackay szorosabbra fűzte a csizmáját, hogy meggátolja a további dagadást. ötven katonájából huszonegy maradt – négyen elestek, huszonötén megsebesültek. Élelmiszerük egyáltalán nem volt, vizük is csak alig, viszont az őrnagy előrelátóan rengeteg morfiumot tárolt, s legalább enyhíthette a sebesültek fájdalmait. “Szinte mindenki légnyomással és kimerültséggel bajlódott – emlékezik –, de mégiscsak sikerült újabb lélegzetnyi szünethez jutnunk. Nem hittem, hogy derűs a helyzetünk, de a BBC-ből úgy értesültünk, hogy minden tervszerűen halad. Rádiókapcsolatot létesítettem az ezredessel, közöltem vele létszámunkat, meg hogy valamennyien jól vagyunk, és álljuk a sarat.”

Hendy őrvezető épp elszundikált volna, amikor a távolból harangkongást hallott. Először arra gondolt, Horrocks harckocsijainak közeledtét jelzi, de a hang nem bizonyult sem ütemesnek, sem állandónak. Hendy rádöbbent, hogy nyilván vagy lövedékek, vagy srapnelszilánkok érik a harangot. A hídfeljáró túlsó felén lévőkre, Frost ezredes katonáira gondolt, meg arra, vajon bírják-e még. Újra megdöndült a harang, és Hendy hátán végigfutott a hideg. Nem szabadulhatott a kísérteties érzéstől, hogy a lélekharangot kongatják.
A segítség, amelyre Frostnak oly égető szüksége volt, szinte elért a hídhoz. Alig egy mérföldnyire, a Szent Erzsébet Kórház és a Rajna között széthúzódó négy elszánt zászlóalj próbált áttörni hozzá. J.A.C. Fitch ezredes 3. zászlóalja megkísérelte, hogy az Oroszlán-útvonalon hatoljon előre – ez volt az a Rajna menti út, amelyen két nappal korábban Frost eljutott a hídig. A sötétben, rádió-összeköttetés híján Fitch-nek sejtelme sem lehetett arról, hogy még három zászlóalj tart a hídnak: David Dobie alezredes 1., G.H. Lea alezredes 11. és W.D.H. McCardie 2. South Staffordshire-i zászlóalja. Dobie egységeit néhány száz méter választotta csak el tőle.
Szeptember 19-én, kedden hajnali 4 órakor a 11. zászlóalj és a 2. South Staffordshire-iek megkezdték előnyomulásukat a Szent Erzsébet Kórház és az arnhemi városi múzeum közötti sűrűn lakott kerületben. Tőlük délre, az Oroszlán-útvonalon, ahol már Fitch is elkeseredett ellenállásba ütközött, most az 1. zászlóalj próbált előretörni. A hadmozdulatait összehangoló három zászlóalj eleinte teret nyert. Hajnalra azonban nem fedezte őket tovább a sötétség. Az éjszaka egyenetlen német ellenállás egyszeriben rájuk összpontosult. Az előnyomulás elakadt, az angol zászlóaljak szorosra vont hálóban találták magukat. Háromfelől ellenséges egységek csapdájába kerültek – talán már várták is, hogy az angolok odaérjenek. A németek jól felkészültek a mészárlásra. A szemközti utcákat eltorlaszoló harckocsik és félhernyótalpasok lőni kezdték és megállították az angol zászlóaljak elővédjeit. Az északra húzódó rendező pályaudvar magas töltésén és a házak ablakaiban lesben álló német géppuskások tüzet nyitottak, a Rajnán túlról pedig, a téglagyárból vízszintesen tüzelő több csöves légvédelmi lövegek széles rendet vágtak Dobie zászlóaljában, és tűzzel árasztották el a Rajna menti alsó útvonalon előnyomuló Fitch alakulatait. Ezt a zászlóaljat, amely már amúgy is súlyos veszteségeket szenvedett a két leszállás óta, szétmorzsolta a légelhárító ütegek kíméletlen tüze, úgyhogy nem is számíthattak már egységnek. A katonákon fejvesztettség lett úrrá. Sem előre, sem hátra nem mehettek. A nyílt úton semmiféle fedezéket nem találtak, és a németek módszeresen kaszálták őket. “Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a fritzeknek jóval több a lőszerük, mint nekünk – állapítja meg Ernest Seccombe kapitány. – Megkíséreltünk szökellve eljutni az egyik fedezéktől a másikig. Éppen nekirugaszkodtam, amikor gyilkos kereszttűzbe kerültem. Eldőltem, akár egy krumplis-zsák. Kúszni sem bírtam.” Seccombe, aki mindkét lábába golyót kapott, tehetetlenül nézte, hogyan közeledik felé két német. A németül jól beszélő angol kapitány megkérte őket, nézzék meg a lábát. Lehajoltak, és megvizsgálták sebeit. Az egyik német fölegyenesedett. “Sajnálom, kapitány úr – közölte Seccombe-bal –, de attól tartok, az ön számára véget ért a háború.” Odahívták szanitéceiket, akik el is szállítottak a Szent Erzsébet Kórházba.
Fitch egyik tisztje véletlenül megpillantotta Dobie egységeit az alsó útvonalon, mire az első zászlóalj katonái, súlyos veszteségeik ellenére, áttörtek Fitch alakulatának szánalmas maradványaihoz. Dobie újabb elkeseredett kísérletet tett, hogy elérjen a hídhoz, de nem sok reménye lehetett. Jómaga is belevetette magát a heves tűzbe, és bakugrásban tört előre Fitch emberei fölött, de találat érte, és német fogságba esett (később sikerült megszöknie). Mire beesteledett, zászlóaljból alig negyvenen maradtak. Egyikük, Walter Boldock közlegény mondta el: “Újra meg újra nekirugaszkodtunk, de katasztrofális eredménnyel. Aknavetőkkel lőttek szüntelenül, a német harckocsik pedig szinte kartávolságra közelítettek meg minket. Megpróbáltam golyószórómmal kilőni az egyiket. Azután hátrálni kezdtünk. Átkúsztam egy törött vízvezetéki főcsövön. Az árokban kék overallos halott polgár feküdt, víz nyaldosta körül tetemét. Amint elhagytuk Arnhem külvárosát, bizonyos voltam afelől, hogy ide többé nem térünk vissza.”
Fitch katonáit, akik megkísérelték, hogy Dobie zászlóaljának nyomában maradjanak, ismét megtizedelték. AZ előnyomulás elvesztette minden értelmét. A csatát összegező zárójelentések rávilágítanak arra, hogy a zászlóaljban ekkor már teljes volt a fejetlenség. “Előrehaladásunk ellen nem lehetett panasz, amíg el nem értünk a leszerelt pontonhídhoz – olvasható a 3. zászlóalj jelentésében. – Ekkor azonban az 1. zászlóalj sebesültjei kezdtek átáramlani sorainkon. Nehéz géppuskákkal, 20 milliméteresekkel és aknavetőkkel lőttek bennünket… egyre súlyosabbakká váltak a veszteségeink, kis csoportokban percenként indítottuk hátra a sebesülteket.”
Amikor Fitch látta, hogy zászlóaljára megsemmisülés vár, visszarendelte katonáit a Rajna-pavilonhoz, egy folyóparti hatalmas vendéglő épületébe, ahol a zászlóalj maradványai átcsoportosíthatták erőiket, és állásokat foglalhattak el. “Minden tisztnek és katonának a maga erejéből kell visszajutnia – tudatta Fitch katonáival. – Láthatóan a teljes körzetet lövik, és csakis az kerülhet vissza sértetlenül, aki maga vág neki.” Robert Edwards közkatona egy őrmesterre emlékezik, “akinek a csizmája minden lépésre vért préselt sebeiből. Azt mondta nekünk, hordjuk el magunkat innen, és jussunk el a legelső szervezett egységig.” Fitch ezredes nem ért el a Rajna-pavilonig – a végzetes visszavonulás közben megölte egy aknaszilánk.
A véletlenek összjátéka folytán két angolnak sikerült bejutnia Arnhembe, pedig semmi keresnivalójuk nem lett volna ott. Anthony Deane-Drummond őrnagyot, a hadosztály híradósegységeinek helyettes parancsnokát annyira aggasztotta a rádió-összeköttetés megszakadása, hogy tiszti szolga gépkocsivezetőjével, Arthur Turner őrvezetővel, előrement, hogy megállapítsa, mi okozta a zavart. Deane-Drummond és Turner hétfő reggel óta úton volt. Először Dobie zászlóaljának helyét állapították meg. Ott értesültek, hogy Frost a hídon van, Dobie pedig támadásra készül, hogy áttörjön hozzá. A folyó menti úton utolérték a 3. zászlóaljat, amely nagy kínnal-keservvel tört Arnhem felé. Deane-Drummond velük maradt. A kis alakulat súlyos tűzbe került, és Deane-Drummond egyszerre csak azon kapta magát, hogy átveszi az egyik század maradványát, melynek parancsnoka elesett.
Deane-Drummond őrnagy emlékezete szerint szakadatlan kézifegyvertűzben és olyan szoros ellenséges gyűrűben jutott el csoportjával egy kis öböl menti településbe, hogy a németek már nyeles kézigránátokat hajigáltak rájuk. S akkor megpillantotta a hidat. “A kiszemelt házakhoz vezető út utolsó kétszáz méterén az emberek úgy hullottak, mint a legyek – emlékezik Deane-Drummond. – Alig húszan maradtunk, s láttam, hogy a zászlóalj többi egysége messze lemaradt mögöttünk, és már nem is igen érhet utol.” Katonáit három csoportra osztotta, és elhatározta, hogy megvárja, míg besötétedik, aztán leereszkedik a folyópartra, átússza a folyót, majd megkísérel visszaúszni, hogy lejjebb, nyugatabbra elérje a hadosztály-parancsnokságot. Körös-körül németek voltak mindenütt, ezért embereivel egy kis sarokházba húzódott, és várt. Egyszerre csak döngetni kezdték a bejárati ajtót. Deane-Drummond és a kíséretében lévő három katona a ház végébe rohant, és bezárkózott egy parányi mosdóba. Az oda hallatszó zajokból ítélve úgy tetszett, hogy a németek megerősítik az épületet. Deane-Drummond tehát csapdába került. Társaival együtt még majd három napon át a parányi kis helyiségben rostokolt.
Időközben a 3. zászlóalj és a South Staffordshire-iek több órás öldöklő utcai harc után szintén elakadtak. Az ellentámadásba lendülő német harckocsik gyilkos tüzet zúdítottak rájuk, és végül lassú visszavonulásra kényszerítették őket.
Maurice Faulkner közkatona még jól emlékszik, hogy a zászlóalj néhány egysége súlyos veszteség közepette elért a múzeumhoz, de ott ismét harckocsikkal került szemközt. “Láttam, hogy a mieink közül valaki egy ablakból ráugrik egy harckocsira, és megkísérel kézigránátot dobni a tankba – mondja. – Egy német mesterlövész agyonlőtte, de azt hiszem, csapdába került, és úgy gondolta, nincs más választása.” William O'Brien közlegény szerint “a helyzet egyszerre csak zűrzavarossá vált. Senki sem tudja, mit tegyen. A németek Nebelwerfer-aknavetőiket vonultatták fel, mi pedig elvesztettük a fejünket az akna sivításában. Kezdtem úgy érezni, hogy tábornokaink oktalanul vezényeltek bennünket ilyen helyzetbe. Csak az járt a fejemben, hol a fenébe lehet a 2. hadsereg.”
Andrew Milbourne közkatona az oosterbeeki templom közelében hallotta, hogy géppuskásokért kiáltoznak. Jelentkezett, majd azt a parancsot kapta, hogy fogja a géppuskáját, és néhány emberrel a Szent Erzsébet Kórház-i útkereszteződésnél segítsen fedezni a visszavonulóban levő két zászlóaljt. Milbourne dzsipre rakta Vickersét, és három társával elindult a kórház felé. Az útkereszteződés közelében, egy ház kertjében állította fel géppuskáját. Alig készültek el, máris megkezdődött személyes háborúja. Mintha az aknákat és gránátokat csakis neki szánták volna a németek. Míg a zászlóaljak első katonai visszafelé futottak, géppuskatűz-függönyt vont eléjük. Azután már csak arra emlékezik, szélhez hasonló suhogó hangot hallott, majd egy villanást látott. Néhány pillanat múlva magához tért, és megállapította, hogy a szemével és mindkét kezével baj történt. Arra is emlékezik, hogy mellette valaki felkiáltott: “Úristen, ez megkapta a magáét!”
Thomas Pritchard közlegény is hallotta a süvítő hangot, és a Milbourne körül támadt csoportosuláshoz rohant. “Ott feküdt a szétroncsolt Vickersen, mindkét keze bőrcafatokon lógott, egyik szeme kifolyt. Ordítani kezdtünk szanitécért.” A közelben Milbourne legjobb barátja, Terry “Taffy” Bruce, a 16. tábori kórház tizedese, meghallotta, hogy valaki szanitécért kiállt. Éppen egy gránátszilánkos sebesültet kötözött. Faképnél hagyta, és az ordítás irányába futott. “Gyorsan – kiáltott rá valaki –, Vickers kikészült.” Bruce emlékezik, hogy futás közben szinte egybefolyt a szakadatlan géppuskaropogás, és aknák meg gránátok csapódtak mindenütt. Átfurakodott egy csoporton, és iszonyodva látta, hogy Milbourne fekszik előtte. Villámgyorsan átkötötte karjait, és sebesült pofacsontja alá kötést helyezett el, hogy óvja a bal szemét. Még ma is emlékezik, hogy közben folyton beszél hozzá. “Csak karcolás, Andy – hajtogatta –, nem egyéb.” Azután fölnyalábolta, és barátját egy közeli kötözőhelyre vitte, ahol egy holland orvos azonnal munkába fogta. Bruce pedig visszatért az első vonalba.
Visszatérőben úgy látta, mintha száz katona heverne a földeken és az út mentén. “Meg-megálltam – emlékezik –, de legtöbbjükért csak annyit tehettem, hogy lehúztam a köpenyüket, és leborítottam vele az arcukat.” Egy sebesült őrmestert legjobb tudása szerint bekötözött, és éppen továbbindult volna, amikor a sebesült utána nyúlt. “Nem bírom – mondta –, nagyon kérlek, fogd a kezem”. Bruce leült mellé, és két tenyere közé fogta az őrmester kezét. Milbourne-ra gondolt, legjobb barátjára, és arra a számtalan katonára, aki aznap végeláthatatlan sorokban özönlött vissza. Néhány perc múlva egy rántásra riadt. Letekintett, és látta, hogy az őrmester meghalt.
Az angol csapatoknak nem voltak páncéltörőik, elfogytak a páncélökleik, és súlyos veszteségek közepette; teljes zűrzavarban vonultak vissza. A támadás összeomlott. A két zászlóalj nem jutott túl a Szent Erzsébet Kórház körüli negyeden. Az utcák útvesztőjében mégiscsak elértek egy sikert: a támadás során elfoglalták a Zwarteweg 14. számú házat, amelyből Urquhart tábornoknak mindaddig nem sikerült megszöknie.
“Hallottuk, hogy a ház előtt felbőg az önjáró ágyú motorja, majd megcsikordultak hernyótalpai – írta később Urquhart –, s eltávolodott.” Hamarosan megjelent Antoon Derksen, és “izgatottan közölte, hogy az út végén feltűntek az angolok. Lerohantunk az utcára, és hálát adtam az égnek, hogy ismét összetalálkozhattam a mieinkkel.”
Amikor a South Staffordshire-iek egyik tisztjétől megtudta, hogy parancsnoksága egy Hartenstein nevű szállodában van Oosterbeekben, Urquhart azonnal lefoglalt egy dzsipet, és a mesterlövészek golyózáporán át rontott a hadosztályparancsnokságra.
Reggel 7 óra 25 perc volt. Majd harminckilenc órája volt távol parancsnoki posztjától, és a csata legválságosabb szakaszában semmit sem tehetett.
A Hartensteinban az elsők között G.A. Pare lelkész találkozott Urquharttal. “Elég rossz híreink voltak – emlékezik. – Úgy tudtuk, hogy a tábornok fogságba esett, a 2. hadseregnek pedig híre sem volt.” Pare éppen lefelé tartott a szálloda lépcsőjén, “amikor kit látnak szemeim: a tábornokot! megláttuk többen is, de egyikünk sem jutott szóhoz. Döbbenten meredtünk a lépcsőn felfelé igyekvő tábornokra.” Mocskosan és kétnapos szakállal elég elképesztő lehettem – írja Urquhart. Charles Mackenzie ezredes a hadosztály vezérkari főnöke kirohant a folyosóra. Ő is rámeredt Urquhartra, majd így üdvözölte: “Már azt hittük, tábornok úr, hogy örökre eltávozott.”
Mackenzie hamarjában tájékoztatta Urquhartot a távollétében történtekről, majd fölvázolta a pillanatnyi helyzetet – már amennyit a hadosztály-parancsnokság látott belőle. Megdöbbentő kép tárult Urquhart elé. Elkeseredetten hallotta, hogy büszke hadosztályát szétugrasztották és tönkreverik. Elgondolta, hányféle balszerencse üldözi a Market-haderőket: a leugrási övezetek és a híd közötti nagy távolság, a rádió-összeköttetés szinte teljes csődje, Hackett 4. dandárának időjárás okozta késedelme, az értékes utánpótlási szállítmányok elvesztése, végül pedig Horrocks harckocsijainak lassú előrehaladása. Urquhart elképedten hallgatta a jelentést, hogy a XXX. hadtest még Nijmegenig sem ért el. Felháborította a parancsnokság kérdésében kipattant, Hackett és Hicks közötti vita, kiváltképpen, mert ők ketten éppen azokban az órákban tűntek el Lathburyvel, amikor a csata irányításához határozott parancsnokra lett volna szükség. De leginkább bánta a hadművelet tervezésének hihetetlen derűlátását, hogy nem méltatták kellő figyelemre a Bittrich páncéloshadtestének jelenlétéről szóló híreket.
Ez a balszerencse-sorozat a pusztulás szélére sodorta a hadosztályt. A megritkított “Vörös Ördögöket” fegyelmük és hősiességük tartotta össze. Urquhart eltökélte, hogy valamiképpen reményt önt katonáiba, s századok szintjéig egybehangolja a csapatok erőfeszítéseit. Tudta azt is, hogy ehhez többet kell követelnie fáradt, sebesült katonáitól, mint légideszant-parancsnoknak valaha. Mást azonban nem tehetett. A halk szavú tábornok, aki élt-halt katonáiért, fölismerte, hogy mivel a németek mindegyre új erősítéseket kapnak, habozás nélkül kell cselekednie, máskülönben “hadosztályomat teljesen felőrlik”. Talán máris elkésett, nem óvhatja meg a szívéhez nőtt hadosztályt a pusztulástól.
Elég volt egyetlen pillantást vetnie a térképre, s láthatta, mennyire elkeserítő a helyzet. Arcvonal nem is létezett. Most, hogy a lengyelek kivételével megérkezett valamennyi alakulata, a nyugatra elterülő legfőbb leugrási övezetekből kivonultak, és körülöttük, az utánpótlási körzetektől eltekintve, Hicks védelmi vonalait megrövidítették és hátrébb vonták. Urquhart látta, hogy Hackett a Wolfhezétől nyugatra húzódó magaslatok és Johannahoeve-farm felé törekszik. Ali. zászlóalj és a South Staffordshire-iek a Szent Erzsébet Kórház szomszédságában harcoltak. Semmi hír nem érkezett arról, mennyit haladt az 1. és a 3. zászlóalj a Rajna menti alsó úton. De Urquhart büszke elégtétellel nyugtázta, hogy Frost még mindig szívósan áll a hídnál. A hadműveleti térképen piros nyilak mutatták az újonnan jelentett ellenséges harckocsi- és csapatösszevonásokat. A németek több helyütt szemmel láthatóan az angol egységek mögött vontak össze újabb erőket. Urquhart nem tudta, elég idő áll-e rendelkezésére zsugorodó csapatainak átszervezésére, előnyomulásuk összehangolására, s hogy egy utolsó erőfeszítéssel elindítsa őket a híd irányába. Mivel mit sem tudott az 1. és a 3. zászlóalj immár pótolhatatlan veszteségeiről, azt hitte, még megkockáztathatja.
“Leginkább az foglalkoztatott – írja visszaemlékezéseiben –, hogy ki irányítsa a városban folyó harcot? Ki hangolja össze a hadműveleteket? Lathbury megsebesült, ő szóba sem jöhetett. Senkit sem jelöltek, hogy tervet készítsen.” Éppen nekiült, hogy összeüssön valamit, amikor megérkezett Hicks dandártábornok. Roppantul megörült Urquhartnak, és megkönnyebbülten adta vissza a hadosztály parancsnokságát. “Megmondtam neki – írja Urquhart –, hogy haladéktalanul be kell juttatnunk valakit a városba. Méghozzá magas rangú tisztet, aki össze tudja hangolni Lea és McCardie támadását. Rádöbbentem arra, hogy néhány száz méterre voltak csak tőlem, és okosabban tettem volna, ha ott maradok Arnhemben. Végül Hilary Barlow ezredest, Hicks helyettesét küldtem be. Éppen ilyen emberre volt szükségem. Megmondtam neki, hogy be kell jutnia a városba, és rendet kell teremtenie a zűrzavarban. Elmagyaráztam neki, hol állnak Lea és McCardie egységei, aztán egy dzsippel és egy adó-vevővel útnak indítottam, és a lelkére kötöttem, hogy gondoskodjon a támadás összehangolásáról.”
Barlow nem jutott el a zászlóaljakig. Valahol útközben elesett. “Mintha a föld nyelte volna el”, emlékezik Urquhart. A holttestét sem találták meg.
A támadás összehangolásával szinte azonos fontossága volt annak, mikor és hova érkeznek a lengyelek. Frost jól tudta, hogy a híd déli végén felkészült ellenséges haderő kellős közepébe ugranak majd – Urquhart is sejtette, hogy a német csapatok már páncélos-erősítéseket is kaptak. Megtörténhet, hogy az ejtőernyős-hadművelet mészárlássá fajul. Ezért megkísérelte, hogy megállítsa őket, és noha a rádióösszeköttetés bizonytalan volt – senki sem tudta, eljutnak-e az üzenetek Londonba –, figyelmeztetést küldött, és követelte, hogy új leugrási térséget jelöljenek ki. Az angliai hadtest-főhadiszállás azonban nem kapta meg az üzenetét. Valójában az újabb kedvezőtlen fordulaton ez sem változtatott: köd borított számos angliai repülőteret, ahonnan a harmadik hullám repülőgépeinek és vitorlázógépeinek el kellett volna indulniuk.

A Horrocks harckocsijainak készített folyosó ismét nyitva állott. Sonnál, negyvenhat mérfölddel Arnhemtől délre, az utászok büszkén nézték, hogyan dübörög át az első angol páncélos az általuk rögtönzött Bailey-hídon. Ismét nekilendült a páncélos-gárdahadosztály – élén most a gránátosok haladtak. Szeptember 19-én reggel 6.45-kor a Garden-haderők harminchat órát késtek az eredeti tervekhez képest.
A folyosó e szakaszán senki sem láthatta, mivel jár majd ez a késés – pedig a bajok csak most kezdődtek. Harmincöt mérföldre északra, Nijmegennél a nagy Waal-híd még mindig német kézen volt. A légideszantegységek parancsnokai attól tartottak, ha nem sikerül sértetlenül, méghozzá rövid időn belül elfoglalniuk, a németek fel fogják robbantani.
E lehetőség sürgőssé tette volna a páncélosok előnyomulását. Gavin tábornok, Browning hadtestparancsnok és Horrocks szemében a nijmegeni híd vált a terv sarkalatos pontjává. A parancsnokok még nem tudták, milyen katasztrófa érte az 1. angol légideszant-hadosztályt. Német propagandaadások azt sugározták, hogy Urquhart tábornok elesett, hadosztályát szétverték, de a hadosztály-parancsnokságtól semmiféle jelentés sem érkezett a főhadiszállásra. A harckocsioszlopok katonái azt hitték, hogy a Market-Garden hadművelet jól halad. Ugyanígy vélekedtek Taylor tábornok “Vijjogó Sasai” is. “A 101. hadosztály katonái biztosítéknak és ígéretnek tekintették a harckocsik dübörgését és ágyúik látványát – írta később S.L.A. Marshall tábornok –, biztosítéknak, hogy minden mozdulatuk tervszerű, és ígéretnek, hogy a terv végrehajtható.”
Amint a harckocsik elrobogtak előttük, Taylor tábornok 101. hadosztályának katonáit büszkeség fogta el, mert eszükbe jutottak tulajdon sikereik. Leküzdötték a váratlanul erős ellenállást, és megvédtek az Eindhoven és Veghel közötti tizenöt mérföld hosszúságú útszakaszt. Amerre a királyi lovasság páncélkocsijai, a gránátosok harckocsijai és a XXX. hadtest járműveinek hatalmas sorai elszáguldottak, az út mentén felsorakozott katonák lelkesen integettek és éljeneztek. A harckocsioszlop Sonból perceken belül Veghelbe ért. Azután a páncélos elővédek éke lendületesen – úgy, ahogyan Montgomery a teljes előnyomulást tervezte –, a hurrázó, zászlókat lobogtató holland tömegek sorfala között továbbrobogott, és reggel 8.30-kor elérkezett első állomásukra, Gravéba. Itt a harckocsik egyesültek Gavin 82. hadosztályával. “Tudtam, hogy elértük őket – emlékezik William Chennell tizedes, aki az egyik legelső páncélosban ült –, mert az amerikaiak nem bíztak semmit a véletlenre, és figyelmeztető lövésekkel állítottak meg minket.”
Késlekedés nélkül folytatták útjukat, és az első harckocsik délben elérték Nijmegen külvárosait, vagyis áthaladtak a Market-Garden-folyosó kétharmadán. A járművekkel zsúfolt egyetlen útvonalat a németek bármikor elvághatták volna, ha az éber és rendületlenül helytálló ejtőernyősök nem harcoltak volna önfeláldozóan, hogy nyitva tartsák. Ahhoz, hogy Montgomery merész elképzelése sikerrel járjon, a folyosót létfontosságú vonalnak kellett tekinteni, hiszen ez éltette a hadműveletet. A katonák megmámorosodtak a Sikertől. Hivatalos nyilatkozatok szerint, s ide kell számítani Eisenhower főhadiszállásának közleményét is, minden a terv szerint haladt. Még csak célzás sem történt arra, hogy az Arnhemben harcoló csapatok katasztrófa felé sodródnak.
Frederick Browning tábornokot azonban szorongás fogta él, amikor tizennyolcadikán délután találkozott Gavin tábornokkal, s kiderült, hogy a hadtestparancsnok semmiféle hírt nem kapott Arnhemből. A holland ellenállási mozgalom szórványos információitól eltekintve, Browning híradósai egyetlen helyzetjelentéshez sem jutottak. Jóllehet a hivatalos közlemény szerint rendjén volt minden, a főhadiszállásról és a Dempsey tábornok 2. hadseregétől kapott üzenetek gyötrő, nyugtalanságot keltettek benne. Sehogy sem szabadulhatott attól a balsejtelmétől, hogy Urquhart súlyos helyzetbe került.
Kivált két jelentés aggasztotta. Arnhemben a németek gyorsabban és nagyobb erővel ütöttek vissza, mint ahogyan a szövetséges stratégák elgondolták. A R.A.F. légifelderítőfelvételei pedig azt mutatták, hogy az angolok csupán az arnhemi híd északi végét védik. De Browning még ekkor sem tudta, hogy Urquhart arcvonalszakaszán két német páncéloshadosztály harcol. A rosszat sejtő tábornok figyelmeztette Gavint, hogy “a nijmegeni hidat még ma, de legkésőbb holnap el kell foglalni”. Browningot, amióta csak beavatták a Market-Garden hadműveletbe, aggasztotta az arnhemi híd. Montgomery magabiztosan úgy számított, hogy Horrocks negyvennyolc órán belül a hídnál lesz. Akkoriban Browning azon a véleményen volt, hogy Urquhart csapatai legfeljebb négy napig bírják. Most, a hadművelet harmadik napján – amikor Browning becslése szerint a hadosztály már csak egy napig állhatott helyt maga –, jóllehet nem ismerte a pillanatnyi helyzetüket, figyelmeztetett: “A lehető leggyorsabban át kell törnünk Arnhembe.”
Nyomban azután, hogy a 82. hadosztály arcvonalszakaszán megtörtént a két haderő egyesülése, Browning tanácskozást hívott össze. A gárda páncélosékjének néhány kocsiját visszaküldték Horrocks tábornokért, a XXX. hadtest parancsnokáért, és Allan Adair tábornokért, a páncélos-gárdahadosztály parancsnokáért. A két tiszt Browninggal egy Nijmegentől északkeletre levő magaslati pontra hajtatott, ahonnan áttekinthették a folyót. William Chennel tizedes, aki kocsiján elhozta az egyik tábornokot, ettől fogva a hidat figyelő kis csoport közelében volt. “Meglepetésemre – emlékezik Chennel – azt láttuk, hogy német csapatok és járművek zavartalanul járnak-kelnek át a folyón. Egyetlen lövés sem dördül el, pedig pár száz méterre lehettünk csak tőlük.”
Horrocks és Adair csupán Browning főhadiszállására visszaérve szerzett tudomást arról, milyen heves a németek ellenállása a 82. hadosztály arcvonalszakaszán. “Meglepve értesültem megérkezésemkor, hogy még nem a mienk a nijmegeni híd mondja Adair. Én ugyanis azt gondoltam, mire odaérünk, a légideszantegységek már elfoglalták, s mi csak átrobogunk rajta.” A tábornokoknak most kellett megtudniuk, hogy Gavin megszorult egységeinek megsegítésére Nijmegenből teljes századokat kellett visszarendelni, máskülönben nem védhettek volna a leszállási övezeteket. Az 508. zászlóalj egységei viszont nem bírtak a hídfeljárókat védő SS-alakulatokkal. Browning úgy okoskodott, hogy az egyetlen módja a híd elfoglalásának a kombinált harckocsi- és gyalogsági roham. – A németek kipiszkálásához nem elégségesek a légideszantegységek – közölte Adairrel.
A nijmegeni híd volt a Market-Garden tervben az utolsó láncszem. S mivel már közeledett az az idő, amelynél tovább, Browning szerint, nem állhatták helyt az angol ejtőernyősök, a hadműveletet gyorsítani kellett. A folyosóból még tizenegy mérföld volt hátra. Browning nyomatékosan kijelentette, hogy a nijmegeni hidat mielőbb el kell foglalni.

Heinz Harmel vezérőrnagy, a Frundsberg hadosztály parancsnoka, ingerült volt és elkeseredett. Bittrich tábornok hiába sürgette, mindeddig nem sikerült kivernie Frost alakulatait az arnhemi híd körüli állásokból. “Nevetségesnek kezdtem érezni magam” – emlékezik Harmel.
Ekkor már tudta, hogy az ejtőernyősök lőszere és élelemkészlete jóformán elfogyott. Veszteségeik pedig – ha a németek veszteségei mértékül szolgálhattak – rendkívül nagyok voltak. “Elhatároztam, hogy harckocsik és tüzérség bevetésével az angolok által megszállt minden épületet lerombolok, de amikor láttam, milyen hősiesen harcolnak, úgy véltem, először felszólítom őket, adják meg magukat.” Kiadta a parancsot törzsének, hogy szüntessen tüzet, majd elrendelte, hogy válasszanak ki egy angol hadifoglyot, s az vigye el Frostnak az ultimátumot. A választás egy nemrégiben fogságba esett utászra, a Mackay kapitány alakulatába tartozó huszonöt esztendős Stanley Halliwell őrmesterre esett.
Halliwellnek meghagyták, hogy fehér zászlóval lépje át az angol külső védelmi vonalat, s közölje Frosttal, hogy hamarosan egy német tiszt érkezik a fegyverletétel megtárgyalására. Ha Frost beleegyezik, Halliwell visszatér a hídra, ott Frosttal együtt fegyvertelenül várakozik, amíg a német tiszt átmegy hozzájuk. “Hadifogoly lévén, vissza kellett térnem a fritzekhez, mihelyt átadtam az üzenetet, és megkaptam az ezredes válaszát. Csöppet sem volt ínyemre a dolog” – meséli Halliwell. A németek elvitték az angol védelmi vonalig, onnan fehér zászlóval eljutott Frost parancsnoki állásáig. Idegesen elmondta megbízatását Frostnak. A németek céltalannak tartják a harc folytatását. Az angolokat bekerítették, és semmi reményük sincsen felmentésre. Vagy meghalnak, vagy megadják magukat. Amikor Frost kikérdezte Halliwellt, megtudta, hogy “a németeket láthatóan elkeserítik súlyos veszteségeik”. Frost egy pillanatra fellelkesült, s még ma is emlékezik, hogy azt gondolta, “ha lőszert kapnánk, hazavágnánk az SS-eket”. A németek ajánlatára Frost egyértelműen válaszolt Halliwellnek: “Mondja meg nekik, hogy menjenek a fenébe.”
Halliwell egyetértett a parancsnokával. A németek elvárták, hogy visszatérjen hozzájuk, de semmi kedve nem volt szó szerint megismételni az ezredes szavait, s mint elmagyarázta Frostnak, nehézségekbe is ütközne visszatérni a vonalakon át. “Ha önnek, ezredes úr, mindegy, akkor maradok. A fritzek úgyis megértik az üzenetet.”
A hídfelhajtó túlsó oldalán Eric Mackay kapitány hasonló ajánlatot kapott. Ő viszont úgy döntött, hogy félreérti a németek üzenetét. “Kinéztem az ablakon, és ott láttam egy fritzet nem éppen fehér zsebkendőjével a puskacsöve végén. Felordított hozzám: »Megadni!« Hát úgy értettem, a németek akarják megadni magukat, bár lehet, hogy minket értettek.” A szinte rom iskolaépületben Mackay úgy vélte, hogy a német fegyverletételt gyakorlatilag nemigen lehetne megoldani. “Mindössze két szobánk volt – emlékezik. – A foglyokkal együtt kissé szűken lettünk volna.”
Ezért lekiáltott a németnek: “Eredj innen! Nem ejtünk foglyokat.” Ekkor megjelent a kapitány mellett az ablakban Pinky White, a szanitéc. “Raus! – ordította. – Kotródj!” A többiek is elkezdtek fütyülni, és gúnyosan kiáltozták: “Hordd el magad! Eredj, és harcolj a végsőkig, te rohadék!” A német szemmel láthatóan megértette őket. Mackay emlékezete szerint sarkon fordult, s gyors léptekkel visszatért az SS-ek által megszállt épületbe, “de közben szüntelenül lengette mocskos zsebkendőjét”.
Harmel kísérlete, hogy fegyverletételre bírja a híd hősies, ostromlott védőit, kudarcot vallott. Tovább tombolt az elkeseredett, véres harc.

8

A ködborította Grantham körüli angol támaszpontokon készen állt az 1. lengyel ejtőernyősdandár, hogy bármely percben elindulhasson. Ugrásunk időpontjául délelőtt 10 órát tűzték ki, de a kedvezőtlen időjárás miatt a hadműveletet öt órával elhalasztották, vagyis a dandárnak délután 3 órakor kellett földet érnie. Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy, a lengyelek merész, leleményes parancsnoka, a várakozás óráiban is a gépek mellett tartotta csapatait. Az ötvenkét éves Sosabowski úgy okoskodott, hogy Angliában minden nap köddel kezdődik, viszont ha az idő a vártnál gyorsabban kitisztul, megváltozhatnak a parancsok, ezért alakulatai jobb, ha készek az indulásra. Tudta, hogy már minden óra számít. Meggyőződése szerint Urquhart bajbajutott.
Sosabowskinak semmi különös oka nem volt a balsejtelemre, csupán ösztönére hallgatott. Igaz a Market-Garden elgondolás már a kezdet kezdetétől nem volt ínyére. Bizonyosra vette, hogy a leugrási térségeket távol jelölték ki a hídtól, s így elmarad a meglepetés. Angliában pedig láthatóan senkinek sejtelme sincs, mi történik Arnhemben. Sosabowski megdöbbenten értesült a főhadiszálláson, hogy az 1. angol légideszant-hadosztállyal teljesen megszakadt a rádióösszeköttetés. Csupán annyit tudunk, hogy az arnhemi híd északi vége angol kézen van. Mivel a terven semmit sem módosítottak, a déli parton, Elden község szomszédságában földet érő lengyel alakulatokra várt a híd túlsó végének az elfoglalása.
A tábornokot aggasztotta a hírek hiánya. Afelől sem lehetett bizonyos, hogy Urquhart katonái még védik a hidat. Browning főhadiszállásának összekötő tisztjei tőlük kellett volna Sosabowskinak értesüléseket kapnia – alig tudtak valamit arról, mi is történik Arnhemben. Ezért úgy gondolta, hogy elmegy Ascotba, az 1. szövetséges légideszant-hadsereg főhadiszállására, és beszél Lewis Brereton tábornokkal, a hadsereg parancsnokával. A szolgálati szabályzat azonban másként rendelkezett. Csapatainak parancsnoka Browning tábornok volt, Sosabowski pedig nem akarta megkerülni a szolgálati utat. A terv módosítását csakis Browning rendelhette el, márpedig tőle semmiféle ilyen utasítás nem érkezett. Sosabowski mégis úgy érezte, hogy hiba csúszott a számításába. Ha az angolok csak a híd északi végét védik, az ellenségnek nyilván erős alakulatai varrnak a déli parton, s megeshet, hogy a lengyelek súlyos harcokba bonyolódnak. Sosabowski járműveit és tüzérségét a dél-angliai Down Ampney-i és Torrant Rusthon-i támaszpontról felszálló negyvenhat vitorlázógépnek kellett szállítania, s ezek indulási ideje változatlanul déli 12 óra volt. Mivel a tervnek ezen a részén nem módosítottak, Sosabowski igyekezett meggyőzni magát, hogy végül is minden rendben zajlik majd.

Albert Smaczny hadnagy szintén szorongott. Százada élén át kellett kelnie az arnhemi hídon, hogy a város keleti részében megszálljon néhány épületet. Tűnődött, hogyan jut át egységével a Rajnán, ha a hidat még nem foglalták el. Smacznyt megnyugtatták, hogy a híd addigra angol kézen lesz, de amióta csak sikerült 1939-ben megszöknie a németektől (megtorlásképpen tizenhat esztendős öccsét lőtte agyon a Gestapo), módszeresen szoktatta magát, hogy “felkészüljön váratlan eshetőségekre”.
A lengyelek órákon át várakoztak gépeik mellett, de Közép-Anglia fölött csak nem ritkult a köd. Wladislaw Korob tizedes kezdett ideges lenni. “Nagyon indultam volna már – emlékezik. – Arra gondoltam, hogy talán nem az a legjobb módja a németek pusztításának, ha itt ácsorgunk a repülőtéren.” Stefan Kaczmarek hadnagy végignézett a repülőtéren fölsorakozott gépeken, és “már-már fájdalmas büszkeséget” érzett. Ő is belefáradt a tétlen várakozásba. “Ez a hadművelet – magyarázta katonáinak – majdnem olyan fontos, mint Varsó felszabadítása. Ha sikerül, a konyha felől sétálunk be Németországba.”
A lengyelekre azonban csalódás várt. Sosabowski délben új parancsot kapott. Jóllehet a déli repülőterekről már fölszállhattak repülőgépek, a közép-angliai támaszpontokon még köd ült. Erre a napra lefújták a hadműveletet. “Nincs mit tenni, tábornok úr – közölte George Stevens alezredes, a fő összekötő tiszt, a tiltakozó Sosabowskival. – Nem szállíthatjuk magukat.” Az akciót szeptember 20-ára, szerda reggelre halasztották. “Szóval holnap 10 órakor próbálkozunk”, csitítgatták a tábornokot. Azzal már elkéstek, hogy a csapatokat átirányítsák a déli repülőterekre. Sosabowski legnagyobb bosszúságára megtudta, hogy a készleteit szállító vitorlázógépek már felszálltak, és útban vannak Hollandia felé. A tábornok egyre türelmetlenebb lett, valósággal tombolt. Az ellenségnek óráról órára erősödik az ellenállása, és másnap talán már összehasonlíthatatlanul keményebb harcokra kell számítani – ha kínzó aggályai nem teljesen alaptalanok, gondolta Sosabowski.
Nem voltak azok. Sosabowski vitorlázóval vitt készlete katonástul, járművestül és tüzérségestül szinte a teljes megsemmisülés felé tartott. A harmadik hullám katasztrófával végződött.

A déli légi útvonalat a La Manche-on át mindvégig alacsonyan száguldó felhők takarták. A 101. és a 82. hadosztály, valamint az angol leugrási térségek felé tartó harmadik hullám már kezdettől fogva nehézségekkel küszködött. Délutánra felhőtlen égboltot jeleztek. Ehelyett az időjárás tovább romlott, amikor a kötelékek megkezdték a felszállást. Vadászrajok kényszerültek visszatérésre, mert felhőbe kerülve nem látták a földi célpontokat. Vakon, hogy már a vontatógépet sem látta, sok vitorlázógép pilótája eloldotta a kötelet, kényszerleszállást végzett Angliában vagy a csatorna vizén, s így teljes légi vonatoknak meg kellett szakítaniuk útjukat, és vissza kellett térniük támaszpontjukra.
655 csapatszállító és 431 vitorlázó repülőgép szállt fel, ezeknek alig több mint a fele ért a leugrási térségek és leszállási övezetek fölé – igaz, hogy a csapatokat szállító vontatók és vitorlázók többségének sikerült épségben földet érnie még Angliában vagy másutt. Az európai szárazföld fölött azonban a heves légelhárítótűz és a Luftwaffe támadásai, amit még súlyosbított a kedvezőtlen időjárás, 112 vitorlázógépet és 40 szállítógépet semmisített meg. A 101. légideszant-hadosztálynak utánpótlásul szánt 2310 katona közül csak 1341, a 68 ágyú közül alig 40 jutott el rendeltetési helyére. Taylor tábornok csapatai olyan szorult helyzetben voltak, hogy a negyven ágyút jóformán a földet érését követő percekben harcba vették.
Gavin tábornok 82. légideszant-hadosztálya még rosszabb körülmények között harcolt. Mikor minden katonára szükség lett volna a döntő jelentőségű nijmegeni hidak elleni támadáshoz, Gavin vitorlázókon szállított 325. gyalogosezrede egyáltalán nem érkezett meg. Akár a lengyel csapatok, az ugyancsak Grantham körzetében állomásozó 325-ösök repülő- és vitorlázógépei sem szállhattak fel. A legsúlyosabb csapás azonban az volt, hogy a 82. hadosztálynak szánt 265 tonna lőszerből és egyéb készletekből csupán mintegy 40 tonnát sikerült eljuttatni.
Az angol szektorban, ahová Urquhart nemcsak lengyeleket, hanem teljes utánpótlási szállítmányt is várt, megtörtént az összeomlás. Az utánpótlás-ledobási körzeteit az ellenség lerohanta, és jóllehet az angolok nagy erőfeszítéseket tettek, hogy a 163 gépből álló légi konvojt eltérítsék a Hartenstein Hoteltól délre létesített új körzet fölé, kudarcot vallottak vele. Urquhart katonái, akik legfőképpen a lőszerhiány miatt szenvedtek, azt látták, hogy a repülőgép-kötelékek a német légvédelmi ütegek viharos tüzelése közepette közelednek, majd megjelentek az ellenséges vadászgépek, rávették magukat a kötelékekre, és géppuskatűzzel árasztották el az utánpótlás-ledobási körzeteket.
Délután 4 óra tájban G.A. Pare tisztelendő, a vitorlázópilóta-ezred lelkésze egyszerre csak kiáltást hallott: “Jön a harmadik hullám!” A lelkész emlékezete szerint hirtelen “egyre fokozódó zúgás, dübörgés töltötte be az eget, és a levegőt megremegtette az ágyúk rémisztő dörgése. Mi pedig csak nézhettük tehetetlenül, hogyan rohannak barátaink az elkerülhetetlen halálba.”
Pare kétségbeesetten figyelt, “hiszen ezek a bombázók, amelyek rendszerint éjszaka repültek 15000 láb magasban, most fényes nappal 1500 láb magasságban közeledtek. Láttuk, amint sorra lángra lobbannak, mégis tartják az irányt, amíg az utolsó tartályt le nem dobták. Most már világosan láttuk, hogy irtózatos erejű ellenséggel állunk szemben. Küldtünk ugyan rádióüzenetet, hogy a készleteket parancsnokságunk közelében dobják le, de ott talán egyetlen csomag sem ért földet.”
A rendíthetetlen repülőkötelékek vadászfedezet nélkül, sorra dobták le szállítmányaikat a régi leugrási övezetekre. Odalenn a katonák mindent megpróbáltak, hogy fölhívják magukra a figyelmet: füstbombákat gyújtottak, ejtőernyőket lengettek, sőt még a hangást is fölgyújtották – s miközben ezen serénykedtek, Messerschmittek mélyrepülésben géppuskázták őket.
Sok katona emlékezik még egy angol Dakotára, amelyik lángoló jobb szárnnyal szállt a már német kézen levő ledobási övezet fölé. Victor Miller őrmester, még a vasárnapi első hullámban leszállt vitorlázógép pilótája, “nekikeseredve figyelte, hogyan borítják el a lángok a teljes alsó vázat”. Miközben leste, ki tud-e ugrani a gépből a legénység, azon kapta magát, hogy azt motyogja: “Ugorjatok! Ugorjatok!” A gép alacsonyan zúgott el a feje fölött, olyannyira, hogy Miller még a gépajtóban álló és a tartályokat kilökő katonákat is jól látta. Megbabonázva figyelte, hogy a lángoló Dakota visszafordul, ismét elhúz az övezet fölött, és a füstön keresztül is újabb tartályok buknak ki belőle, Douglas Atwell őrmester, ugyancsak vitorlázó-pilóta, jól emlékezik, hogy a katonák kikapaszkodtak árkaikból, és némán meredtek az égre. “Hullafáradtak voltunk, alig volt mit innunk meg ennünk, de abban a pillanatban semmi másra nem gondolhattunk, mint erre a gépre. Mintha csakis ez a gép lett volna a levegőben. A katonák lába gyökeret vert – s az a szállítás-irányító csak lökte ki az ajtón a csomagokat.” A pilóta szilárdan kézben tartotta a gépet, és másodszor is elhúzott a leugrási övezet fölött. Geoffrey Powell őrnagy megigézve bámult, “hogyan telik embertől ilyen. Le sem tudtam venni róla a szememet. S egyszerre nem volt repülőgép, csak egy narancsszínben izzó tűzgömb.” Amikor lezuhant, kormányánál még ott ült pilótája, a harmincegy éves David Lord pilóta hadnagy, Miller a fákon túl “olajos füstoszlopot látott, ez jelezte sírját annak a hősies legénységnek, amely meghalt, hogy mi élhessünk.”
Miller őrmester azonban tévedett. A tragikus sorsú Dakota legénységének egyik tagja túlélte a katasztrófát. Henry Arthur King repülő hadnagy, a repülőgép navigátora, emlékezik, hogy alig néhány perccel délután négy óra előtt, amikor a gép már közeledett a ledobási övezet fölé, a légvédelem eltalálta és lángba borította a jobb oldali motort. Lord a belső rádión megkérdezte: “Semmi baj? Milyen messzi vagyunk még a ledobási körzettől, Harry?”, – “Három perc repülésre.” kiáltott vissza King. A gép erősen jobbra dőlt, és King látta, hogy gyorsan süllyednek. A lángok elharapóztak a szárnyon, és a fő üzemanyagtartály felé kúsztak. “Odalenn szükségük van a holmikra! – hallotta Lord hangját. – Föléjük repülünk, aztán ugrunk csak ki. Mindenki csatolja föl az ejtőernyőjét.”
Mihelyt King megpillantotta a ledobási körzetet, szólt Lordnak. “Jól van, Harry, látom – válaszolta a pilóta. – Eredj hátra, és segítsél nekik a kosarakkal.” King visszabotorkált a nyitott ajtóhoz. A súlyos kötegek mozgatásához használt görgőket találat érte. Philip Nixon, a készletek ledobását irányító tizedes a hadtápszolgálat három katonájával nyolc nehéz lőszereskosarat hurcolt az ajtóhoz. A katonák kibújtak az ejtőernyő-hevederekből, hogy jobban boldoguljanak. Ötüknek már hat kosarat sikerült kilökniük, amikor kigyulladt a piros lámpa, jelezve, hogy a gép elhagyta a ledobási körzetet. King bekapcsolta a belső adó-vevőt. – Dave – kiáltotta Lordnak –, kettő még maradt. – Lord éles kanyart tett bal felé. – Újra föléjük szállunk – válaszolta. – Figyeljetek!
King látta, hogy talán ötszáz láb magasságban repülnek, és “Lord úgy lavírozott a hatalmas géppel, mint egy vadászrepülővel. Megkíséreltem segíteni a hadtápos fiúknak, hogy újra belebújhassanak ejtőernyőikbe. Felvillant a zöld fény, és kilöktük a báláinkat. Ezután már csak arra emlékezem, hogy Lord fölkiáltott: »Ugorjatok! Ugorjatok! Az isten szerelmére, ugorjatok már!« Iszonyú robbanás rázta meg a gépet, és kirepültem. Nem emlékezem, hogy megrántottam volna az oldózsinórt, nyilván ösztönösen tehettem. Rettenetes ütéssel zuhantam a hátamra. Emlékszem, rápillantottam az órámra, és láttam, hogy alig kilenc perce kaptunk csak találatot. Egyenruhám csúnyán megperzselődött, és sehol sem találtam a cipőmet.”
Majdnem egy órába tellett, amíg King belebotlott a 10. zászlóalj egyik századába. Valaki teával és egy szelet csokoládéval kínálta. “Nekünk sincs egyebünk” – vigasztalta az egyik katona. King rámeredt. “Hogyhogy? Hiszen most dobtunk le készleteket!” A katona a fejét rázta. “Ledobtátok a szardíniát, csakhogy a fritzek kapták. Minekünk semmi sem jutott.” Kingnek elállt a szava. Lord repülő hadnagyra gondolt, a gép legénységére és a katonákra, akik még az ejtőernyőiket is levetették erőlködéseikben, csakhogy lelökjék a kincset érő élelmiszert a csapatoknak. A gép egész legénységéből maga maradt meg. S most rá kell döbbennie, hogy katonáinak halála értelmetlen volt.
A leszállási övezetben, de leginkább Wageningben és Renkum környékén sorra végeztek kényszerleszállást a repülőgépek. Némelyek a Rajna déli partján értek földet. Walter Simpson őrmester emlékezik, hogy pilótája beleordította a mikrofonba: – Úristen, eltaláltak minket! – Simpson kinézett, és látta, hogy a bal oldali motorjuk kigyulladt. Hallotta, hogy a pilóta leveszi a gázt, s a gép bukórepülésbe fogott. A halálra rémült Simpson emlékezete szerint “még átvonszolta farkát az északi folyóparton, kissé megemelkedett, azután átbukfencezett a vízen, végül a déli partra zuhant”.
A lökés előrerepítette és a vázhoz lapította Simpsont. Rundsdale őrmester, a rádiós, rázuhant. A gép belseje összetört, lángra lobbant az üzemanyag, Simpson jól hallotta a lángok ropogását. Amint megkísérelte kiszabadítani a lábát a rádiós alól, Rundsdale fölordított és elájult eltört a hátgerince. Simpson föltápászkodott, és ölben vitte a vészkijárathoz az őrmestert. A legénység ütéstől kábult négy tagja már ott volt. Simpson visszament a gépbe a többiekért. A bombakioldót eszméletlenül találta. “Cipőjét lerántotta a légnyomás, sarkának egy részét leszakította egy repesz, mindkét karja eltörött”, emlékezik vissza Simpson. Ezt a sebesültet is fölnyalábolta és kivitte. Jóllehet a repülőgép már lobogó lánggal égett, Simpson harmadszor is visszament a gépészükért, akinek a lába törött, és őt is sikerült kicipelnie.
Driel községben a fiatal Cora Baltussen, Reat húga, és Albert, a fivérük, látta, amint Simpsonék gépe lezuhant. Mindhárman a szerencsétlenség színhelyére siettek. “Iszonyatos volt – emlékezik Cora. – Nyolcan voltak, köztük néhány rettenetesen súlyos sebesült. Alig sikerült elvonszolnunk őket az égő roncstól, amikor a gép fölrobbant. Tudtam, hogy a németek keresni fogják a legénységét. Megmondtam a pilótának, Jeffrey Liggens repülő hadnagynak, aki sértetlen maradt, hogy őt el kell rejtenünk valahol kinn a szabadban, a sebesülteket meg bevisszük a falusi rendelőbe. Őt és két társát egy közeli téglagyárban rejtettük el, és meghagytuk nekik, hogy sötétedéskor visszatérünk.” Aznap este Cora a falucska egyetlen orvosának, dr. Sanderbobrorg asszonynak segédkezett a bombakioldó lábának amputálásánál. A háború végül mégis utolérte Corát, és betört a kis Drielbe.
Mindent egybevetve, a száz bombázóból és hatvanhárom Dakotából kilencvenhét megsérült, tizenhármat pedig lelőttek – hiába volt a pilóták és a legénységek hősiessége, Urquhart szorongatott helyzetben levő hadosztálya nem kapott utánpótlást. A 390 tonna ledobott lőszer és egyéb készlet szinte mind ellenséges kézre került. Becslés szerint csupán huszonegy tonnát sikerült megmenteni.
Még súlyosabb megpróbáltatás várt a lengyel dandár járműveit és lövegeit szállító légi vonatra. Kenneth Travis-Davidson repülő-tiszthelyettes egy Horsa vitorlázó másodpilótája, még mielőtt a lengyel szállítmánnyal fölszállt volna Angliában, döbbenten hallotta, hogy szinte semmi eligazítást nem kapnak arról, mi vár rájuk rendeltetési helyükön. Igaz, a légi útvonalakat kijelölték a térképen, és berajzolták azt is, hová kell ledobni a lengyelek járműveit és tüzérségét, de “azt közölték velünk, hogy nem tudják, mi a helyzet”. Az egyetlen tájékoztatás ez volt: “A vitorlázógépek a bíborszínű füsttel jelzett területeken szálljanak le.” Travis-Davidson véleménye szerint “ezt ugyan a kalapunk mellé tehettük”.
A R.A.F. repülőgépei azonban a hiányos tájékoztatás ellenére is megtalálták a Johannahoeve-farm melletti leszállási övezetet, és a negyvenhat vitorlázógép közül harmincegy el is érte. Mihelyt azonban leszálláshoz készülődtek, a német légvédelem eget-földet rázkódtató tüzelésbe kezdett. Egy Messerschmitt vadászrepülőraj több gépet eltalált, géppuskái szitává lőtték a vitorlázók vékony vászon-furnér vázait, kilyuggatták a dzsipek benzintartályait, és néhányat fel is gyújtottak. Más gépeket a légvédelem szedett le. Akiknek pedig sikerült földet érniük, csatatér kellős közepébe kerültek. Hackett 4. dandárának egységei, amelyek elkeseredetten harcoltak, hogy elszakadjanak az ellenségtől, nem értek időben a dombokra és a dombokon túl elterülő leszállási övezetbe, hogy megvédhessek. Az angol és a német csapatok elkeseredett küzdelme a tetőfokára hágott, amikor a lengyelek leszálltak. A teljes zűrzavarban és fejvesztettségben mindkét oldalról tüzet nyitottak rájuk. A vitorlázók közül több kigyulladt, lezuhant a mezőre, vagy beleszánkázott a fákba. A lengyel tüzérek kereszttűzbe kerültek, és nem tudták megkülönböztetni a barátot az ellenségtől, így azután lőtték a németeket is, az angolokat is. S amikor az elképedt katonák nagy sietve kirakták a használható dzsipeket és ágyúkat, a leszállási övezettől kifelé valóságos vesszőfutásban volt részük. Meglepő módon azonban a leszállás utáni veszteségeik csekélyek voltak, csak fejvesztett katona esett fogságba sok. A dzsipek és a készletek zöme megsemmisült, és a nyolc hatfontos páncéltörő ágyúból, amelyre oly égető szükség lett volna, mindössze három úszta meg sértetlenül. Stanislaw Sosabowski aggályai tehát igazolódtak. De mindez csak a kezdete volt az 1. lengyel ejtőernyősdandár megpróbáltatásainak.
Negyven mérfölddel délre, az országút mentén Maxwell Taylor tábornok 101. hadosztályának alakulatai kemény harcot vívtak a folyosó nyitva tartásáért. Best mellett a német 15. hadsereg elszánt védekezése rohamosan apasztotta Taylor erejét. Egyre több egységet kellett bevetni az elkeseredett csatába, amelyet a hadosztály egyik hírszerző tisztje fanyarul “apró számítási hibaként” jellemzett. Taylor tizenöt mérföldes arcvonalszakaszán nőttön-nőtt a németek nyomása, s a “Vijjogó Sasok” okkal nevezték el ezt a frontszakaszt a “pokol országútjának”. Nyilvánvalóvá vált, hogy az ellenség besti támaszpontjáról kiindulva, el akarja vágni Horrocks harckocsiékjét.
Az országúton a torlódó rengeteg jármű pompás célnak bizonyult a német tüzérség számára. Útgyaluk és harckocsik szünet nélkül fel s alá jártak az úton, kilökték a roncsokat a járműoszlopokból, hogy a páncélosok ne akadjanak el. Vasárnap óta a másodlagos fontosságú Best olyan nagy jelentőségűvé vált, hogy már-már mellékessé tett minden egyéb hadműveletet Taylor arcvonalán. A 101. hadosztály parancsnoka azonban eltökélte, hogy teljesen megsemmisíti a Bestnél álló ellenséges erőket.
Kedden kora délután, angol harckocsik támogatásával, Taylor majd a teljes 502. ezredet rohamra indította von Zangen Bestnél álló alakulatai ellen. A hatalmas támadás meglepte az ellenséget. A vitorlázó repülőgépeken nemrégiben érkezett 327. gyalogosezred és az országúton előnyomuló angol páncélosoktól támogatott 2. és 3. zászlóalj kíméletlenül megtisztította a Besttől keletre húzódó erdős térséget. A németek nem tudtak kitörni e gyűrűből, mindinkább a Wilhemina-csatorna partjára szorultak, aztán hirtelen megtört az ellenállásuk. A közel negyvenhat órája szakadatlanul tomboló csata, a friss erők bevetését követően, két óra múltán egyszerre véget ért. Taylor csapatai kivívták a Market-Garden hadművelet első nagy győzelmét. Több mint háromszáz ellenséges katona elesett, ezernél is több fogságba került, s a szövetségesek tizenöt 88 milliméteres ágyút is zsákmányoltak. “Késő délután, amikor a németek már százával adták meg magukat olvasható a hivatalos hadinaplókban –, elterjedt a híre, hogy minden rendelkezésre álló katonai rendőrt ebbe a körzetbe kell irányítani.” Edward Wierzbowski hadnagy, az a szakaszparancsnok, aki már-már elfoglalta a besti hidat, amikor fölrobbantották, maga kísérte be foglyait, pedig egyszer már ő is a németek fogságába esett. Amikor Wierzbowskinak elfogyott a kézigránátja meg a lőszere, s körülötte mindenütt halottak és sebesültek hevertek – hősies szakaszának csupán három tagja nem sebesült meg –, végül megadta magát.
Jóllehet a csata sikeresen végződött, Taylor tábornok nem volt túl a nehezén. A német páncélosok máris támadásra indultak az újonnan vert soni híd ellen, hogy ismét megkíséreljék elvágni a folyosót. Taylor a parancsnokságot biztosító egységgel, egyetlen tartalékjával maga is a harc színhelyére sietett. Egy német Párduc harckocsi már szinte elérte a hidat, amikor páncélöklökkel és egyetlen páncéltörő ágyújukkal sikerült kilőni. Hamarosan több más harckocsit is megsemmisítettek. A német támadás összeomlott, a páncélososzlopok folytathatták előnyomulásukat. A “Vijjogó Sasok” azonban egy pillanatra sem lazíthattak. “Helyzetük a hajdani amerikai vadnyugatra emlékeztetett – jegyezte meg később Taylor –, ahol kis helyőrségeknek kellett helytállniuk az indián rajtaütésekkel szemben a végtelenbe nyúló vasútvonal legváratlanabb szakaszain.”
A németek kíméletlen, villámgyors támadásokra alapozott taktikája erősen ritkította a szövetséges csapatokat. A 101-eseknek majd háromszáz katonája esett el, sebesült meg, vagy tűnt el a szárazföldi harcok során. Az országút két felén vagy a Best körüli lövészárkokban harcoló katonákat egyre az a veszély fenyegette, hogy a szárnyak felől lerohanják őket. Minden éjszaka új iszonyatot hozott. A sötétben, amikor a németek beszivárogtak a 101-esek védelmi vonalába, senki sem tudta, vajon a szomszédos lövészgödörben kuporgó társát életben találja-e még reggel. A nagy erejű ellenséges csapások nyomán támadt zűrzavarban sok katonának nyoma veszett, és amikor véget értek a tűzharcok, barátaik keresni kezdték őket a csatatéren, a kötözőhelyeken és a tábori kórházakban a halottak és a sebesültek között.
A besti csata véget ért, s mikor a német foglyokat már hosszú sorokban kísérték hátra a hadosztály-parancsnokságra, Charles Dohun harmincegy éves törzsőrmester elindult, hogy megkeresse parancsnokát, LeGrand Johnson kapitányt. Odahaza, Angliában a bevetés előtt Dohun “szinte megdermedt, úgy szorongott”. Nagyjából hasonlóan érzett a huszonkét esztendős Johnson is. Beletörődött, hogy “onnan nincs visszatérés”. Tizenkilencedikén reggel rohamra vezette századát Best közelében. “Nem tehettünk egyebet: vagy rohamozunk, vagy lemészárolnak bennünket” – emlékezik. A heves harc során, amely úgy él Johnson emlékezetében, hogy “szörnyűbbet nem értem”, lövés érte a bal vállán. Száznyolcvan főről harmincnyolcra zsugorodott századával lángoló szalmakazlakkal övezett mezőn sikerült mindaddig visszavernie a németeket, amíg a felmentő egységek vissza nem szorították őket, és el nem szállították az élőket. Miközben Johnsont eltámogatták a kötözőhelyre, újabb találatot kapott; ezúttal a fején sebesült meg. A zászlóalj segélyhelyén lerakták más súlyos sebesültek közé – a szanitécek csak “halott-máglya”-ként emlegették őket. Itt talált rá hosszas keresés után Dohun törzsőrmester. Letérdelt mellé, megvizsgálta, és úgy látta, hogy Johnsonban még pislákol az élet.
Fölnyalábolta az eszméletlen tisztet, századának másik négy sebesültjével együtt berakta a dzsipjébe, és elindult a soni tábori kórház felé. Az utat azonban elvágták a németek közben, ezért behajtott az erdőbe, és elrejtőzött. Mihelyt a német járőr elhaladt, Dohun ismét eleredt az úton. A kórházban hosszú sebesültsorok vártak kötözésre. Dohun tudta, hogy Johnson bármely pillanatban meghalhat, ezért elszáguldott a sorban álló sebesültek mellett, míg oda nem ért egy sebészhez, aki éppen azt igyekezett megállapítani, melyik sebesültnek van szüksége azonnali segélyre.
– Őrnagy úr – szólította meg az orvost –, a kapitányomon azonnal segíteni kell.
– Sajnálom, törzsőrmester – rázta a fejét a sebész. – Majd ő is sorra kerül. Meg kell várnia, míg odaérünk.
Dohun azonban nem tágított.
– Őrnagy úr, meghal, ha nem vizsgálja meg azonnal.
Az orvos hajthatatlan maradt.
– Rengeteg a sebesültünk – mondta. – A kapitányán is segítünk, amint sorra kerül.
Dohun előhúzta 45-ös revolverét.
– Mire sorra kerül, késő lesz – mondta halkan. – Ide figyeljen, őrnagy úr, itt helyben lelövöm, ha nem vizsgálja meg azonnal.
A sebész elképedten meredt Dohunra.
– Hozza, be – mondta végül.
A műtőben 45-ös revolverét szorongatva állt az asztal mellett Dohun is, amíg a sebész és segítői megvizsgálták Johnsont. A kapitány vérátömlesztést kapott, sebeit kitisztították, egy golyót eltávolítottak a koponyájából, egyet a bal vállából. Amint befejeződött a műtét, és Johnsont bekötözték, Dohun odalépett a sebészhez.
– Köszönöm – mondta, és átnyújtotta neki a revolverét. – Most már letartóztathat.
Dohunt visszaküldték az 502. ezred 2. zászlóaljához. A parancsnokhoz vitték. A törzsőrmester vigyázzba vágta magát. A tiszt megkérdezte tőle, tudja-e, mit követett el, s hogy azért, amit tett, hadbíróság elé kerül.
– Igenis, tudom – válaszolta Dohun.
A zászlóaljparancsnok fel s alá járkált a sátrában, majd megállt a törzsőrmester előtt.
– Törzsőrmester, letartóztatom – mondta, azután az órájára nézett –, egy percre. – Némán álltak egy percig, majd a parancsnok ismét Dohunra pillantott. – Visszatérhet az egységéhez.
Dohun feszesen tisztelgett. – Igenis! – kiáltotta, azzal sarkon fordult és távozott.
Amint Horrocks harckocsijai Nijmegen felé dübörögtek, a folyosónak Gavin tábornokra háruló szakaszában döntően fontossá vált a város hídjainak gyors elfoglalása. Tizenhetedikén a németek még alig néhány katonával őriztették a Waal folyón átvezető híd felhajtóit. Tizenkilencedikén délután azonban Gavin becslése szerint tüzérségtől és páncélosoktól támogatott több mint száz SS-gránátos jól megépített állásokból nézett farkasszemet vele. A páncélos-gárdahadosztály zöme még úton volt a város felé. Gavin csakis az angol oszlop előőrs ékjét, a gránátosgárda 1. zászlóalj áriak Edward H. Goulbourn alezredes vezényelte egységeit vethette támadásba. Gavin 82. hadosztályának arcvonala széthúzódott, mert tíz mérföldes arcvonalszakaszon nagy erőfeszítéseket kellett tenniük az egyre támadó ellenség visszaverésére. S mivel Gavin vitorlázó repülőgépeken szállított gyalogosezrede a ködös közép-angliai támaszpontokról nem szállhatott fel, csupán egyetlen zászlóaljat adhatott az angol páncélosék harckocsijaival közösen indítandó támadásra. Gavin az 505. ezred Ben Vandervoort alezredes parancsnoksága alatt álló 2. zászlóalját jelölte. A rajtaütés sikert ígért. S Gavin szerint a zárkózott, halk szavú Vandervoort volt a legalkalmasabb a feladatra. A támadás súlyos kockázatokat is rejtett. Gavin szerint az angolok kevésre becsülték a németek erejét – s ebben igaza is volt. A gránátosgárda hadinaplójában, a hadművelet zárójelentésében ez olvasható: “A harckocsik erődemonstrációja valószínűleg visszavonulásra készteti az ellenséget.”
Az együttes támadás 3 óra 30 perckor indult meg. A szövetséges erők gyorsan behatoltak a városközpontba, erősebb ellenállásba nem ütköztek. Ott a körülbelül negyven angol harckocsi és páncélozott jármű két oszlopra vált. Az amerikai gyalogság a harckocsikra kapaszkodott, vagy mögöttük nyomult. Az élen haladó harckocsikon és a felderítőkocsikban tizenkét e célra kiválogatott holland ellenálló mutatta az utat – közöttük Jan van Hoof huszonkét esztendős egyetemi hallgató, akinek későbbi tevékenysége sok vitára adott okot. “Vonakodva egyeztem bele, hogy dolgozzék nekünk – emlékezik Arie D. Bestebreurtje kapitány, a 82. hadosztály holland összekötője. – Igen izgatottnak látszott, de a földalatti mozgalom egy másik tagja szavatolt megbízhatóságáért. Beült egy angol felderítőkocsiba – ekkor láttam utoljára.” Mihelyt a szövetséges erők kettéváltak, az egyik oszlop elindult a vasúti híd irányában, a második Goulbournnal és Vandervoorttal a Waalon átívelő nagy közúti híd felé tört.
Mindkét hídnál erős német egységek vártak rájuk. Paul Nunan törzsőrmester még jól emlékezik, hogy amikor szakasza a vasúti híd közelében levő egyik aluljáróhoz közeledett, “lőni kezdtek a német mesterlövészek. Ezerfelé megbújhattak, nemigen állapíthattuk meg, honnan lőnek.” A katonák fedezékbe kúsztak, majd lassan visszahúzódtak. Nem jártak jobban az angol harckocsik sem. Mihelyt a híd felé fordultak, az utca végéről a 88-as lövegek szinte célzás nélkül lőtték ki őket. A hídtól nyugatra egy háromszögletű parkhoz széles út, a Kraijenhoff Laan vezetett. Itt a parkot három oldalról szegélyező épületekben az ejtőernyősök rendezték soraikat, és ismét támadásra indultak. A németek azonban ezúttal is föltartóztatták őket. A háztetőkről tüzelő mesterlövészek és a vasúti felüljárókon elhelyezett géppuskák miatt az amerikai katonák ki sem egyenesedhettek.
Némelyek még jól emlékeznek Russ Parker hadnagyra, aki szivarral a szája sarkában kiugrott az út közepére, és géppisztolyából hosszú sorozatokat adott le a háztetőkre, hogy a mesterlövészeknek be kelljen húzniuk a nyakukat. A katonák harckocsikért kiáltoztak, s Nunan elbeszélése szerint “ebben a pillanatban a parkot elárasztották a nyomjelző lövedékek. Tőlünk balra az utca túlsó oldaláról gyorstüzelő fegyver ontotta ránk.” Nunan kérdően fordult Herbert Buffalo Boyhoz, a 82. hadosztály egyik régi indián katonájához.
– Azt hiszem, a németek harckocsit küldenek ellenünk – mondta.
– Ha gyalogságot is hoznak – vigyorgott Buffalo Boy –, nagyon befűtenek ma nekünk.
A német harckocsi ugyan nem jelent meg, de felugatott egy 20 mm-es légvédelmi ágyú. Az amerikaiak kézigránátokkal, géppuskákkal és páncéltörőkkel folytatták a harcot, amíg az első vonalban küzdő szakaszok parancsot nem kaptak a visszavonulásra, s arra, hogy éjszakára foglaljanak el megerősített állásokat. Mihelyt kivonultak állásaikból, a németek fölgyújtottak néhány épületet a folyóparton, megakadályozván, hogy Vandervoort egységei beszivárogjanak a német védelmi állásokba, lerohanják az ütegeket, és kifüstöljék az ellenállási gócokat. A vasúti híd elleni támadás megtorpant.
A második oszlop erős amerikai tüzérségi tűz fedezetével a Huner park felé indult. A díszpark a közúti híd feljárójáig húzódott. A híd előtt a körforgalmú térre futott össze a hídhoz vezető valamennyi út. A téren tizenöt szögletű kápolna régi romja, az úgynevezett Valkhof uralkodott – valaha Nagy Károly palotája volt, később Barbarossa építtette újjá. Az ellenség ebbe a fellegvárba vonta össze erőit. Goulbourn ezredes úgy látta, hogy “a boche-ok megsejthették, mire készülünk”, így is volt.
Karl Heinz Euling kapitány SS-páncélgránátos-zászlóalja az első német egységek között kelt át Pannerdennél a Rajnán. Harmel tábornok parancsa úgy szólt, hogy a hidat mindenáron védeni kell, ezért Euling a Huner park környékét önjáró ágyúkkal fogta körül, a régi romkápolnába pedig lövészeket küldött fel. Mihelyt az angol harckocsik csörömpölve befordultak a hídhoz vezető utcákba, Euling ágyúi megdördültek. A súlyos veszteséget okozó tüzérségi össztűzből visszahúzódtak a harckocsik. Vandervoort ezredes nyomban az utcára sietett, és egy aknavető fedezete alatt elindított egy századot. Amint a század elővéd szakasza James J. Coyle főhadnagy vezényletével megrohanta a parkkal szemközti házsort, német kézifegyverek és aknavetők tüzet zúdítottak rájuk. William J. Meddaugh hadnagy, a helyettes parancsnok, látta, hogy “a tűz irányított. Rádión irányították az ágyúkat meg a mesterlövészeket. Angol harckocsik fedeztek bennünket, miközben Coyle főhadnagy benyomult egy épülettömbbe, ahonnan átláthatta az ellenség állásrendszerét. Más szakaszok is elakadtak, nem jutottak előre egy tapodtat – rohadt helyzet támadt.”
Meddaugh-nak angol füstbombák fedezetével sikerült előrehoznia a század többi egységét, majd a parancsnok, J.J. Smith hadnagy, elosztotta embereit a Coyle által megszállt épülettel szomszédos házakban. Meddaugh elmondta, hogy “Coyle szakasza már pompásan látta az ellenséget, de mihelyt harckocsikat próbáltunk odahozni, az addig néma ellenséges gyorstüzelő ágyúk is meg-megszólaltak. Két tankot kilőttek, a többi visszavonult.” Alighogy Coyle emberei géppuskákból viszonozták a tüzet, az utca túlsó oldaláról páncéltörő lövegek kezdték lőni őket. Sötétedés után Euling katonái megkíséreltek beszivárogni az amerikai állásokba. Az egyik alakulatnak néhány lépésnyire sikerült már megközelítenie Coyle-ékat, amikor felfedezték őket, és vad tűzharc robbant ki. Coyle szakasza veszteségeket szenvedett, de három német is elesett, mielőtt visszavonulhattak volna. Euling később szanitéceket küldött sebesültjeinek az összeszedésére, s Coyle ejtőernyősei csak az elszállításuk után kezdtek ismét lőni. Harc közben John Keller közkatona halk kopácsolást hallott. Az ablakhoz lépve meglepve látta, hogy egy létrán álló hollandus, mintha mi sem történnék, illeszti vissza a szomszédos háztetőn a cserepeket.
Késő este pattogtak még a kézifegyverek golyói, de előnyomulásra nem történt kísérlet. Az újabb angol-amerikai támadást hajnalra halasztották. Alig négyszáz méterre a Waal hídjától akasztotta meg a németek határozott ellenállása, az Arnhemnek vezető úton.
A szövetséges parancsnokok már látták, hogy a németek urai a hidaknak. Browning attól tartott, hogy bármely pillanatban a levegőbe röpíthetik mindet, s ezért tizenkilencedikén késő este újabb tanácskozásra hívta parancsnokait. Megoldást kellett találniuk, hogy átkeljenek a négyszáz méter széles Waal folyón. Az angol és az amerikai csapatok egyesülésekor Gavin tábornok ki is dolgozta a tervét, meg is említette Browningnak, a hadtestparancsnok azonban elutasította. Most e második konferencián, Gavin ismét előállt elgondolásával. “Egyetlen lehetőségünk, hogy elfoglaljuk a hidat – fejtette ki az egybegyűlt tiszteknek –, ha egyidejűleg rohamozzuk meg mindkét végéről.” Síkraszállt amellett, hogy “Horrocks utászalakulatainak valamennyi csónakját haladéktalanul szállítsák előre, mert szükségünk lesz rájuk”. Az angolok elképedve meredtek rá. A 82. hadosztály parancsnoka ugyanis nem egyebet javasolt, mint hogy az ejtőernyősök rohammal keljenek át a folyón.
Gavin folytatta magyarázatát. A majd három napja zajló harcokban súlyos veszteségeket szenvedett: kétszáz halottnál többet és közel hétszáz sebesültet. Több száz emberét elvágták csapatától, vagy szétszórták. Ilyen formán eltűntnek kellett őket tekinteni. Nézete szerint a veszteségek rohamosan növekedni fognak, ha a kíméletlen frontális támadásokat folytatják. A hidat tehát gyorsan és csekély veszteség árán kell elfoglalni. Gavin úgy tervezte, ha csónakokon csapatokat dob át a folyón egy mérfölddel lejjebb a hídtól, egyidejűleg folytatja a híd déli feljárójáért indított támadást. Harckocsiágyúk zárótüzének fedezetével a gyalogság megrohamozza az ellenség védelmi állásait az északi oldalon, mielőtt még eszmélhetnének, mi is történt.
Teljes meglepetésről azonban szó sem lehetett. A folyó széles volt ahhoz, hogy a katonákkal megrakott csónakokra fel ne figyeljenek a németek, a túlsó part pedig annyira alacsony, hogy mihelyt a szövetséges egységek átérnek, vagy kétszáz méternyi sík terepen kell előrenyomulniuk, egyenesen a rakparti német fegyverek torkába. Védelmi vonalukat is le kell rohanni. Jóllehet a támadás kezdeti szakaszában súlyos veszteségekkel számolt, Gavin szerint ez a megoldás még mindig kevesebb áldozatot követelt volna, mintha csakis a déli hídfelhajtó ellen indítanának újabb rohamokat. “Meg kell kockáztatnunk – fordult Browninghoz –, ha a Market-Garden sikerét akarjuk.”
George S. Chatterton ezredes, az angol vitorlázó repülőgép-ezred parancsnokának emlékezése szerint a tanácskozáson Browning és Horrocks, valamint az ír, a skót és a gránátos gárdaegységek parancsnokai vettek részt. A tisztek között ott volt a szivarját rágó Reuben Tucker ezredes, a 82. hadosztály 504. ezredének a parancsnoka is – ezt az ezredet jelölte Gavin az átkelésre, ha a tervét elfogadják. Jóllehet Chattertont lekötötte Gavin fejtegetése, látnia kellett, milyen vegyes a társaság. “Volt köztük dandártábornok: antilop cipőt viselt, és egylábú vadászszéken ült – emlékezik. A gárdaegységek három parancsnoka kopott kordbársony nadrágban, visszahajtott szárú csizmában és iskolájuk régi nyakkendőjében jelent meg.” Chatterton úgy látta, “olyan gondtalanul üldögéltek, mintha csak egy hadgyakorlatot vitatnának meg. Akaratlanul is össze kellett hasonlítanom őket a jelenlevő amerikaiakkal, kiváltképpen Tucker ezredessel, aki szinte a teljes arcát eltakaró rohamsisakot viselt, revolverét a bal hónalja alatt hordta tokban, s a csípőjét rohamkés verdeste.” Tucker időnként kivette szájából a szivarját, és Chatterton mulatságára hegyeseket köpött. “Ahányszor megismételte, a gárdatisztek arcán megbotránkozás suhant át.”
Az igazi meglepetést Gavin tervének vakmerősége okozta. “Tudtam, hogy hajmeresztő – idézi fel a hatását Gavin –, azonban gyorsan kellett cselekednünk. Felderítésre sem maradt időnk. Beszéd közben megfigyeltem, hogy a teremben Tucker volt az egyetlen, aki meg sem rezdül. Részt vett az anziói partraszállásban, s tudta, mire számíthat. Neki ez az átkelés nem jelentett többet, mint az 504-esek hadgyakorlatai odahaza Fort Braggben.” Ejtőernyős-alakulatok sem szoktak ilyesmihez, de Browning vezérkari főnöke, Gordon Walch dandártábornok úgy emlékezik, hogy a hadtestparancsnokot “felvillanyozta a merész ötlet”. Browning ezúttal elfogadta a tervet. A legégetőbb kérdés az volt, honnan szereznek csónakokat. Horrocks megtudta utászaitól, hogy huszonnyolc kis vitorlavászon meg furnércsónakjuk van. Elrendelte, hogy ezeket még az éjszaka szállítsák Nijmegenbe. Ha a tervezést időben befejezik, Gavin normandiai mintára megszervezett, miniatűr kétéltű Waal-átkelését másnap, huszadikán, délután egy órakor hajtanák végre, határozták. Ejtőernyősök még sohasem vállalkoztak ilyen harci feladatra. Mégis Gavin terve kecsegtetett leginkább azzal, hogy a nijmegeni híd sértetlenül kerül a kezükbe. Azután – gondolta ekkor még valamennyi jelenlevő – csak jól neki kell lódulniuk, és egyesülhetnek az Arnhemben harcoló csapatokkal.

Az Eusebius Buiten Singel füves térségein Heinz Harmel tábornok személyesen irányította a hídfőt védő angol csapatok elleni tüzérségi tűz megnyitását. Nem sikerült megadásra bírnia Frostot. Összehívta harckocsizó és tüzérségi parancsnokait, és egyértelmű parancsot adott nekik: valamennyi épületet, amelybe az ejtőernyősök befészkelték magukat, földig kell rombolni. “Mivel az angolok nem hajlandók előbújni lyukaikból, ki fogjuk füstölni őket” – jelentette ki Harmel. Meghagyta tüzéreinek, hogy “az oromzatok alá célozzanak, majd méterről méterre, emeletről emeletre vigyék lejjebb a tüzet, amíg az utolsó ház is összeomlik”. Minden korábbi kísérlete csődöt mondott; Harmel eltökélte, hogy véget vet az ostromnak. “Mire végzünk – fűzte hozzá Harmel –, téglahalom lesz a házak helyén.” Lehasalt két ágyú közé, távcsővel figyelte az angol erődítéseket, és úgy irányította a tüzet. Mihelyt az első sortüzek eldördültek, és a tüzérek belőtték a célt, elégedetten fölállt, és átadta az irányítást tisztjeinek. “Szerettem volna tovább maradni – mondta visszaemlékezve –, mert merőben új harci élmény volt számomra, amit ott láttam. De mivel az angol-amerikai csapatok Nijmegennél támadásba kezdtek, kénytelen voltam odasietni.” Harmel távozása után tüzérei módszeresen, pontosan, akár a begyakorolt kaszások nekifogtak, hogy letarolják Frost megmaradt állásait.
Frost csapatai tizennyolc épületet szálltak meg; ezekből talán csak tízet tartottak még. A német harckocsik keletről és nyugatról lőtték a házakat, a tüzérség pedig az északra néző épületeket árasztotta el irgalmatlan zárótüzével. “Jobb, hatásosabb tüzérségi tüzet nem láttam – emlékezik Horst Weber SS-gránátos közkatona. – A tetőktől indultunk el, s lövéseink nyomán az épületek kártyavárként omlottak ősszé. El sem képzelhettem, hogyan élhetné túl bárki ezt a poklot. Valósággal megesett a szívem az angolokon.”
Weber figyelte, hogyan dübörög le lassan három Tigris harckocsi a Groote Markton, s miközben a német géppuskák a híd északi feljárójával szembeni épülettömbök valamennyi ablakait pásztázták, a harckocsik “egymás után lőtték gránátjaikat a házakba. Nem hagytak ki egyetlenegyet sem”. Mindmáig emlékezik egy sarokházra, amelynek “teteje bedőlt, két emelete omladozni kezdett, majd akár a csontvázról lemálló bőr, homlokzata az utcára zuhant, és mögötte az emeleteken ott nyüzsögtek a kétségbeesett angolok”. “A portól és a lehulló törmeléktől hamarosan semmit sem lehetett látni” – emlékezik Weber. – Iszonyú volt a csatazaj, de a sebesültek túlordították.”
A német harckocsik egymást váltogatva zúzták a Rajna menti házakat és a híd alatti épületeket. Ha az angolok kirohantak egy-egy házból, a tankok, akár a földgyaluk mentek neki a falaknak, és földig rombolták. A hídfelhajtó alatt a szinte teljesen elpusztult iskolaépületbe, Mackay kapitány parancsnoki állásába Peter Stainforth hadnagy becslése szerint “a déli homlokzaton tíz másodpercenként csapódott be egy-egy gránát. Jól befűtöttek nekünk – emlékezik –, kisebb-nagyobb sebeket valamennyien szereztünk.” Az angol katonák mégis makacsul helytálltak, szobáról szobára vonultak vissza, de csak amikor “a mennyezetek beomlottak, végigrepedtek a falak, és a szobákban tűrhetetlenné vált a helyzet”. Az omladék között, emlékezik büszkén Stainforth ezekre az órákra, a “Vörös Ördögök” gondosan célozva tüzeltek, “s túlélték az ellenséges tüzet, akár a vakondok. A fritzek nem bírtak kiásni bennünket.” Másutt azonban a katonák már-már reményüket vesztették. “A németek elhatározták, hogy kiradíroznak bennünket – magyarázta James W. Sims közkatona: Azt hittük, hogy az ágyú- és aknatűz hevesebbé már nem válhat – pedig ez történt. A robbanások egyetlen dörgő-dübörgő morajjá olvadtak össze.” Sims minden sortűzre kétségbeesetten mormolta: “Bírjad! Bírjad! Már nem tarthat soká!” Miközben egyedül kuporgott keskeny lövészgödrében, az ötlött az eszébe, hogy “frissen ásott sírban fekszik, s arra vár, hogy elevenen elhantolják”. Akárhányszor megfordult a fejében: “Ha a XXX. hadtest nem siet, akkor nekünk befellegzett.”
Frost ezredes érezte, hogy a második zászlóaljat utolérte a végzete. A felmentő zászlóaljaknak nem sikerült áttörniük, s bizonyos volt abban, hogy ezután sem sikerül. A lengyelek nem szálltak le. Lőszere szinte elfogyott. Veszteségei oly nagyok voltak, hogy valamennyi megmaradt pincéje zsúfolásig megtelt sebesültekkel, katonái pedig több mint ötven órája harcoltak egyvégtében. Frost jól látta, hogy ezt az iszonyú nyomást nem állhatják sokáig. Védelmi vonala mentén mindenütt lobogó lángokkal égtek a házak, a legtöbb már összedőlt, és a németek sorra foglalták el az angol állásokat. A 2. zászlóaljat, amelyhez szíve minden melegével ragaszkodott, a leomló épületek temették el. De Frost még mindig nem szánta el magát, hogy az ellenség kedvére tegyen. Jóllehet fogytán volt a reménye, eltökélte, hogy a végsőkig védi az arnhemi hidat.
Elszántságában mások is osztoztak. A katonák hasonlóképpen viselték a megpróbáltatást. A lövészek megosztoztak a lőszeren, a sebesültektől elvették az utolsó töltényeket is, s felkészültek a közeledő végre. Nemigen látszott rajtuk félelem. Az elcsigázott, éhező, sebeikkel kínlódó katonák akasztófahumorral tekintettek magukra és helyzetükre, minél nyilvánvalóbb lett hősies küzdelmük vége.
Egan tiszteletes például emlékezik, hogy egy ízben a mosdóból kilépő Frostba ütközött. “Az ezredes megtört, kormos, borostás arca egyszeriben felderült – meséli Egan. – »Atyám«, szólított meg, »betört az ablak, lyukas a fal, és leomlott a tető. De a vécének van húzólánca sőt működik is!«”
Később Egan megkísérelt átjutni az egyik utcán, hogy végiglátogassa a pincékbe zsúfolt sebesülteket. A környéket a németek aknákkal lőtték, a káplán ott keresett fedezéket, ahol éppen talált. “Az utcán sétalépésben közeledett Digby Tatham-Warter őrnagy, akinek a százada elfoglalta a hidat – emlékezik Egan. – Meglátta, hogy lekuporodok, és odasétált hozzám – esernyővel. Kinyitotta az ernyőt, és a fejem fölé tartotta. Körülöttünk záporoztak az aknák, de az őrnagy udvariasan ajánlotta: »Jöjjön vejem, padre.«” Egan sehogy sem akart elindulni, de Tatham-Warter megnyugtatta: “Ne aggódjék, látja, van nálam esernyő.” Röviddel később Patrick Barnett hadnagy is találkozott a rettenthetetlen őrnaggyal. A hadnagy éppen átvágtázott az utcán, hogy új védelmi állást foglaljon el, Frost parancsára. Tatham-Warter, miután átkísérte Egant, visszatérőben nyitott ernyővel végigjárta embereit egyre zsugorodó védelmi vonalán. Barnett úgy meglepődött a látványon, hogy gyökeret vert a lába.
– Ezzel bizony nem sokra megy – szólt oda az őrnagynak.
– Jóságos isten, Pat – pillantott rá Tatham-Warter tettetett meglepetéssel –, de hát mit tegyek, ha esik?
Délután egy percig sem szünetelt az ágyútűz, de Freddie Gough őrnagy még az ágyúzás közepette is ernyővel látta Tatham-Wartert százada élén. Az utcán ellenséges tankok dübörögtek, s lőttek mindenre, ami mozdult. “Majdnem elájultam, amikor megpillantottam a hatalmas IV. típusú harckocsikat, amint szinte ágyúvégre kapnak” – emlékezik Gough. S ekkor feloldódott a feszültség. “Az utcán Tatham-Warter szuronyrohamra vezette embereit néhány német katona ellen, akiknek sikerült beszivárogniuk állásainkba. Ütött-kopott köcsögkalapot szerzett valahonnan, és ócska esernyőjével hadonászva rohant katonái élén – akár Charlie Chaplin.”
Akadtak más mulatságos mozzanatok is. Késő délután a németek lőni kezdték a zászlóalj parancsnokságát, s az épület ki is gyulladt. Egan atya lement a pincébe, hogy végiglátogassa a sebesülteket.
– Nézze csak, atyám – szólította meg Jack Spratt őrmester, aki a zászlóalj bohócának a hírében állt –, mindent hozzánk vágtak, már csak a tűzhelyet nem.
Alig mondta ki, amikor az épület újabb találatot kapott. “A mennyezet beomlott – meséli Egan –, dőlt ránk a por meg a vakolat. Amikor föltápászkodtunk, az orrunk előtt meredezett egy tűzhely.” Spratt rápillantott, és megrázta a fejét. – Tudtam, hogy itt vannak a nyavalyások a nyakunkon – mondta –, de azt nem hittem, hogy hallják, amit beszélünk.
Estefelé megeredt az eső, de a német támadás mintha egyre erősödött volna, Mackay kapitány a hídfelhajtó túlsó oldaláról kapcsolatba lépett Frosttal. “Megmondtam az ezredesnek, hogy amennyiben a támadás így zajlik tovább, nem húzok ki még egy éjszakát – írta később. – Azt válaszolta, hogy nem segíthet rajtam, álljak helyt mindenáron.”
Mackay jól látta, hogy a németek mind összébb szorítják Frost alakulatát. Angol katonák a szeme láttára rohantak ki a folyóparti égő házakból a szemközti két házba – ezek még álltak. “Kutyaszorítóban voltunk-jegyzi meg könyvében –, s nyilvánvaló volt, ha nem kapunk hamarosan segítséget, befognak bennünket.” Felmentem a padlásra, és bekapcsoltam a rádiót, hogy meghallgassam a BBC hatórás híreit. Legnagyobb elképedésemre a hírmondó közölte, hogy a brit páncélosok elérték a légideszantcsapatokat.”
Szinte e pillanatban Mackay kiáltást hallott a földszintről: “Tigrisek közelednek a híd felé!” (Este 7 óra volt német idő, 6 óra angol idő szerint.) Észak felől valóban két, hatvantonnás harckocsi tartott feléjük. A felhajtó túlsó felén Frost is meglátta őket. “Vészjóslóak voltak a félhomályban – emlékezik. – Amint hatalmas ágyúcsöveik jobbra-balra lendülve tüzet okádtak mindenfelé, olyanok voltak, mint a történelem előtti szörnyek. Lövedékeik áttörték a falakat. A folyosókat és a szobákat törmelék és lassan ülepedő por töltötte meg minden becsapódás után.”
Mackay épületének egyik oldalát szétlőtték. “Páncéltörő lövedékkel is lőhettek – véli Peter Stainforth hadnagy –, mert az iskolaépületet egyik végétől a másikig átjárták, és minden szobában négy láb átmérőjű lyukat ütöttek.” Omlottak a mennyezetek, hasadtak a falak, “az épület megingott”. Mackay rámeredt a hídfelhajtón álló két harckocsira, s arra gondolt, hogy itt a vég. – Még két ilyen sortűz, és nekünk végünk – mondta. – De ahogy a híd körüli harcokban az angolok kezdettől fogva rettenthetetlen harci szellemről tettek tanúbizonyságot, a kapitány most is azon törte a fejét, “hátha kivihetek egy kis csapatot, és fölrobbanthatom a tankokat. De ebben a pillanatban a két harckocsi megfordult. Mi pedig még mindig életben voltunk.”
Egan atya is megsebesült Frost parancsnokságán. A lépcsőházba egyszer csak gránátok csapódtak be, és a légnyomás két lépcsősor magasságból sodorta a földszintre. Amikor észhez tért, egyetlen katonát látott a közelben. Odakúszott hozzá, s látta, hogy haldoklik. Ebben a pillanatban újabb találatok érték az épületet, és Egan ismét elveszítette eszméletét. Arra ébredt, hogy nemcsak a helyiség ég, de még a ruhája is. Végighempergőzött a padlón, és a tenyerével csapdosva fojtotta el a lángokat. A mellette fekvő sebesült addigra meghalt. Egan egyik lábát nem bírta mozdítani. Iszonyú kínok közepette egy ablakhoz vonszolta magát. Valaki a nevét kiáltozta, azután Bucky Buchanan, a felderítő tiszt kisegítette az ablakon, éppen Jack Spratt őrmester karjába. A pincében, ahol dr. James Logan dolgozott, a lelkészt a többi sebesülttel együtt a puszta földre fektették. Jobb lába eltörött, hátát és mindkét kezét olyan sűrűn átlyuggatták a szilánkok, hogy úgy festett, mintha megborsozták volna. “Csúnyán elbántak velem – emlékezik Egan. – Egyebet nemigen tehettem, tehetetlenül feküdtem a hasamon.” Mellette feküdt a könnyen megsebesült, lélegzetállító Tatham-Warter – még itt is megpróbálta felderíteni az embereket, s egy percre nem vált meg az esernyőjétől.
Nagy ritkán csönd támadt a rettenetes tüzérségi tűzben – Mackay kapitány bizonyosra vette, hogy a németek ilyenkor lőszerutánpótlást kapnak. Amikor besötétedett, egy ilyen lélegzetnyi szünetben fejenként két Benzedrin tablettát osztott ki fáradt katonáinak. Az elcsigázott katonákra váratlan és azonnali hatással voltak a pirulák. Némelyek ingerlékennyé váltak és kötekedtek. Másoknak kettős látása támadt, és egy ideig nem tudtak célozni. A légnyomást szenvedett és a sebesült katonák egyikén-másikári féktelen jókedv lett úrrá, s akadtak akik hallucinálni kezdtek. Arthur Hendy tizedes emlékezik, hogy egyik társa vállon ragadta, és egy ablakhoz húzta.
– Oda nézz! – súgta Hepdynek. – A 2. hadsereg! Ott, a túlsó parton! Nézd csak! Látod őket?
Hendy szomorúan rázta a fejét. Társa dühbe gurult.
– Ott vannak a túlsó parton! – ordította. – Világosan látom őket!
Mackay azon töprengett, kihúzza-e kis csapata még az éjszakát. A fáradtság és a sebesülések hatása mind jobban látszott rajtuk. “Én magam gondolkodni még éppen tudtam – meséli Mackay , de ennünk már nem volt mit, és egy percre sem hunyhattuk le a szemünket. Napi italadagunk egy bögre víz volt, és valamennyien megsebesültünk.” Mivel a lőszerünk majdnem teljesen elfogyott, a kapitány nekiállította katonáit, hogy a megmaradt robbanóanyagukból bombákat készítsenek. Készen akart állni a visszatérő német harckocsik fogadására. Megszámolta embereit, és jelentette Frostnak, hogy mindössze tizenhárom fegyverfogható katonája van.
A hídfelhajtó túlsó felén Frost a parancsnoki állásból e szeptember 19-i kedd este leszálltával úgy látta, mintha mind a város lángban állna. Két nagy templom tornya égett lobogó lánggal, és megfigyelte, hogy “a két kecses torony között a kereszt magasan az égbe szökve rajzolódott ki a felhők előtt”. Azt is megfigyelte, hogy “az égő fa ropogása és a beomló épületek távoli robaja kísérteties”. Fenn az emeleten, Stanley Copley rádiótávírász abbahagyta a morzeadást. Élőszóban adott. Újra meg újra elismételte: “Az 1. ejtőernyősdandár hívja a 2. hadsereget. … 2. hadsereg, siessetek! … 2. hadsereg, siessetek!”

Oosterbeeki főhadiszállásán, a Hartenstein Hotelban, Urquhart tábornok mindent megpróbált, hogy hadosztályának maradványait megmentse. Frostot bekerítették. Az ellenség kíméletlenül meghiúsította minden áttörési kísérletét. Egyre újabb német erősítések özönlöttek az arnhemi frontra. Bittrich erői nyugatról, északról és keletről szüntelenül lőtték, aprították a hősiesen védekező 1. angol légideszant-hadosztályt. A “Vörös Ördögök” ázva-fázva, holtra fáradtan, de zokszó nélkül állták az ágyútüzet – puskákkal és géppisztolyokkal szálltak szembe a támadó harckocsikkal. Urquhartnak a szíve majd megszakadt. Vitéz katonáit csak gyors cselekvés menthette meg. A szeptember 20-ra, szerdára virradó reggel Urquhartnak készen állott a terve, hogyan menthetné meg hadosztályának roncsait, sőt, reménykedett, talán még fordíthat is a kockán.
Szeptember 19. – Urquhartot idézve: “A reményvesztés napja volt.” Kiderült, hogy összefogás és lendület már mindhiába. Kudarcba fulladt minden: a lengyel csapatok nem érkeztek meg, az utánpótlás ledobása katasztrófával végződött, és teljes zászlóaljak semmisültek meg, amikor át akartak törni Frosthoz. Hadosztálya mind gyorsabban sodródott a teljes pusztulás felé. Urquhart maradék csapatainak száma félelmetesen fogyott. Azok a zászlóaljak, amelyeknek még nem szakadt meg az összeköttetésük a hadosztály-parancsnoksággal, az éjszaka folyamán rendszeresen jelentették, létszámukat. Bármennyire is nem perdöntőek és pontatlanok ezek az adatok, komor képük igaz.
Lathbury 1. ejtőernyősdandárának alakulatai közül már csak Frost csapatai harcoltak szervezetten, de Urquhartnak sejtelme sem volt, hány embert számlál még a 2. zászlóalj. Fitch 3. zászlóalja mintegy ötven főt jelentett – parancsnoka is elesett. Az 1. zászlóaljnak 116 katonája maradt – parancsnoka, Dobie, megsebesült és fogságba esett. A 11. zászlóalj 150 főre, a 2. South Staffordshire-i 100-ra zsugorodott, parancsnokuk, Lea és MacCardie, megsebesült. Hackett 10. zászlóaljából csupán 250 ember maradt, a 156-ik pedig 270-es létszámot jelentett. Jóllehet Urquhart hadosztályának teljes létszáma több volt – hiszen ezek a számok nem tartalmazták az egyéb egységek létszámát, többek között nem a határőrezred egyik zászlóaljáét, a 7. Királyi Skót Gárda-utászokét, több felderítő- és hadtápegységét, a vitorlázópilótákét – de rohamzászlóaljai úgyszólván megsemmisültek. E büszke egységek széthulltak, és kába, megrendült tagjaik gyakran parancsnok nélkül maradtak.
A véres és kegyetlen harcban még az edzett katonák is összeroppantak. Amikor a csapattestüktől elszakadt csoportok a Hartenstein előtti parkon átrohanva, “Jönnek a németek!” kiáltással menekültek, Urquhart és törzsfőnöke úgy érezte, hogy a fejvesztettség átterjed a parancsnokságra is. A menekülők többnyire fiatal katonák voltak, “akik elvesztették önuralmukat”, írta később Urquhart. “Mackenzievel kénytelenek voltunk erőszakkal megrendszabályozni őket.” Mások viszont hallatlanul nehéz körülmények között is tovább harcoltak. Az arcán és a karján sérült L.E. Queripel kapitány rohamra vezette csapatát egy ellenséges ikergéppuska-állás ellen, és végzett a legénységével. Amikor a társaik segítségére siető német egységek szorosabbá vonták a gyűrűt körülöttük, és kézigránátokat kezdtek vetni az angolokra, Queripel fölkapta a “krumplinyomókat”, és visszahajította. Azután megparancsolta embereinek, hogy hagyják hátra, a kézigránátokkal fedezte visszavonulásukat, és utolsó leheletéig harcolt.
Urquhart elvérzett hadosztályát a németek mind kisebb területre szorították, s az angol egységek kezdtek egymásra torlódni. Mintha minden útnak vége szakadt volna Oosterbeek környékén. Az angol alakulatok zöme a Hartenstein körül tömörült alig néhány négyzetmérföldes területen, amelyet nyugaton Heveadrop és Wolfheze, keleten pedig az. Oosterbeek és Johannahoeve-gazdaság közötti vonal határolt. Urquhart elgondolása az volt, hogy a Rajnánál, Heveadropnál végződő folyosóban próbálja megvetni lábát: ide vonja vissza valamennyi megmaradt egységét, hogy takarékosabban bánhasson erőivel, amíg Horrocks páncélosainak sikerül áttörnie hozzá.
Tizenkilencedikén éjszaka egymást követték a parancsok, amelyek elrendelték, hogy a csapatok vonuljanak vissza az oosterbeeki védelem vonala mögé, majd huszadikán hajnalban Hackett utasítást kapott: fújja le a 10. és 156. zászlóaljjal az arnhemi híd irányában tervezett támadást, s ezeket az alakulatokat is vonja vissza. “Iszonyúan fájdalmas döntés volt – írta később Urquhart. – Azt jelentette, hogy sorsára hagyjuk a hídnál a 2. zászlóaljat, de tudtam, hogy annyi lehetőségem van az áttörésre, mint Berlin bevételére.” Nézete szerint egyéb tennivaló nem volt, mint hogy “megszilárdítjuk védelmünket, sündisznóállást foglalunk el, s megkísérelünk védeni egy kis hídfőt a folyó északi partján, hogy a XXX. hadtest átkelhessen hozzánk”.
Urquhart elhatározásában fontos szerep jutott annak, hogy fölfedezte a Heveadrop és Driel között járó kompot. Elméletileg ugyanis e kompon átjuthatott el hadosztályához segítség a déli partról. Ráadásul mindkét parton, a komp kikötőhelyén rámpák voltak, amelyek – vélte Urquhart – nagy segítségére lehetnek az utászoknak, ha Bailey-hidat vernek a Rajnán. Persze tudta, hogy sok minden szól terve ellen. De ha gyorsan elfoglalják a nijmegeni hidat, és Horrocks villámsebesen vonul előre, és ha az ejtőernyősök megmaradhatnak védelmi vonalaikban, amíg az utászok hidat vernek a folyón – csupa “ha” –, akkor még megtörténhet, hogy Montgomerynek sikerül hídfőt kialakítania a Rajnán túl, ahogy tervezte, és megindulhat a Ruhr-vidék felé, akkor is, ha Frostékat az ellenség legyűri Arnhemben.
Urquhart parancsnoksága 19-én éjszaka szüntelenül követelte rádión, hogy új leugrási térséget jelöljenek ki a lengyelek számára. A rádió-összeköttetés, jóllehet még meg-megszakadt, valamennyire megjavult. Neville Hay hadnagynak, a “Phantom-hálózat” parancsnokának sikerült eljuttatnia néhány üzenetet a 2. angol hadsereg főhadiszállására, onnan továbbították Browningnak. Huszadikán hajnali három órakor Urquhart rádióüzenetet kapott a hadtest-főhadiszállástól, amelyben javaslatokat kértek tőle, hol jelöljék ki a lengyelek leugrási övezetét. Urquhart véleménye szerint csupán egyetlen lehetséges terület maradt. Új tervére tekintettel azt követelte, hogy az ezerötszáz főnyi dandárt a komp déli kikötőhelyének táján, Driel falucska szomszédságában dobják le.
A terv legkeservesebb velejárója az volt, hogy sorsára kellett hagyni Frostot és embereit. Szerdán reggel 8 órakor Urquhartnak alkalma nyílott, hogy ismertesse a helyzetet a hídnál harcoló egységek parancsnokaival, Forsttal és Goughval. A Munford-Thompson rádiólánc segítségével Gough ugyanis a parancsnokságot hívta, és sikerült is megkapnia Urquhartot. Tizenhetedike óta most első ízben beszélhetett a tábornokkal (tizenhetedikén visszarendelték Gough-t a hadosztály-parancsnokságra, s odaérve tudta meg, hogy Urquhart valahol a menetelő csapatok közt jár).
– Úristen! – kiáltott a tábornok. – Már azt hittem, hogy meghalt!
Gough vázolta a helyzetet a hídnál. “A harci szellem még mindig kiváló mondotta emlékezete szerint –, de minden másból kifogytunk. Elszántak vagyunk a helytállásra.” Azután Urquhart elbeszélése szerint “Gough megkérdezte, számíthatnak-e erősítésre”.
Nem volt könnyű válaszolnia. “Mondtam neki – emlékszik Urquhart –, nem tudom, nekem kellene-e megmentenem őket, vagy ők mentenek meg bennünket, s attól tartok, hogy csak délről érkező felmentésben reménykedhetnek.” Frost vette át a kagylót. “Lelkesítő volt hallani a tábornok hangját – írta Frost –, de semmi valóban bátorítót nem mondhatott… Érezhetően nagy nehézségekkel küszködtek maguk is.” Urquhart azt kérte, “adják át minden katonának személyes üdvözletemet nagyszerű teljesítményükért, és sok szerencsét kívántam nekik”. Ez volt minden.
Húsz perccel később Urquhart ezt az üzenetet kapta Neville Hay hadnagy “Phantom-hálózatán” át:
“200820 (a 2. hadseregtől). A Nijmegen elleni támadást a várostól délre egy megerősített állás feltartóztatta. 5. gárdahadosztály benyomult a városba. Híd sértetlen, de ellenséges kézen. Ma 13.00 órakor szándékozunk támadni.” Urquhart nyomban elrendelte, hogy a törzs tájékoztassa valamennyi egységét. Aznap ez volt az első jó hír.

A sors tragédiája, hogy Urquhartnak olyan kiváló erő állt rendelkezésére, amely – ha elfogadják ajánlkozását – könnyűszerrel változtathatott volna az 1. angol légideszant-hadosztály ijesztő helyzetén. A holland ellenállási mozgalom a megszállt Európa egyik leglelkesebb és legfegyelmezettebb földalatti ereje volt. A 101. és a 82. hadosztályok frontszakaszain a hollandok vállvetve harcoltak az amerikai ejtőernyősökkel. Taylor és Gavin tábornok egyik legelső parancsa, a földet érésük után, úgy szólt, hogy az ellenállási csoportoknak fegyvert és lőszert kell adni. Arnhemben viszont az angolok szinte tudomást sem vettek e lelkes, hősies civilekről. A felfegyverzett arnhemi polgári csoportokra, amelyek készen állottak, hogy Frost segítségére siessenek a hídnál, szinte ügyet sem vetettek, ajánlkozásaikat udvariasan elutasították. A sors úgy akarta, hogy aki az ellenállási mozgalom tevékenységét összehangolta volna az angol támadással, már elesett. A nyugati elővárosokban harcoló zászlóaljak akadozó támadásainak megszervezésére küldött Hilary Barlow alezredes hozzá sem foghatott küldetése teljesítéséhez.
Az eredeti terv értelmében Barlow-nak a csata végeztével át kellett volna vennie Arnhem térparancsnoki és katonai kormányzói tisztségét. Kinevezték helyettesét és Gelderland tartomány holland képviselőjét is, Arnoldus Wolters, a Királyi Holland Haditengerészet korvettkapitányának személyében. A Market-Garden megindítása előtt egy angol-holland hírszerző bizottság átadta Barlow-nak a feltétlenül megbízható holland ellenállók szigorúan titkos névsorát. “E listáknak az alapján – emlékezik Wolters kellett volna Barlow-val átrostálnunk a csoportokat, és a legalkalmasabb módon felhasználnunk őket: hírszerzésre, szabotázsakciókra, frontszolgálatra vetettük volna be őket. Csak mi ketten tudtuk Barlow-val, voltaképpen mi is a küldetésünk. Amikor eltűnt, megdőlt a terv.” A hadosztály-parancsnokságon azt hitték, hogy Wolters polgári ügyeket intéző vagy hírszerző tiszt. Amikor elővette a titkos névsorokat, és javaslatokat tett, gyanakodva tekintettek rá. “Barlow tökéletesen megbízott bennem – mondja Wolters. – Sajnos a parancsnokság több tisztjéről nem ezt mondhatom.”
Barlow halálával Wolters megbénult. “Az angolok nem értették, egyáltalán mit keres közöttük ez a holland tengerész” – idézi fel e napokat. Lassanként befogadták – bár fenntartásokkal –, és jóllehet az ellenállás néhány tagjára már bíztak feladatokat, kevesen is voltak, segítségük is elkésett. “Nem volt időnk, hogy mindőnk múltját a parancsnokság teljes megelégedésére igazoljuk – meséli Wolters –, az ő szemléletük pedig erre szorítkozott: »Kiben bízhatunk?«” Az angolok tehát elvesztegették azt a lehetőséget, hogy összehangolják a földalatti erők tevékenységét arnhemi harcaikkal.
Szeptember 20-án néhány perccel reggel 7 óra előtt tudta meg Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy Angliában, hogy más térségbe ugrik le. Az új terv szerint a lengyel dandár a kijelölt körzettől néhány mérfölddel nyugatra, Driel község közelében fog földet érni. Sosabowski elképedt, amikor összekötő tisztje, George Stevens alezredes, közölte vele az új parancsot. A dandár már indulásra készen állt a repülőtéren, hogy három óra múlva induljon Hollandiába. E három órában kellett Sosabowskinak támadási tervét az ismeretlen térség követelményeihez alkalmazkodva átdolgoznia. Hosszú napokat töltöttek el azzal, hogy megtervezzék Elden közelében, az arnhemi híd déli feljárójánál végrehajtandó leugrást. Most pedig, emlékezett később, “csupán a nyers terv körvonalait közölték velem, s alig néhány óra állt rendelkezésemre a részletek megfontolásához”.
Arnhemből még mindig alig érkeztek hírek, de amikor Stevens elmagyarázta neki az új tervet, vagyis hogy csapatait kompon kell Drielből átszállítani a Rajnán Heveadropba, Sosabowski látta, hogy Urquhart helyzete válságosra fordult. Tudta, hogy számtalan kérdést kell majd megoldania, de azt is megfigyelte, hogy “senki más nem különösen nyugtalan emiatt. Stevens csupán annyit mondott, hogy a kép meglehetősen zavaros.” Sosabowski nyomban tájékoztatta törzskarát az új fejleményekről, majd a délelőtt 10 órai indulást délután 1 órára halasztotta, Ennyi idő kell, gondolta, csapatainak eligazítására, új támadási terv kidolgozására, és hogy a háromórás halasztás sorján Stevens talán frissebb értesüléseket szerezzen Arnhemről. Sosabowski amúgy sem hitt abban, hogy dandára tíz órakor fölszállhat: ismét köd borította Közép-Angliát, és az időjárásjelentés sem biztatott sok jóval. “Ez és a hozzánk eljutott szegényes információk nagyon aggasztottak – emlékezik Sosabowski. – Nem bíztam abban, hogy Urquhart hadművelete sikeres. Kezdtem azt hinni, hogy csak a vereség megerősítésére dobnak le minket Hollandiába.”

9

Az arnhemi hídnál már-már véget ért a maroknyi védő hősies küzdelme. Hajnalban a németek megújították iszonyú erejű tüzérségi támadásukat. A reggeli fényben a hajdani lakó- és irodaépületek éles körvonalú, átlyuggatott romjaira ismét pusztító tűz zúdult. A hídfelhajtó két felén és az Eusebius Buiten Singel szétvert roncsai között megmaradt néhány megerősített állást a németek most módszeresen megsemmisítették. Az északi hídfelhajtót védő félköríves védelmi vonal megszűnt. A makacs védők kis csoportjai, lángtengerben és törmelék mögött lapulva, mégis folytatták a harcot – nem engedték át a hidat a németeknek.
Frost csapatainak töretlen elszántsága mindaddig elegendőnek bizonyult, hogy három éjjel és két napon át visszaverjék a német rohamokat. A 2. zászlóalj és más egységek azon katonái, akik kettesével-hármasával csatlakoztak hozzá (s Frost becslése szerint teljes ereje sohasem haladta meg a hathétszáz főt), a megpróbáltatásokban összeforrottak. A büszkeség és a közös cél egyesítette őket. Egymaguk valósították meg a teljes légideszant-hadosztály célját – és a tervek szerint a teljes hadosztálynak sem kellett volna tovább bírnia. A szorongás óráiban, reménytelen helyzetükben, amikor hiába várták a segítséget, valamennyiük lelkiállapotát talán Gordon Spicer őrvezető sorai tükrözték leghívebben: “Kik nem teljesítik kötelességüket? Nem mi, annyi biztos!”
Hanem már végére jártak az erejüknek. A romokba és lövészárkokba beásott, puszta életükért, a sebesültekkel zsúfolt pincékért küzdő, a szinte szakadatlan ellenséges tűztől kábult “Vörös Ördögök”, akik mocskos, véráztatta kötéseiket hetykén, kitüntetésként fitogtatták, végül rádöbbentek, hogy ütött az órájuk.
Ez a fölismerés nyugalommal töltötte el őket. Nyoma sem volt bennük a pániknak. Mintha a katonák külön-külön döntöttek volna úgy, hogy harcolni fognak utolsó leheletükig – ha másért nem, hát hogy dühítsék a németeket. Noha tudták, hogy a csata szinte véget ért, leleményes módon toldották-foldották. Aknavetők legénységei utolsó néhány aknájukat háromlábak és alaplemezek nélkül lőtték ki, a csövet kötelekkel tartották merőlegesen. Mások, amikor rádöbbentek, hogy elfogytak a rugós töltésű tankelhárító rakétavetők gyutacsai, megkísérelték gyufaskatulyákból összeeszkábált gyutacsokkal begyújtani a lövedékeket. Barátaik ott feküdtek körülöttük holtan vagy haldokolva, s ők mégis állták a sarat, sőt el is szórakoztatták egymást. Sokan emlékeznek még egy ír katonára, aki a légnyomástól elveszítette eszméletét, majd kinyitotta a szemét, és azt mondta: – Meghaltam. – Azután elgondolkodott, és megjegyezte: – Lehetetlen. Hiszen beszélek.
John Frost ezredes szemében, akinek vadászkürtjeiére összegyűltek azon a derük vasárnapi reggelen, hogy győzelmi menetüket megkezdjék, legyőzhetetlenek maradtak. De ezen a komor, tragikus szerdán ő is tudta, hogy “a fölmentésben hiába reménykedünk”.
A még fegyverforgató katonák száma nem haladta meg a százötven-kétszázat, és ezek többnyire a hídfelhajtó nyugati felén, a megrongált parancsnoki épületek körül helyezkedtek el. Több mint háromszáz angol és német sebesült zsúfolódott a pincékbe. “Egymás hegyen-hátán hevertek – állapította meg Frost –, és az orvosok meg a szanitécek is alig mozoghattak közöttük.” Tudta, hogy hamarosan döntenie kell, mi legyen a sebesültekkel. Ha a parancsnokság épülete újabb találatot kap, s ez szinte bizonyosnak látszott, akkor – közölte Freddie Gough őrnaggyal –, “nem tudom, hogyan harcolhatnék az utolsó töltényemig, vagy az épületet elhagyva nézzem, miként égnek meg a sebesültjeink”? Intézkedéseket kellett tenni a sebesültek elszállítására, mielőtt az épületet szétlövik vagy elfoglalják. Frostnak sejtelme nem volt, mennyi idejük van még hátra. Egyre hitte, hogy egy ideig, talán újabb huszonnégy óráig is védheti még a hídfelhajtót, de külső védelmi vonala annyira meggyengült, hogy “az ellenség egyetlen elszánt rohammal berobbanhat közénk”.
A hídfelhajtó túlsó felén Mackay kapitány látta, hogy a rommá lőtt iskolaépület olyan, “mint a szita”. Majd így emlékezik: “Magunkra maradtunk. A keleti oldalon valamennyi épület leégett, csupán egy nem, kissé délebbre, amelybe már a németek fészkelődtek.” Az iskolaépületben is iszonyú volt a kép. “A katonák elcsigázottak, mocskosak voltak, ahányszor csak rájuk néztem, fölfordult a gyomrom. Szinte minden nyúzott arcú, véres szemű, vörös szemhéjú katonán hevenyészett kötést láttam, és mindenhez vér tapadt.” Miközben sebesülteket cipeltek le a lépcsőn a pincébe, Mackay megfigyelte, hogy “minden lépcsőpihenőn tócsában állt a vér, és vékony patakokban csordogált lefelé a lépcsőn”. Megmaradt tizenhárom embere “kettesével-hármasával kuporgott olyan állásokban, ahová kétszer annyi védő kellett volna. Csupán a katonák fegyvere maradt tiszta.” A kiégett iskolaépületből Mackay és egysége két órán belül három ellenséges támadást vert vissza, és a ház előtt az ő létszámuknál négyszer több német halott borította az utcát.
A harc folytatódott. S ekkor déltájban megsebesült a hajthatatlan ellenállás szervezője. Frost éppen Douglas Crawley őrnaggyal tárgyalta, hogy járőrt küldenek ki a körzet megtisztítására, amikor, emlékezete szerint, robbanás rántotta ki a talajt a lába alól, több méterrel arrébb repítette, és arccal a földre vágta. Egy akna szinte a két tiszt között robbant. Csodával határos módon mindketten életben maradtak, de egy szilánk belehasított Frost bokájába és jobb sípcsontjába, Crawley pedig a két lábán és jobb karján sebesült meg. Frost még félájultan is reszketett, hogy “nyögések szakadtak ki belőlem, pedig Doug fel sem jajdult”. Wicks, Frost tisztiszolgája segített fedezékbe szállítani a két tisztet, azután hordágyon levitték őket a többi sebesülthöz a pincébe.
Egan atya megpróbált tájékozódni a zsúfolt alagsorban. A nyirkos terem homályos végében Bucky Buchanan hadnagy, az a felderítő tiszt, aki korábban segített megmenteni Egant, holtan dőlt a falnak. Bombarobbanás végzett vele, sebet sem hagyott rajta. S ekkor a szédülő, még mindig kábult Egan azt látta, hogy Frostot hozzák. “Emlékszem az arcára mondta Egan. – Halálosan fáradtnak és elkeseredettnek látszott.” A pincében más sebesültek is felfigyeltek. John Blunt hadnagyot, a halott Buchanan barátját megrendítette a hordágyon fekvő ezredes látványa. “Mi, a beosztottjai sérthetetlennek tekintettük – írta Blunt. – Fájt, hogy hordágyon kell látnom. Soha nem adta be a derekát.”
A terem túlsó végén fekvő James Sims közlegény, akit szintén repesz sebesített meg, hallotta, hogy valaki aggódva odakiált Frostnak: – Ezredes úr, bírjuk-e még?
Angliában Sosabowski vezérőrnagy figyelte, hogyan szállt fel dandára a csapatszállító Dakoták végeláthatatlan sorába. Vasárnap óta szinte tapinthatta a növekvő feszültséget a bevetésre várakozó lengyelekben. Kedden csak azért jöttek ki körleteikből a repülőtérre, hogy megtudják: lefújták az akciót. Szerdán reggel, mihelyt meghallotta, hogy leugrási térségük másutt lesz, maga Sosabowski halasztotta el három órával a felszállást, hogy új tervet készíthessen. Most, délután 1 óra előtt, amint a felmálházott ejtőernyősök megindultak a gépek felé, egyszeriben vége szakadt a türelmetlenségüknek. Sosabowskinak olyan érzése támadt, hogy “szinte örömmel” néznek a bevetés elébe.
Ő maga korántsem volt derűs. A tervek megváltoztatása óta eltelt néhány órában Urquhart helyzetének minden lehetséges részletét igyekezett kideríteni. Három zászlóaljból álló dandárát szakasz-szintig eligazította, de tudta, hogy információi neki is hiányosak, katonái nincsenek kellőképpen felkészítve, és szinte “az ismeretlenbe ugranak”.
A szállítógép légcsavarjai pörögni kezdtek, és Sosabowski zászlóaljai megkezdték a beszállást a száztizennégy Dakotába, amelynek Hollandiába kellett szállítania őket. Elégedetten szemlélte a berakodást, majd beszállt, és becsatolta magát az élen repülő gépbe. A Dakota megindult, végiggördült a kifutópályán, megfordult, felszálláshoz készült. S ekkor hirtelen megtorpant. Sosabowski bosszúságára a motorokat leállították. Teltek-múltak a percek. A tábornok nyugtalanul töprengett, mi okozhatja a késedelmet.
Egyszerre kinyílt a pilótafülke ajtaja, és az utastérbe belépett a R.A.F. pilóta. A tábornokhoz igyekezett az ülőhelyek között, majd közölte vele, hogy az irányítótoronyból az utolsó pillanatban megállították. Ismét a keddi helyzet: a déli repülőterek felett derült volt az idő, az utánpótlást szállító bombázógépek fel is szálltak, de a granthami körzetben sűrű felhők gyülekeztek. Sosabowski hitetlenül bámult. Hallotta, hogy tisztjei és katonái dühösen káromkodnak, amint a közleményt továbbítják nekik. A felszállást huszonnégy órával elhalasztották ismét – ezúttal szeptember 21-éré, csütörtök délután 1 órára.
Gavin tábornok vitorlázó repülőgépeken szállított gyalogezrede is visszakényszerült a repülőtérre. Háromezernégyszáz katonája ágyúkkal és felszerelésükkel nem szállhatott fel ezen a napon sem, amikor Nijmegennél lezajlott a döntő támadás a Waal folyó hídja ellen. Pedig nagy szükség lett volna rájuk. Driel és Heveadrop között még működött a komp. E sorsdöntő szerdán, a hadművelet negyednapján, amikor a lengyel dandárt még átszállíthatták volna a Rajnán Urquhart zilált csapatainak megerősítésére, az időjárás új csapást mért a Market-Gardenre.

Walter Model tábornagy végre elszánta magát, hogy megindítsa ellentámadását a hollandiai angol és amerikai erők ellen. Szeptember 20-án, szerdai napon a folyosó mentén sorra megindultak a német támadások.
Mivel erősítéseket szakadatlanul kapott, biztosra vette, hogy már elég ereje van Montgomery offenzívájának megtörésére. Azt tervezte, hogy Sonnál, Veghelnél és Nijmegennél elreteszeli a szövetségesek folyosóját. Von Zangen 15. hadserege, amelyről Montgomery teljesen megfeledkezett Antwerpennél, lassan megerősödött. Újjászervezték a törzskarokat, naponta kapott lőszert és élelmiszert. Negyvennyolc órával később a B. hadseregcsoport hadinaplójában 2342. számú függelék jelzéssel Model így ír von Rundstedtnek von Zangen hadserege erejéről: “A 15. hadsereg összesen 82000 katonát. 530 ágyút, 4600 járművet, 4000 lónál többet és rengeteg értékes hadianyagot juttatott át a Scheldén…”
Model már látta azt is, hogy von Zangen átveheti a parancsnokságot, s ezért úgy tervezte, hogy hetvenkét órán belül átszervezi a maga parancsnoki láncát. Eszerint von Zangen parancsnoksága alá került volna a B. hadseregcsoport valamennyi alakulata a szövetségesek folyosójától nyugatra. Student tábornok feltöltött 1. ejtőernyős-hadseregének a folyosó keleti fele jutott. Model elérkezettnek látta a pillanatot, hogy rajtaütésekkel megindítsa általános támadását.
Huszonnegyedikén reggel német páncéloserők a Son-hídnál benyomultak a 101. hadosztály területeire, és majdnem sikerült elfoglalniuk a hidat. Csak Taylor tábornok csapatainak és az angol harckocsik gyors ellenakciójának sikerült feltartóztatnia a támadást. De miközben Horrocks páncélosai legyező alakban nyomultak Nijmegen felé, Taylor arcvonalszakasza teljes hosszúságban erős német nyomás alá került.
Délelőtt 11 órakor Gavin tábornok arcvonalán a német csapatok tüzérségi előkészítés után kitörtek a Reichswaldból, és támadásra indultak a 82. hadosztály keleti szárnya ellen. Néhány órán belül Mook térségében kibontakozott a német támadás, és már a heurneni hidat is veszélyeztette. Gavin Nijmegenből, ahol csapatai a Waal elleni rohamra készültek, a helyszínre sietett, és látta, hogy “veszélyben forog a kezünkön levő egyetlen olyan híd, amelyen páncélosok is áthaladhatnak. Márpedig ez a híd – emlékezik – életmentője lehetett a Nijmegenben összetorlódott angol és amerikai csapatoknak.” Nyomasztó probléma volt: a 82. hadosztály minden elérhető egysége harcolt már. Gavin nagy sietve segítséget kért a 2. angol gyalogos-gárdaezredtől, s az ellentámadást személyesen irányította. Az elkeseredett küzdelem naphosszat tombolt. Akár egy sakkozó, előre-hátra mozgatta alakulatait, és sikerült is megvetnie a lábát, sőt végül meghátrálásra kényszerítette a németeket. Már kezdettől fogva tartott a Reichswaldból kiinduló támadástól. Gavin is, Browning tábornok, a hadtestparancsnok is jól látta, hogy új harc kezdődik, az eddiginél is elkeseredettebb. A hadifoglyok között felbukkantak Model tábornok harcedzett II. ejtőernyőshadtestének katonái. Model szándéka nyilvánvaló volt: meg akarja kaparintani a kulcsfontosságú hidakat, a folyosót pedig összeszűkíti, hogy ezután szétzúzhassa Horrocks páncélososzlopait.
Model szilárdan hitte, hogy a szövetségesek nem kelhetnek át Nijmegennél, és nem jutnak el az utolsó tizenegy mérföldes útszakaszon Arnhemig. Négyszemközt közölte Bittrichhel, hogy véleménye szerint egy héten belül véget ér a csata. Bittrich nem volt ilyen biztos a dolgában. Szívesebben látná, közölte Modellel, ha felrobbantanák a nijmegeni hidakat. Model rámeredt. – Soha! – ordította dühösen.

Heinz Harmel vezérőrnagyot sértette fölöttese, Wilhelm Bittrich tábornok viselkedése. Úgy látta, a II. SS-páncéloshadtest parancsnoka túlságosan távolról szemléli a csatát. Mintha “tudomást sem venne a pannerdeni komp okozta problémákról”. S jóllehet Harmelnak már kezdettől fogva sok fejtörést okoztak ezek, nézete szerint Bittrich sohasem időzött elég sokáig egy-egy helyen, hogy “maga is megbizonyosodjon: szinte megvalósíthatatlan feladat, hogy húsz harckocsit átszállítsanak a folyón – ráadásul három Királytigrist”. Harmel utászainak három nap alatt sikerült csak olyan kompot építeniük, amely körülbelül negyventonnás terhet megbírt. Noha Harmel úgy vélte, az akciót most már meg lehet gyorsítani, csupán három harckocsiszakasz (tizenkét Párduc) ért el eddig Nijmegen határába. A maradék, köztük a Tigrisek is, Hans Peter Knaust őrnagynak, a keleti front veteránjának parancsnoksága alatt az arnhemi hídnál állt harcban.
A harmincnyolc esztendős Knaust 1941-ben, a moszkvai csatában hagyta fél lábát. Harmel így emlékezik rá: “Falábon sántikált, és bár nagy fájdalmai voltak, zokszót sem ejtett.” Pedig most Knaust is bőszítette Harmelt.
A “Kampfgruppe Knaus”-t harmincöt harckocsijával, öt páncélozott csapatszállítójával és egy önjáró ágyúval lóhalálában vezényelték át Hollandiába a Frundsberg hadosztály megerősítésére. Knaust harcedzett katonái nem alkottak éppen erős egységet. Szinte valamennyien súlyosan megsebesültek a háború folyamán, és Harmel úgy vélekedett, hogy “jobbára hadirokkantaknak lehetett tekinteni őket”. Általában már rég nem teljesíthettek frontszolgálatot. Ráadásul Knaust alakulatát csupa fiatallal töltötték fel, közülük sokan nyolchetes kiképzést kaptak csak. Az arnhemi csata már olyan hosszú ideje zajlott, hogy Harmelt idegesíteni kezdte a nijmegeni helyzet, Ha az angoloknak sikerül áttörniük, szüksége lesz Knaust harckocsijaira, hogy tarthassa a hidat és a Nijmegen és Arnhem közötti védelmi állásokat. Tudta, hogy páncéloserősítések vannak útban, többek között tizenöt-húsz Tigris harckocsi, azonfelül húsz Párduc. Arról viszont sejtelme sem volt, mikor érkeznek meg, vagy hogy nyitva áll-e majd az arnhemi híd, hogy gyorsabban nyomulhassanak dél felé. Úgy számított, hogy még a híd elfoglalása után is egy teljes napra lesz szüksége a roncsok eltakarítására s csak azután indulhat meg a forgalom.
A hadműveletek jobb áttekintésére Harmel előretolt parancsnoki állást létesített Doornenburg község közelében, Pannerdentől két mérfölddel nyugatra és Nijmegentől hat mérfölddel északkeletre. Innen nyugati irányban hajtatott, mintegy félútig a Nijmegen-Arnhem országúton, hogy maga tanulmányozhassa a terepet. Szinte önkéntelenül rögzítette azoknak a védelmi vonalaknak a helyét, amelyeket áttörés esetén építeniük kellene. Felderítő útján látta: szinte lehetetlen, hogy akár az angol, akár a német harckocsik letérjenek az országúiról. A vékony burkolatú, téglával kirakott, másodrendű utakon csakis könnyű járművek közlekedhettek. A pannerdeni átkelést követően Nijmegen felé nyomuló harckocsijai éppen ilyen utakon akadtak el, mert súlyuk alatt beomlott az útburkolat. A Nijmegen-Arnhem főútvonal némelyik szakasza töltött út volt, kilenc-tizenkét láb magasságban húzódott a mindkét oldalon húzódó puha, vadvizes mélyföld fölött. Ilyen magas szakaszokon áthaladó harckocsik teljesen védtelenek lennének, körvonalaik világosan rajzolódnának a szemhatárra, s jól elhelyezett tüzéri ütegek könnyűszerrel kilőhetnék őket. Pillanatnyilag Harmelnak szinte nem volt tüzérsége, hogy fedezhette volna az országutat. Éppen ezért mindenképpen át kellett szállítani Knaust harckocsijait és ágyúit a Rajnán, mielőtt még az angolok áttörhetnének Nijmegennél.
Doornenburgi parancsnokságára visszatérve, Harmel meghallgatta törzskara főnökének, Paetsch ezredesnek legfrissebb értesüléseit. Arnhemből kedvező híreket kapott: a németek egyre több foglyot ejtenek, és a híd körüli harcok apró csatározásokká váltak. Knaust már bízott abban, hogy késő délutánra elfoglalja a hidat. Nijmegenben folyik a harc, s Karl Heinz Euling kapitány súlyos veszteségek árán, de meggátolja az ottani közúti és vasúti hidak elfoglalására irányuló szövetséges erőfeszítéseket. Az amerikaiakat és az angolokat mindkét hídnál sikerült feltartóztatni. A város központjában szintén megállították az angolokat, de itt ingatagabb volt a helyzet.
Harmel nem osztozott Euling derűlátásában. Az angol páncélosok számbeli fölényükkel is legázolják majd a német állásokat, gondolta. Szivarra gyújtott, azután Paetsch-hez fordult:
– Véleményem szerint az angol-amerikai támadás negyvennyolc órán belül a közúti híd ellen fordul – mondta. Ha Knaust harckocsijai és tüzérei gyorsan elfoglalnák az arnhemi hidat, fejtegette tovább, fel lehetne tartóztatni az angol páncélosok előnyomulását. Ha viszont a harckocsik lassan szorítják le a kis létszámú angol alakulatot az arnhemi hídról, tehát a roncsoktól való megtisztítása késne, akkor – Harmel nem áltatta magát – a nijmegeni közúti hidat parancs ellenére is fel kell robbantani.
Bármilyen körültekintően is mérlegelte a helyzetet, nem láthatta előre, hogy az amerikai ejtőernyősök nagyarányú szárazföldi-vízi hadművelet keretében megpróbálnak átkelni a folyón.

10

A várakozó ejtőernyősök az átkelőhely közelében, a nijmegeni vasúti hídtól egy mérfölddel lejjebb torlódtak össze. Kedd éjszaka, de még szerda reggel is, miközben Goulbourn alezredes és Vandervoort alezredes angol-amerikai erői szakadatlan harcot folytattak a keletre fekvő vasúti és közúti hidakért, amerikai és angol egységek azon fáradoztak, hogy területet nyerjenek a folyóparton, mert a gárdahadosztály harckocsijai és nehéztüzérsége másképp nem foglalhatott el tüzelőállásokat a támadás támogatására. A Typhoonok parancsot kaptak, hogy harminc perccel a H-óra előtt mélyrepülésben rakétákkal és géppuskatűzzel árasszák el az északi partot. A terv értelmében a harckocsik és a tüzérség további tizenöt percig lövi majd a kijelölt területet. Azután harckocsik által fejlesztett ködtakaró leple alatt, a huszonhét esztendős Julian Cook őrnagy vezetésével, elindul az első támadóhullám, a történelem egyik legmerészebb folyami átkelő-hadművelete.
A parancsnokok éjszaka azon fáradoztak, hogy a lehető legkörültekintőbb tervet dolgozzák ki. Csakhogy a csónakok, amelyeken Cook katonáinak át kellett volna kelniük a négyszáz méter széles folyamon, nem érkeztek meg időben. A délután 1 órára kitűzött támadás időpontját 3 órára kellett halasztani.
Az amerikaiak kis csoportokba verődve várakoztak, Cook pedig fel s alá járt a parton. “Hol lehetnek azok az átkozott csónakok?” – tűnődött. Amióta Gavin tábornok és Tucker alezredes, az 504. ezred parancsnoka, közölte vele, hogy az ő 3. zászlóalja kel majd át a Waal folyón, Cook “kábultan és megrökönyödötten” tépelődött. A West Pointból nemrégiben kikerült fiatal tisztnek úgy tetszett, hogy “teljesen egymagukban kell a parancs értelmében valamiféle kis atlanti partraszállást végrehajtaniuk”. Sok katonája még életében nem ült kis csónakokban.
Nem Cook volt az egyetlen, aki szorongva várta a csónakok megérkeztét. Frederick Browning tábornok déli tizenkét óra előtt kapta az első olyan jelentést, amelyből világosan megértette, milyen súlyosra fordult Urquhart helyzete. Az angol 2. hadsereg híradósegységei által közvetített Phantom-üzenet kivonata:
“(201105)… főerő még mindig a fő híd északi végének közelében, de érintkezés megszűnt, utánpótlás lehetetlen… Arnhem teljesen ellenséges kézen van. Kérem mindent megtenni felmentés meggyorsítására. Heves harcok, szemben álló erők rendkívül erősek. Helyzetünk nem éppen jó.”

Browningot elkeserítette az üzenet. Minden óra számított, s a nijmegeni hidak gyors elfoglalása élet-halál kérdéssé vált Urquhart katonái számára. Ebben a pillanatban az arnhemi védők felmentése szinte egyes-egyedül Cookon és a 3. zászlóaljon állt – de maga Cook mit sem sejtett.
A csónakok azonban még mindig nem érkeztek meg, és senki sem tudta, mikorra várhatók. Pedig Horrock tábornok és törzskara hajnalig azon igyekezett, hogy meggyorsítsa a csónakok előrejuttatását. Messze hátul, az utászoszlopok kellős közepén a csónakokat szállító három tehergépkocsi lassan vergődött előre a zsúfolt úton. Még Eindhovenban feltartóztatta őket a német légierő rendkívül heves bombatámadása. A teljes városközpont elpusztult. Tucatnyi utánpótlást szállító teherkocsi megsemmisült, és a mészárlást súlyosbította, hogy egy lőszeres konvoj a lángok martaléka lett. A Waal folyó átkelőpontján pedig egy órával a Hóra előtt még híre sem volt a csónakokat szállító teherkocsiknak.
A támadás kiindulási pontját a hatalmas PGEM villamos erőműtől keletre jelölték meg. Eredetileg úgy képzelték, hogy az átkelést az erőműből kiindulva is végrehajthatják. Egy kis öböl ugyanis lehetővé tette, hogy a szövetségesek a németek szeme elől rejtve végezhessék el a berakodást. Tucker ezredesnek azonban nem tetszett a hely: közel volt az ellenséges kézen levő vasúti hídhoz. Mihelyt a katonák felbukkannak a parton, érvelt, a németek géppuskatűzzel lekaszálhatnák. A keskeny kis öböl szájánál erősebben is áramlott az óránként nyolc-tíz mérföldes sebességű víz. Tucker úgy tervezte, hogy nyugati irányban, egy kissé távolabb, emberei villámgyorsan leviszik a folyópartra a csónakokat, vízre teszik és áteveznek. Ez az elgondolás is aggasztotta Cookot. Úgy tudta, hogy egy-egy csónak körülbelül száz kiló, de a katonák felszerelésével és lőszerével együtt súlya nyilván megduplázódik.
A terv az volt, hogy minden csónak tizenhárom ejtőernyőst szállít és háromfőnyi utász legénység evez majd, a hadműveletnek pedig megszakítás nélkül kell folynia: az átkelést lebonyolító csónakoknak szakadatlanul ide-oda kell járniuk a két part között, amíg Cook zászlóalja és a John Harrison kapitány másik zászlóaljának egy része át nem kelt. Edward G. Tyler, az Ír Gárdaalakulat őrnagya, elképedten hallgatta a hadműveleti tervet. Az ő harckocsijai kapták azt a feladatot, hogy ágyúikkal fedezzék az átkelést. “Inamba szállt a bátorságom” emlékezik. Megkérdezte a szivarját rágó Tucker ezredest, vajon katonáinak volt-e része ilyen kiképzésben.
– Nem – hangzott Tucker lakonikus válasza. – Majd közben megkapják.
Az erőmű kilencedik emeletéről Cook és Giles Vandeleur alezredes, az Ír Gárda 2. zászlóaljának parancsnoka, távcsővön figyelte az északi partot. Velük szemben, a folyóparttól 200-800 méterig sík volt a térszín. Cook egységeinek ezen a földtávolságon kellett átnyomulniuk minden fedezék nélkül. A sima szakaszon túl tizenöt-húsz láb magas lejtős töltésen húsz láb széles út haladt nyugati-keleti irányban. Vagy nyolcszáz méternyire az út mögött zömök épület, a Hof van Holland-erőd emelkedett. Cook és Vandeleur jól látták a töltés tetején állásokat elfoglaló ellenséges csapatokat, s szinte bizonyosra vették, hogy az erődben is a németek megfigyelőket és tüzérségi állásokat helyeztek el. Cook emlékszik, hogy ez járt a fejében: “Valakinek megint lidérces ötlete támadt.” Persze a H-órában a hatékony légi és tüzérségi támogatás fellazíthatja a német ellenállást, és a szövetséges csapatok gyorsan lerohanhatják az északi partot. Cook minden reményét e támogatásokba vetette.
Vandeleur meggondolta, hogy az átkelés “hátborzongatóan alakulhat, és nagy veszteségekkel járhat”, de eltökélte azt is?, hogy harckocsijai a végsőkig támogatják majd az amerikaiakat. Úgy tervezte, vagy harminc Sherman tankot vet be, két szakaszt Edward G. Tyler őrnagy és Desmond FitzGerald őrnagy vezényletével. A harckocsik délután 2 óra 30 perckor nyomulnak a folyópartra, a terv szerint “vállvetve” fölkúsznak a töltésre, és 75 milliméteres lövegeikkel fölsorakoznak a túlsó part ágyúzására. Az angol harckocsik zárótüzét a 82-esek aknavetői és ágyúi is támogatnák. Összesen száz ágyú lőné az északi partot.
Cook katonái menet közben kapták meg az eligazítást. A folyam szélessége valamennyiüket elborzasztotta. “Amikor meghallottuk az eligazítást, először azt hittük, hogy tréfálnak – emlékezik John Holabird hadnagy. – Hajmeresztően hangzott.” Az első hullámba beosztott Theodore Finkbeiner őrmester bízott abban, hogy “a mesterséges ködben könnyű dolgunk lesz”. T. Moffatt Burriss kapitány, az I. század parancsnoka azonban azt gondolta magában, hogy a terv nem egyéb öngyilkosságnál.
Így vélekedett az 504. ezred protestáns tábori lelkésze, Delbert Kuehl kapitány is. Kuehl általában nem vett részt a rohamcsapatok vállalkozásaiban. Most azonban engedélyt kért, hogy Cook embereivel tarthasson. “Életem legnehezebb döntése volt idézi fel ezt a napot –, mert szabad akaratomból mentem. A vállalkozást a lehetetlenséggel határosnak láttam, és úgy gondoltam, most az egyszer lesz szükségük a katonáknak rám.”
Henry Baldwin Keep kapitány, akit a zászlóalj milliomosaként emlegettek, mert a philadelphiai Biddle család tagja volt, úgy vélte, hogy “nem sok jót várhatunk. Tizennyolc hónapos szakadatlan harcok során részt vettünk szinte mindenféle hadműveletben, ejtőernyősugrásoktól hídfők kiépítéséig, voltunk hegyivadászok és szabályszerű gyalogság is. De folyón átkelni – ez merőben másnak Ígérkezett! Lehetetlenségnek.”
Virgil Carmichael hadnagy elbeszélése szerint Cook úgy próbált lelket verni csapataiba, hogy bejelentette: George Washingtonhoz hasonlóan “állni fog a csónakban, és ökölbe szorított jobbjával előremutatva kiáltja: »Előre, katonák, előre!«”. Carl W. Kapel kapitány, a H. század parancsnoka, értesült arról, hogy az arnhemi támadás zátonyra futott, és nagyon aggályosnak látta a helyzetet. “Csak minél előbb már benn lennénk abban az istenverte csónakban, és jussunk át, amilyen gyorsan csak lehet!” Jó barátja, John Frost ezredes, az 1. angol légideszant-hadosztályban szolgált, s ő bizonyos volt afelől, hogy ha valaki, hát “Frosty” harcol az arnhemi hídon.
Délután 2 órakor még mindig nyoma sem volt a rohamcsónakoknak, de visszarendelni a támadásra induló Typhoon-rajokat már nem lehetett. Cook katonái és Vandeleur harckocsijai a kiindulási pont mögött várakoztak a töltés védelmében. Délután 2.30-kor a Typhoonok megkezdték a túlsó part bombázását. Villámgyorsan húztak el a szövetséges csapatok fölött, majd sorra sivítva buktak alá, és rakétákkal meg géppuskatűzzel árasztották el az ellenséges állásokat. Tíz perccel később, miközben Vandeleur harckocsijai éppen elfoglalták állásaikat a töltésen, befutott a három tehergépkocsi a rohamcsónakokkal. Cook katonái ekkor látták először, húsz perccel az átkelés előtt, a törékeny, összehajtható, zöldre mázolt csónakokat.
A tizenkilenc láb hosszú alkotmányok lapos feneke megerősített furnérból készült. Facölöpökkel feszített vitorlavászon falai a fenéktől a peremig harminc hüvelyk magasak voltak. Járt volna minden csónakhoz nyolc darab, négy láb hosszú evezőlapát, de többhöz csak kettőt mellékeltek. A katonáknak bele kellett törődniük, hogy puskatussal eveznek majd.
Az utászok nekiláttak a csónakok összeszereléséhez. Mihelyt valamelyikkel elkészültek, a csónakba osztott ejtőernyősök berakták felszerelésüket, és felkészültek, hogy futólépésben levigyék a csónakot a partra. A túlsó parton törőromboló zárótűz fülsiketítő dörgése közepette végül sikerült összeszerelni mind a huszonhat csónakot. “Valaki elordította magát: »Előre!« – emlékezik Patrick Mulloy főhadnagy –, azzal megragadtuk a rocsó peremét, és kezdtük vonszolni lefelé.” Hátulról lövedékek süvítettek el a katonák feje fölött, előttük, a töltésről a harckocsik ágyúi dörögtek, a folyó fölött pedig Mulloy szerint “meglehetősen sűrű” fehér köd gomolygott. S ezzel megindult a támadás.
Amint a körülbelül huszonhat főből álló első hullám – két század, a H. és az I., valamint a parancsnoksági egységek és utászok – leért a vízhez, az akció mintha nyomban kátyúba fulladt volna. A sekély vízre tett csónakokat nem bírták kimozdítani az iszapból. Küszködő, gázló katonák nagy nehezen mélyebb vízre hurcolták a csónakokat, hogy úgy ugorjának be. De a csónakok fölfordultak. Másokat túlterheltek, ezeket elkapta és pörgetni kezdte a sodrás. Némelyiket annyira telerakták, hogy elsüllyedt. Sokan elveszítették az evezőlapátokat, mások a vízbe zuhantak. Carl Kappel kapitány szerint a jelenet “iszonyatos zűrzavar képét nyújtotta”. Csónakja merülni kezdett. “Legacie közlegény a vízbe esett, és már-már elmerült” – emlékszik Kappel. Utánaugrott, de őt magát is meglepte, milyen sebes a víz. Még éppen elkapta Legacie-t – sikerült is kimentenie, “de mire kiértem vele a partra, éveket öregedtem”. Nyomban beugrott egy másik csónakba, és ismét nekivágott a folyónak. Tom MacLeod főhadnagy csónakját szinte ellepte a víz. Azt hitte, menten elsüllyednek. “Az evezőlapátok motollaként forogtak” idézi fel az átkelést, és a nagy zajban csak Cook hangját hallotta egy szomszédos csónakból. “Előre! Előre!” – kiáltozta az őrnagy.
A hivő katolikus Cook hangosan imádkozott is. Virgil Carmichael hadnagy megfigyelte, hogy parancsnoka az evezés ütemében fohászkodik. “Üdvöz légy, Mária – malaszttal teljes – üdvöz légy, Mária – malaszttal teljes” kántálta, és nagyot húzott az evezőlapáttal. S amikor tetőfokára hágott a zűrzavar, tüzet nyitottak a németek.
A németek olyan hevesen és összpontosítottan lőtték őket, hogy Mulloy hadnagynak “a legrosszabb anziói napok” jutottak eszébe. “Nehéz géppuskákkal és aknavetőkkel szakadatlanul tüzeltek, többnyire a töltésről és a vasúti hídról. Úgy éreztem magam, mint egy agyaggalamb.” Kuehl lelkészt rosszullét környékezte, annyira megrémült. A mellette ülő katona fejét letépte egy lövedék. “Uram, legyen meg a te akaratod” – ismételgette Kuehl.
Vandeleur alezredes a PGEM-épületben levő parancsnoki harcálláspontján Browning tábornokkal és Horrock tábornokkal komoran, elkeseredetten figyelte az eseményeket. “Borzalmas, iszonyatos látvány volt – emlékezik. – Sok csónakot szó szerint kirobbantottak a vízből. Vízsugarak szöktek fel a lövedékek becsapódása nyomán, az északi partról alázúduló kézifegyvertűz pedig bugyborékoló katlanná változtatta a folyót.” A katonák ösztönösen összekuporodtak a csónakok alján. Holabird hadnagy a törékeny vitorlavászon csónakoldalra meredve arra gondolt, hogy “teljesen kiszolgáltatott és védtelen vagyok. Úgy éreztem, a sisakom sem ér többet, mint egy leheletnyi kis női kalap.”
A kis flottát repeszek hasogatták szét. A James Megellas főhadnagy szakasza felét szállító csónak elsüllyedt. Egyetlen ember sem élte túl a katasztrófát. A lövedékek Allen McLain főhadnagy szeme láttára téptek szét két csónakot, a benn ülők a vízbe zuhantak. T. Moffatt Burriss kapitány csónakja körül úgy kopogtak a golyók, “akár a jégeső”, míg végül a kormánynál ülő utász odaszólt: – Vegye át a kormányt, eltaláljak. – A csuklóját lőtték szét. Burriss éppen előrehajolt, hogy segítsen neki, amikor a katonát másodszor is találat érte, ezúttal a fején. Burriss oldalát is repeszek szakították fel. Az utász átbukott a csónak peremén, de a lába beakadt, s teste kormányként megfordította a csónakot. Burrissnek nem maradt más hátra, a halottat le kellett engednie a vízbe. Addigra már a csónak orrában ülő másik két katonát is halálos találat érte.
Az erős szél elhordta az álcázófüstöt. A német géppuskások, most már egyenként lőhettek a csónakokat. Clark Fuller őrmester arra eszmélt, hogy némelyek kétségbeesésükben “egymásnak eveznek, és csónakjaik körbe-körbe forognak”. A németek könnyűszerrel kilőtték őket. Fuller maga is szinte megbénult rémületében. A folyó közepe táján Leonard G. Tremble közkatonát hirtelen <valami a csónakja fenekéhez vágta. Csónakja telitalálatot kapott. Az arcán, vállán, jobb karján és bal lábán sebesült Tremble bizonyos volt abban, hogy elvérzik. A léket kapott csónak őrülten pörögni kezdett, majd az ár lassan visszavitte a déli partra. Tremble csónakjában más nem is maradt életben.
Harcálláspontjáról Vandeleur látta, hogy “az álcázó ködfalban már nagy lyukak tátonganak”. Páncélosai több mint tíz percen át lőttek ki füstgránátokat, de a gárdistáknak fogytán volt mindennemű lőszerük. “A németek nagyobb lövedékekre váltottak. Emlékszem, magamban azt hajtogattam, bárcsak gyorsabban haladnának az amerikaiak. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy ezek a fiatal ejtőernyősök nem értenek a rohamcsónakokhoz, és keresztül-kasul szánkáztak a vízen.”
Végül az első hullám elérte az északi partot. A katonák vadul tüzelve partra ugrottak, és elindultak a semmiféle fedezéket nem nyújtó sík lapályon. Clark Fuller őrmestert néhány perce még megbénította a rémület, “de most fellelkesedtem, hogy élek. Félelmem helyébe mindent elsöprő vakmerőség lépett. Úgy éreztem, egymagám megfutamítom a német hadsereget.” A partraszállást figyelő Vandeleur látta, hogy “egy vagy két csónak felfut a partra, majd újabb három-négy követi őket. A katonák máris kiugráltak, és rohanni kezdtek a töltés felé. Úristen, milyen merészek voltak! Megállíthatatlanul nyomultak előre a nyílt terepen. Egy sem vágódott hasra, ha ugyan meg nem lőtték. Azt hiszem, a csónakoknak fele, ha átért.” S ekkor Vandeleur meglepetésére “a csónakok, fordultak, hogy átvigyék a második hullámot”. Browning tábornok Horrockshoz fordult: – Soha nem láttam még ennél hősiesebb vállalkozást – mondta.
Amikor Julian Cook rohamcsónakja a parthoz közeledett, az őrnagy kiugrott, és maga után húzta a csónakot, hogy minél előbb partra érjenek. Egyszerre csak jobb felől bugyborékolást látott a szürke víztükrön. “Úgy festett, mintha egy hatalmas légbuborék közeledett volna a part felé – emlékezik. – Azt hittem, látomásom támadt, de ekkor rohamsisak tört át a víz színén, és továbbhaladt a part irányában. Azután egy arc bukkant elő a sisak alól. Joseph Jedlicka közkatona, az apró termetű géppuskás volt az, vállán 30 milliméteres géppuskalövedékekkel teli hevederek, mindkét kezében egy-egy doboz.” Jedlicka nyolc láb mélységű vízbe esett a csónakból, de lélegzetét visszafojtva átlábalt a folyóágyon, s végül a part előtt felbukkant.
A folyóparton már dolgoztak a sebesültvivők, és amikor Tom MacLeod főhadnagy elindult visszafelé, hogy újabb csónakrakományt hozzon át a Waalon, látta, amint az elesettek mellé a földbe tűzték puskáikat.
Délután 4 óra után Heinz Harmel tábornok riasztó hírt kapott doornenburgi parancsnokságán. Egy jelentés szerint “Fort Hof van Hollanddal szemközt fehér álcázó füsttakarót dobtak át a folyón”. Harmel néhány törzstisztjével gépkocsin nagy sebesen a Waal északi partján, a nijmegeni közúti hídtól egy mérföld távolságra levő Lent községbe hajtatott. A füst csak egyet jelenthetett: az angol-amerikai erők megkísérelnek csónakon átkelni a Waalon. Harmel azonban még a szemének sem akart hinni. A folyam szélessége, az északi parton befészkelődött német csapatok, Euling reggeli derűlátó jelentése, a maga értékelése a Nijmegennél álló angol és amerikai csapatok erejéről – mind a hadművelet ellen szólt. De úgy döntött, meggyőződik a helyzetről. Arra gondolt, emlékezik még ma is: “Semmi kedvem, hogy Berlin letartóztasson és agyonlövessen, amiért engedtem, hogy a hidak az ellenség kezére jussanak – fütyülök Modelre.”

Julian Cook őrnagy sejtette, hogy a veszteségei ijesztően nagyok, de számolgatni most nem volt ideje. Századai partra szálltak a szabad partszakaszon. Az alakulatok összekeveredtek, s ez idő szerint a szervezettségnek még a nyoma sem látszott. A németek géppuskatűz alatt tartották a folyópartot, de Cook önfejű katonái nem voltak hajlandók földhöz lapulni. Egyesével vagy kettesével-hármasával indultak a töltés felé. “Egyszerűen arról volt szó, hogy ha egy helyben maradnak, szitává lövik őket, ezért rohamra indultak” – emlékezik Cook. A géppuskás, kézigránátos katonák szuronyt szegezve, erejüket megfeszítve nyomultak előre, megrohamozták a töltést, és ádáz harcban kiverték onnan a németeket. Theodore Finkbeiner őrmester úgy tartja, hogy az elsők között volt, akik az út felől elérték a magas töltést. “Kikémleltem a töltés pereme fölött – és egyenesen egy géppuska csövébe bámultam” – meséli. Összehúzta magát, “de a géppuska fölugatott, és a légnyomás letépte rólam a rohamsisakot”. Finkbeiner kézigránátot vágott a német géppuskafészekbe, és nyomban hallotta a robbanást, a sebesültek ordítását. Gyorsan föllódult a töltésen vezető útra, és elindult a következő géppuskaállás felé.
Moffatt Burriss kapitánynak még arra sem volt ideje, hogy szilánksebesülésével törődjék. “Amikor partra szálltam, iszonyúan megörültem, hogy még élek – ott helyben elhánytam magam.” Egyenesen a töltés felé rohant, és közben odakiáltott embereinek, hogy “tüzeljenek egy géppuskával a bal szárnyon, eggyel meg a jobb szárnyon”. Meg is tették. Burriss a töltés mögött házakat látott. Berúgta egynek az ajtaját, és ott ért “néhány alvó németet, akik láthatólag mit sem tudtak arról, mi folyik”. Előrántott egy kézigránátot, meghúzta a biztosítószegét, behajította a szobába, és bevágta az ajtót.
Az első hullám jó néhány katonája később nem is emlékezett, hogyan került el a nagy füst, zaj és zűrzavar közepette a folyópartról. A súlyos felszerelést cipelő Jack Bommer híradós tizedes csak rohant előre. “Csupán az járt az eszemben: hogyan lehetne megúszni.” Tudta, hogy el kell jutnia a töltésig, és ott meg kell várnia az újabb parancsokat. Amikor fölért, “mindenütt holttesteket láttam, és a németek – akadtak közöttük tizenöt évesek, de jó hatvanasok is –, akik néhány perce még csónakjainkban mészároltak bennünket, most kegyelemért rimánkodtak, és meg akarták adni magukat”. A katonák azonban még a megpróbáltatások hatása alatt álltak, és izzott bennük a düh barátaik halála miatt, így aztán nemigen ejtettek foglyokat. Bommer emlékezik, hogy több németet “közelből, kapásból lőttek le”.
Az első hullám katonái az átkeléstől fáradtan, émelyegve, halottaikat és sebesültjeiket a folyóparton hagyva, harminc percen belül legyűrték a töltés német védőit. Még nem füstölték ki valamennyi állásukat, de a katonák már bevették magukat a német géppuskafészkekbe, hogy onnan fedezzék az újabbak partraszállását. A második átkelés során két csónak veszett oda. Mégis az elcsigázott utászok a heves ellenséges tűz közepette, a megmaradt tizenegy csónakban még ötször fordultak, hogy valamennyi amerikai rohamcsapatot átszállítsák a vérrel folyó Waalon. Minden a gyorsaságukon állt. Cook egységeinek el kellett foglalniuk az átkelőhelyek északi felét, mielőtt a németek eszmélnének, mi is történt voltaképpen – és mielőtt föl robbantanák a hidakat.
A töltés védővonalát már lerohanták, és a németek hátrább épített második vonalukba húzódta vissza. Cook ejtőernyősei nem ismertek irgalmat. Henry Keep kapitány megjegyzi, hogy “a zászlóalj életben maradt katonái túlfeszített idegállapotba kerültek, a düh elhomályosította agyukat, és egy időre elfelejtették, mi a félelem. Soha nem tapasztaltam, hogy emberek ennyire kézzelfoghatóan megváltozzanak. Elképesztő és csöppet sem szívderítő látvány volt.”
A katonák egyenként is és kis csoportokban – olyanok, akik néhány perce még tehetetlenül kuporogtak a csónakokban, miközben barátaik haltak körülöttük – négy-ötszörös túlerőre vetették magukat kézigránáttal, géppisztollyal és szuronnyal. Kíméletlenül kiverték a németeket állásaikból, majd soraik rendezése nélkül azonnal folytatták elsöprő rohamukat. Harcoltak a szántóföldeken, gyümölcsösökben, a töltés mögötti házakban, az előttük emelkedő Fort Hof van Holland géppuskáinak és légvédelmi ágyúinak tüzében. Némelyik rohamosztag egyenest keletnek tört, a besüppedt töltésen a hidak felé, mások az erődöt rohamozták meg, s szinte ügyet sem vetettek a német ágyúk tüzére. Néhány katona kézigránátokkal megrakodva, átúszott az erődöt övező vizesárkon, és fölkapaszkodott a falakon. Leroy Richmond őrmester víz alatt úszott át, meglepte a töltésúton az ellenséges őrt, azután intett az embereinek, hogy jöhetnek. Virgil F. Carmichael főhadnagy szerint “a katonáknak valamiképpen sikerült fölmászniuk az erőd tetejére, azután lenn maradt társaik kézigránátokat dobtak fel nekik, amelyeket nyomban behajítottak az ágyútornyok nyílásain”. A német védők perceken belül megadták magukat.
Időközben két század – Burriss kapitány I., és Kappel kapitány H. századának egységei – futólépésben tartott a hidak felé. A vasúti hídnál a H. század olyan heves német ellenállásba ütközött, hogy úgy tetszett, az amerikai támadás elakadhat. De azután a déli hídfőnél és a Nijmegen városában kifejtett angol és amerikai nyomásra az ellenség egyik percről a másikra összeomlott. Kappel meglepetésére a németek megkezdték a tömeges visszavonulást a hídon át – egyenesen az amerikai ágyúk tüzébe. A PGEM-üzem közelében álló harckocsijából John Croman hadnagy “látott vagy száz-németet, akik fejvesztetten, rémülten rohantak a hídon át az amerikaiak felé”. Az északi parton Richard La Riviere főhadnagy és E.J. Sims hadnagy szintén látta a közeledésüket. Elképedve figyelték, hogy a németek eldobálják puskájukat, úgy rohannak az északi hídfőnek. “Tömegesen jöttek – emlékezik La Riviere –, mi pedig engedtük, hadd jöjjenek – az út kétharmadáig.” S ekkor tüzet nyitottak rájuk.
A védőket golyózápor árasztotta el. Jobbra-balra hullottak, némelyek a híd alatti rácsos tartók közé, mások egyenesen a vízbe. Több mint kétszázhatvan német halott borította a csatateret, rengeteg volt a sebesült, és még több esett fogságba, mielőtt véget ért a tüzelés. A Waal menti támadás megindulását követő két órán belül az első hidat el is foglalták. Edward G. Tyler, az ír gárdisták őrnagya látta, hogy “valaki integet. Figyelmemet már olyan régen összpontosítottam a vasúti hídra, hogy számomra más nem is létezett. Bekapcsoltam az adó-vevőt, és rádióüzenetet küldtem a zászlóalj-parancsnokságnak: »Fenn vannak a hídon! Elfoglalták!«” Délután 5 óra volt. Tony Heywood, a gránátos gárdisták kapitánya vette Tyler üzenetét, és “teljesen zavarosnak” ítélte. Melyik hídra utalhat? A Goulbourn alezredes gránátosai Vandervoort ezredes katonáival együtt még harcoltak Valkhof közelében, ahol Euling SS-alakulatai mindeddig megakadályozták a híd elfoglalását. “Ha a rádióüzenet azt jelentené – emlékezik Heywood –, hogy a közúti hidat foglalták el, nem értettem volna, hogyan juthatták át.”
A vasúti híd már-már az angol-amerikai csapatok kezébe került, de akadtak németek, akik vagy készek voltak érte az utolsó töltényig harcolni, vagy annyira megrettentek, hogy nem merték elhagyni állásaikat. Az amerikaiak átfésülték az északi hídfőt, nem helyeztek-e él a németek robbanótölteteket. Jóllehet semmit sem találtak, lehetségesnek látszott, hogy a hidat aláaknázták, és bármelyik percben fölrobbanthatják. Kappel kapitány rádión kérte Cook őrnagyot, a lehető leggyorsabban küldjön át a hídon angol harckocsikat. Ha megkapják a támogatást, vélte ő és Burriss kapitány, az I. század parancsnoka, sikerülne elfoglalni a legfontosabb célt, a nijmegeni közúti hidat, nem teljes mérfölddel keletre. Ekkor érkezett meg Tucker ezredes, emlékezik Kappel. A kérelmet, közölte, “továbbították, de a németek bármely pillanatban felrobbanthatják mindkét hidat”. Cook alakulatai habozás nélkül folytatták előnyomulásukat a közúti híd felé.

Harmel tábornok maga sem látta világosan, mi történik. Lent község közelében, egy bunker tetejéről kémlelte távcsövön a Waalt. A Waal északi partján levő harcálláspontjáról, alig egy mérföldre a nijmegeni nagy vasúti hídtól, jobb felé füstöt és ködöt látott, a csatazaj is odaszűrődött hozzá. De láthatóan senki sem értette a helyzetet, csak annyit tudtak, hogy a szövetségesek megkíséreltek a vasúti híd közelében átkelni a folyón. Harmel jól látta a közúti hidat: teljesen üres volt. De ekkor, idézi fel Harmel az eseményeket, “megérkeztek az első sebesültek, és egymásnak ellentmondó jelentések futottak be”. Hallotta, hogy az amerikaiak átkeltek, “de minden hír túlzott. Nem tudtam volna megmondani, tíz vagy száz csónakkal-e. Agyam lázasan dolgozott, hogy eldöntsem, mi legyen a következő lépésem”, azután tanácskozott az utászaival. “Tájékoztattak, hogy felrobbantható mindkét híd – emlékezik. – A helyi parancsnokot utasítottam, hogy a vasúti hidat robbantsa fel. A közúti híd robbanószerkezetét a lenti bunker melletti egyik kertben rejtettük el. Egy katona állt mellette készenlétben, hogy parancsra megnyomja a gombot.” Ekkor kapta Harmel az első egyértelmű jelentést: néhány csónak kelt át a folyón, a csata még nem dőlt el. A távcsövébe nézett, és ismét megállapította, hogy a közúti híd üres, semmi sem mozdul rajta. Jóllehet “ösztönöm súgta, hogy semmisítsem meg ezt az annyi bosszúságot okozó hidat, nem tehettem, amíg meg nem győződöm arról, hogy amúgy is elveszett”. Ha rákényszerül, hogy fölrobbantsa a közúti hidat, határozott Harmel, előbb megbizonyosodik, hogy zsúfolva van angol kocsikkal, “hadd robbanjanak a híddal együtt”.

A Huner parkban és a közúti híd déli felhajtója közelében levő Valkhofban Karl Euling kapitány SS-páncélgránátosai az életükért küzdöttek. Az angol-amerikai erők: Edward Goulburn alezredes gránátos gárdistái és a 82. hadosztály 505. ezredének 2. zászlóalja Ben Vandervoort alezredes vezetésével könyörtelenül rohamozták a híd körüli állásokat. Vandervoolt rohamosztagai házról házra nyomultak, aknavetői és tüzérsége pedig szünet nélkül lőtték a német védelmi vonalat. Goulburn harckocsijai az összefutó utcákon nyomultak, hajtották a németeket maguk előtt, közben tüzet okádó 17 fontosaik és géppuskáik egyre szűkítették a rést maguk és Euling zsugorodó védelmi vonala között.
A németek elszántan küzdöttek. “Még életemben nem zúdult rám ilyen zárótűz emlékezik Spencer Wurst őrmester, az akkor már régi harcosnak számító. Észak-Afrikát megjárt tizenkilenc esztendős katona. Úgy éreztem, ha fölnyúlnék, kezemmel is elkaphatnám a golyókat.” Megfigyelőhelyéről, a Valkhoftól vagy huszonöt méterre levő épület egyik kiszögelléséből jól belátott a német állásokba. “A parkban mindenütt lövészlyukakat ástak, s úgy látszott, a német védelmet innen meg egy középkori toronyból irányítják. Néztem, amint a mieink jobbról és balról előretörnek a körtér alakú forgalmi központ irányába. Annyira el akartuk már érni azt a hidat, hogy némelyek a szemem láttára másztak rá a lövészlyukra, és szó szerint kirángatták a németeket.” Wurst puskacsöve is úgy átforrósodott, hogy már a tusán csorgott az olaj.
A gyilkos harc közepette Wurst egyszerre meglepetten látta, hogy Vandervoort ezredes jelenik meg komótosan, cigarettázva az utcán. Megállt a ház előtt, amelyben az állásom volt, föltekintett és odaszólt: – Ugyan nézze meg, őrmester úr, elindulna-e az a harckocsi. – S a park bejárata irányába mutatott, ahol egy angol harckocsi gubbasztott zárt páncéltoronnyal. Wurst lekászálódott a háztetőről, odarohant a harckocsihoz, és sisakjával megdöngette az oldalát. A páncéltorony csapófedele fölnyílt.
– Az ezredes azt akarja, hogy induljatok – mondta Wurst. – Gyerünk. Majd én mutatom, hová lőjetek.
Azzal elindult a tank mellett, s a németek szeme láttára mutogatta a célpontokat. Amint Vandervoort katonái és Goulburn harckocsijai fokozták összpontosított tüzüket, az ellenséges védelmi állások kezdtek összeomlani. Megsemmisült a páncéltörő ágyúk félelmetes vonala, amely minden támadást megállított eddig. Végül már csak a körtér közepén beásott négy önjáró ágyú tüzelt. Délután 4 óra után a harckocsi- és gyalogsági roham ezeket is elsöpörte. Amint Vandervoort csapatai szuronyt szegezve, kézigránátokat hajítva rohamozták a német tüzérséget, Goulburn négyesével felsorakoztatta harckocsijait, és benyomult a parkba. A németek fejvesztetten menekültek. Visszavonulás közben néhányan megpróbáltak a híd tartószerkezetében elbújni, mások kissé távolabb, az amerikai és angol golyózápor közepette igyekeztek a középkori erődítésbe. Az amerikaiak tucatjával vágtak kézigránátokat az úton átrohanó németek közé. A támadás véget ért. “Nehéz perceket szereztünk – emlékszik Wurst. – 7 Figyeltük, hogyan rohannak el mellettünk a hídra vezető úton, és némelyek mindjárt le is ugrottak a keleti felén. Remekül éreztük magunkat.”
Allan Adair tábornok, a páncélos-gárdahadosztály parancsnoka, aki a hadműveleteket egy közeli épületből irányította, emlékezik, hogy “fogamat csikorgattam rettegésemben, hátha meghallom a robbanást, ami azt jelentené, hogy a németek megsemmisítették a hidat”. De nem hallott semmit. A nagy Waal-hídhoz vezető feljárók nyitva álltak, maga s a hídív szemmel láthatóan sértetlen maradt.
Peter Robinson őrmester négy harckocsis egysége erre a pillanatra várt. A tankok nekiindultak a hídnak. A huszonkilenc esztendős dunkerque-i harcost néhány órával korábban rajparancsnoka, John Trotter őrnagy riasztotta, és meghagyta neki, hogy “álljon készenlétben a híd elfoglalására”. Az útkereszteződést még védték a németek, és Trotter figyelmeztette Robinsont: – Sejtelmünk sincsen, mi várható, ha átkel a hídon, csak annyi bizonyos, hogy a hidat el kell foglalnunk. – Majd kezet rázva az őrmesterrel, tréfásan hozzátette: Ne aggódjon. Tudom, hol lakik a felesége. Ha bármi történik értesítem.
Robinson azonban nem tekintette tréfásan a helyzetét. – Madarat fogna, őrnagy úr? – kérdezte. Azután fölkapaszkodott harckocsijára, és elsőként indult a hídra.
A négy harckocsi a körtér jobb feléről nyomult be a Huner parkba. Robinsonnak “úgy tetszett, mintha a város lángban állna. Jobbra is, balra is égtek az épületek.” A füstbe burkolt hatalmas híd “rohadt nagynak látszott”. Robinson a híd felé dübörgő harckocsiból folyamatosan jelentett rádión a hadosztály-parancsnokságnak. “Minden más rádiót elhallgattattak” – emlékezik. Amikor csörömpölve fölhajtottak a hídfelhajtóra, “erős tűz fogadott bennünket. Robbanást hallottunk. A lánctalp egyik futógörgőjét találat érte.” A tank azonban nem vált mozgásképtelenné, bár “a rádió elnémult, és megszakadt a kapcsolat a parancsnoksággal”. Robinson lekiáltott vezetőjének, hogy faroljon, és az útfélre irányította a harckocsit. Kiugrott, odafutott a mögötte haladó páncéloshoz, és szólt a parancsnoknak, Billingham őrmesternek, hogy szálljon ki. Billingham vitatkozni kezdett. Robinson ráüvöltött, hogy “ez parancs. Szedd a lábad. Mássz ki a tankból, és kövessél az enyémben.” A sorban a harmadik harckocsi, Charles W. Pacey őrmesteré, megelőzte őket, és felhajtott a hídra. Robinson fölugrott Billingham tankjára, és utasította a többieket, hogy kövessék. Még emlékezik, hogy amint a négy harckocsi előrenyomult, tüzet nyitott rájuk “a folyó túlsó oldalán, néhány lángoló épület mellett álló hatalmas 88-as, a távolból pedig alighanem egy önjáró löveg zendített rá”.
A harckocsikat figyelő Vandervoort ezredes látta, amint a 88-as lőni kezdett. “Félelmetes látvány volt” emlékezik. Homokzsák mellvéd mögött állt az országút mentén, vagy száz méterre a híd északi végétől. Az egyik harckocsi és a 88-as négy lövést válthatott, a másik harckocsi pedig szüntelenül ontotta a 30-as nyomjelzőket a szürkületben. “Végül Robinson irányzója, Leslie Johnson gárdista, eltalálta a 88-ast.” Robinson emlékezik, hogy kézigránátos, puskás és géppuskás németek kapaszkodtak kétségbeesetten a híd tartószerkezetébe. A harckocsi géppuskái úgy söpörték őket le onnan, “akár a tekebábukat”. Az ellenség ütegeinek összpontosított tüzére válaszolva, Johnson “olyan sebesen lőtte ki a gránátokat harckocsijának ágyújából, ahogyan az embereim tölteni bírták”. Robinson egysége golyózápor közepette dübörgött előre, s hamarosan a híd közepén járt.

A szürkületben hullámzó füst elborította a távoli közúti Waal-hidat is. Heinz Harmel tábornok távcsövön át figyelte a terepet, előretolt harcálláspontjáról. Körülötte ágyúk dörögtek, katonák özönlöttek vissza a falun át, hogy új állásokat foglaljanak el. Harmel úgy érezte, legborúsabb sejtelmei válnak valóra. Az amerikaiaknak mégis sikerült egy merész húzással átkelniük a Waalon. Nijmegenben is megalapozatlannak bizonyult Karl Euling kapitány optimizmusa. Az utolsó üzenete igen szűkszavú volt: közölte, hogy bekerítették, mindössze hatvan embere maradt. Harmel teljes bizonysággal látta, hogy a hidak elvesztek. Nem tudta, a vasúti hidat fölrobbantották-e, de megértette, hogyha föl akarja robbantani a közúti hidat, nem késlekedhet.
“Mintha minden egyetlen szempillantás alatt futott volna át a fejemen – emlékezik. – Mit tegyek először? Mi a legsürgősebb, a legfontosabb tennivalóm? Minden a hidakon állt.” Nem lépett kapcsolatba “előzetesen Bittrichcsel: nem figyelmeztettem, hogy talán fel kell robbantanom a közúti hidat. De Bittrich rendelte el, hogy készítsenek elő mindent a robbantáshoz.” Harmel ezért úgy okoskodott, hogy “Bittrich az én helyemben minden bizonnyal fölrobbantotta volna a nagy hidat. Úgy láttam, hogy Model parancsa már amúgy is érvényét vesztette.” Tudta, hogy bármely pillanatban ellenséges harckocsik jelenhetnek meg a közúti hídon.
Harmel a robbantószerkezetet kezelő utász mellett állt, és távcsövén át a hidat figyelte. Egy darabig nem észlelt mozgást, azután egyszerre látta, hogy “magányos harckocsi kúszik előre a híd közepéig, majd második is követi jobb kéz felől”.
– Felkészülni! – szólt oda az utásznak.
Két újabb harckocsi jelent meg. Harmel várt, amíg az ék eléri a híd közepét, s csak ekkor adta ki a parancsot:
– Robbantás!
Az utász megnyomta a gombot. Semmi sem történt. Az angol harckocsik folytatták előnyomulásukat.
– Újból! – ordította Harmel.
Az utász újra lenyomta a gombot, de a Harmel által várt hatalmas robbanások ismét elmaradtak. “Arra számítottam, hogy a híd összeomlik, a harckocsik pedig a folyóba zuhannak emlékezik. Ehelyett kérlelhetetlenül kúsztak előre, egyre nagyobbak lettek, egyre közelebb jöttek.”
– Úristen, két perc múlva itt lesznek! – kiáltotta megrémült törzskari tisztjeinek.
Harmel gyorsan osztogatta parancsait. Utasította tisztjeit, “torlaszolják el minden rendelkezésre álló páncéltörő löveggel és tüzérségi löveggel az Elst és Lent közötti utakat, különben az angol harckocsik egyenesen begördülnek Arnhembe”. S ekkor döbbenten értesült, hogy a vasúti híd is áll még. Egy közeli parancsnoki harcálláspontban elhelyezett rádiósegységhez sietett, s kapcsolatba lépett előretolt parancsnokságával.
– Ide figyeljen, Stolley – mondta –, közölje Bittrichcsel. Átkeltek a Waalon.

Peter Robinson őrmester négy harckocsija tovább nyomult a hídon. Egy második német 88-as is elhallgatott, és Robinson úgy gondolta, hogy “ezt is kilőttük”. Előtte súlyos betonkockákból épült úttorlasz emelkedett, közepén alig tíz láb szélességű nyílás. Robinson látta, hogy Pacey őrmester harckocsija áthalad a nyíláson, majd a túloldalon megáll. Utána Robinson tört át a torlaszon, s miközben Pacey fedezte a három harckocsit, ismét szakaszának élére állt. Robinson még jól emlékezik, hogy “a látási viszonyok szörnyen rosszak voltak. Torkom szakadtából ordítottam, próbáltam irányítani a lövegkezelőt, a harckocsivezetőt, és egyidejűleg jelenteni a parancsnokságnak. Iszonyú zaj volt körülöttünk, a legkülönfélébb lövedékek pengve csapódtak a hídtartóknak.” Háromszáz-négyszáz méterrel maga előtt Robinson egy újabb 88-ast fedezett föl. Ráordított a lövegkezelőre:
– Jobbra rézsűt négyszáz méter; tűz!
Johnson gárdista ripityává lőtte a német ágyút. Amikor az ágyú körül elhelyezkedett gyalogosok futni kezdtek visszafelé, Johnson a géppuskájából nyitott tüzet rájuk. “Valóságos mészárlás volt – idézi fel az ütközetet Johnson. – A periszkópot sem kellett használnom. Annyian voltak, hogy csak meghúztam a ravaszt.” Érezte, hogy a harckocsi “átzökken az úton heverő testeken”.
A páncéltoronyból Robinson látta, hogy mindhárom harckocsija sértetlenül kúszik előre. Rádión parancsot adott nekik, hogy “zárkózzanak és kapcsoljanak rá!”. A tankok már a híd északi végéhez közeledtek. Ebben a pillanatban önjáró löveg kezdte lőni őket. “Két hatalmas dörrenést hallottam közvetlenül előttünk – emlékezik Robinson. A konzervfedelemet a légnyomás leszakította, de én sértetlen maradtam.” Johnson három-négy lövést adott le. A német ágyú és a ház, amely mellett állt, “lángra lobbant, és a környékét nappali fény árasztotta el”. Robinson jóformán még észre sem vette, s harckocsijai elérték a túlsó partot.
Tüzet szüntess! – parancsot adott az ágyúkezelőnek, és amikor elült a por, néhány alakot pillantott meg az árokban. Először azt hitte, németek. “A sisakjuk alakjáról ismertem meg őket jerrkik voltak. Egyszerre mindenünnen amerikaiak kapaszkodtak a harckocsira, öleltek-csókoltak, ahol értek, de még a tankot is megcsókolták.” T. Moffatt Burriss kapitány, akinek lucskos egyenruháját az átkelésnél kapott sebe is átvérezte, fölvigyorgott Johnsonra.
– Fiúk, ti vagytok életem legszebb látványa – mondta.
A hatalmas feljáróival együtt majd fél mérföld hosszúságú, több nyílásos nijmegeni híd sértetlenül jutott a szövetségesek kezére. Ezzel a Market-Garden hadműveletben kijelölt hidak közül az utolsó előtti is a szövetségesek birtokába került. Szeptember 20-án délután 7 óra 15 perckor Arnhem alig tizenegy mérföld távolságra volt.

Tony Jones, a királyi utászok hadnagya – akit Horrocks tábornok később “a bátrak bátra”-ként jellemzett –, szorosan Robinsonék mögött kelt át a hídon. Annyira belefeledkezett az időzített bombák felkutatásába, hogy észre sem vette a hídtartók között bujkáló németeket, akik célba lövöldöztek rá. Az igazság az, mesélte később, hogy “arra sem emlékszem, láttam-e németeket”. A híd középén, az úttorlasz közelében “hat vagy nyolc huzalt fedeztem fel, amelyek a hídkorláton áttekeregve a gyalogjárón hevertek”. Johnson habozás nélkül elvágta mind. Mellettük egy tucat tányéraknára bukkant, a németek takarosan felhalmozták egy keskeny árokban. Arra gondolt, hogy “alighanem az úttorlasz tíz láb széles nyílásának berobbantására szánták, csak nem volt idejük megvalósítani a tervüket”. Johnson leszerelte a gyutacsokat, és behajította őket a folyóba. A híd északi végén az egyik pillérben megtalálta a fő robbanótölteteket. “Meghökkentem, mekkora előkészületeket tettek a németek a híd felrobbantására.” A híd színéhez alkalmazott, zöldre festett bádogtölteteket “azokhoz a tartókhoz méretezték, amelyekre fölszerelték őket. Mindegyik tölteten rajta volt a sorozatszám, és együtt vagy kétszázötven kilogramm TNT-t tartalmaztak.” A tölteteket úgy tervezték, hogy elektromos gyújtással robbanthatók legyenek. A gyutacsok még a helyükön voltak, azokhoz a huzalokhoz erősítve, amelyeket Johnson az imént vágott el. Nem értette, miért nem robbantották föl a németek a hidat. Az egyetlen magyarázat az lehetett, hogy a váratlan nagy lendületű angol-amerikai támadás nem hagyott időt nekik. Most, hogy a gyutacsokat kiszerelte, és valamennyi huzalt elvágta, a hídra már biztonságban ráhajthattak a járművek és a harckocsik.
De az angol páncéloskülönítmény, amelynek az amerikaiak számítása szerint nyomban meg kellett volna indulnia Arnhem felé, még mindig nem bukkant fel.
Az amerikaiak lelkiismeretét bántotta, hogy erőik egyesítése a folyosó végén az 1. angol légideszant-hadosztállyal késik. Maguk is ejtőernyősök lévén, együtt éreztek az előttük még harcban álló katonákkal. Cook zászlóalja súlyos veszteségeket szenvedett a Waal-átkelés során. Két százada állományának több mint a felét elvesztette – 134 katonája esett el, sebesült meg, vagy tűnt el – mégsem sikerült teljesítenie feladatát, hogy mindkét végéről foglalja el a nijmegeni hidat, és nyissa meg az utat észak felé. Cook tisztjei most sebtében előretolták egységeiket egy körkörös védelmi vonalra a közúti híd északi végéhez. Várták, mikor száguldanak el mellettük a harckocsik, hogy felszabadítsák az odaát bekerített ejtőernyősöket. A hídon azonban nem keltek át újabb páncélosok. Cook nem értette, mi történt. Azt hitte, hogy még besötétedés előtt törnek majd Arnhem felé, “mint a veszett fene”.
Carl Kappel kapitány, a H. század parancsnoka, akinek a barátja, John Frost ezredes, “valahol ott elöl” volt, alig bírt uralkodni az idegein. Az ő emberei szintén vágtak el huzalokat az északi hídfőn. Bizonyos volt abban, hogy a híd már teljesen biztonságos. Miközben La Riviere hadnaggyal figyelte a néptelen hidat, türelmetlenül megjegyezte:
– Talán az lenne a legokosabb, ha összeállítanánk egy őrjáratot, és kézen fogva átvezetnénk őket.
Ernest Murphy, Cook zászlóaljának egyik hadnagya, odarohant Peter Robinson őrmesterhez, akinek egysége átkelt a hídon, és tudatta, hogy “negyed mérföldnyi körzetet megtisztítottunk. Most rajtatok áll, srácok, hogy a támadást Arnhemig folytassátok.” Robinson indult volna, de azt a parancsot kapta, hogy “mindenáron védje az utat és a híd végét”, nem pedig, hogy tovább nyomuljon előre.
Tucker ezredes, az 504. ezred parancsnoka, tombolt az angolok késlekedése miatt. Arra számított, hogy egy különleges egység villámgyorsan előrenyomul az úton, nyomban, amint a hidat elfoglalják és megtisztítják a robbanótöltetektől. Meggyőződése szerint addig kellett volna tenni, “amíg a németek nem rendezik soraikat”. Később így írt erről: “Kezünket-lábunkat törtük, hogy átkeljünk a Waalon, és megkaparintsuk az északi hídfőt. Most pedig dühöngve álltunk ott, az angolok meg tábort vertek éjszakára, nemhogy kiaknázták volna a helyzetet. Értetlenül néztük őket. Mi, amerikaiak másképpen intéztük volna – kivált, ha a mi bajtársaink lettek volna olyan szorongatott helyzetben alig tizenegy mérföldre tőlünk. Azonnal megindultunk volna, semmi sem állíthatott volna meg bennünket, így tett volna Georgie Patton, ha nappal van, ha éjszaka.”
A.D. Demetras hadnagy hallotta Tucker vitáját a páncélos-gárdahadosztály egyik őrnagyával. “Hihetetlen döntés született ott” emlékezett évekkel később. Demetras meghallotta, amint Tucker hangosan háborog a parancsnoki harcálláspontjául használt kis hétvégi házban: – Értsék meg, a maguk bajtársai véreznek el Arnhemben! Jobban tennék, ha azonnal indulnának. Tizenegy mérföld a távolság.
Az őrnagy “közölte az ezredessel, hogy az angol páncélosok nem nyomulnak előre, amíg a gyalogság utol nem éri őket”, idézi Demetras. “Tankönyv szerint vívták a háborút”, emlékezik Tucker ezredes. “»Lehorgonyoztak« éjszakára. Szokás szerint azért álltak meg, hogy teázzanak.”
Jóllehet alakulata majd a felére olvadt, és fogytán volt a lőszere, Tucker arra gondolt, hogy a 82-eseket saját szakállára elindítja Arnhemnek. Persze tudta, hogy Gavin tábornok nem egyezett volna bele. A 82-esekre a folyosó hosszú szakasza jutott, és nem kockáztathatták meg, hogy csapatokat vonjanak el. Pedig Gavin együtt érzett katonáival: neki is az volt a véleménye, hogy az angoloknak folytatniuk kellett volna az előnyomulást. Később így mondta: “Nem ismertem jobb katonát Browning tábornoknál, a hadtest parancsnokánál. De kiderült, hogy mégiscsak elméleti ember. Ha abban a pillanatban Ridgway lett volna a parancsnok, nem tekintette volna a nehézségeket, hanem az országúti előnyomulás folytatását rendelte volna el, hogy megmentsük arnhemi bajtársainkat.”
Az angol tisztek – Browning, Horrocks, Dempsey és Adair – látszólagos egykedvűségük ellenére nagyon jól tudták, milyen égetően sürgős lenne továbbnyomulni. Súlyos gondok terhelték őket. Horrocks hadtestének fogytán volt a benzinje és a lőszere. Attól tartott, és némely jelek arra is mutattak, hogy csapatait minden pillanatban elvághatják Nijmegentől délre. A város központjában még állt a harc, és G.I. Thomas vezérőrnagy 43. Wessex hadosztálya, amely az oszlop vége felé haladt, még a Grave-hidat sem érte el a várostól nyolc mérfölddel délre. Az óvatos és módszeres Thomas nem tudott lépést tartani az angol hadoszlopokkal. A németek viszont több helyen elvágták az utat, és Thomas csapatainak elkeseredett harcot kellett vívniuk, amíg végül visszaverték a támadókat. Jóllehet Browning tábornok aggodalmasan figyelte a Nijmegenig húzódó keskeny folyosó mindkét oldalán erősbödő dühödt német támadásokat, változatlanul úgy látta, hogy Thomas gyorsabban is mozoghatna. Horrocks korántsem volt bizonyos efelől. Sok fejfájást okoztak neki az úton támadt dugók, ezért is tanácsolta Gavin tábornoknak: – Jim, meg ne kísérelje, hogy hadteste utánpótlását egyetlen úton szállítsa.
A nijmegeni hídtól történő előnyomulás harcászati megfontolásait a terep is megkötötte – ezt a nehézséget látta Montgomery, és erre számított Model is. A páncélos-gárdahadosztály parancsnoka, Adair tábornok, tudta, hogy a harckocsik most érték el a Market-Garden-folyosó legkeskenyebb szakaszát. Az előttük nyílegyenesen húzódó, magas töltésen vezető út Nijmegen és Arnhem között úgy festett, mint “egy sziget”. “Amikor megpillantottam, elszorult a szívem – emlékezett később Adair. – Kedvezőtlenebb terepet képzelni sem lehetett harckocsiknak: meredek töltésoldalak, jobbra is, balra is árkok. A német tüzérségnek könnyű dolga ígérkezett.” Adair hiába látta a nehézségeket, tudta, hogy “végül meg kell majd próbálkozni”, de szinte semmi gyalogsága sem volt, “márpedig az ilyen úton az előrehaladás nyilvánvalóan a gyalogság dolga elsősorban”. Hasonló következtetésre jutott Horrocks is: a harckocsik kénytelenek lesznek megvárni, amíg utoléri őket a gyalogság, és áthalad a gárdahadosztály páncélososzlopai között. Beletelik tizennyolc órába is, amíg Arnhem ellen megindíthatják a harckocsitámadást.
Mégis, akárcsak az amerikaiak, a hadtestparancsnok is abban reménykedett, hogy valamiképpen majd felnyomulhatnak gyorsan a folyosón. A nijmegeni híd elfoglalása után – abban a hitben, hogy az arnhemi híd északi vége még angol kézen van, Browning tábornok úgy tájékoztatta Urquhartot, hogy a harckocsik már odaát vannak. Éjfél előtt két perccel, amikor még mindig bízott a korai indulásban, a következő rádióüzenetet adta:
“202358 … szándékunk, hogy a páncélos-gárdahadosztály … kora hajnalban döntő támadást indít az arnhemi hidak ellen…”
Vagy negyvenöt perccel később, amikor értesült, milyen akadályokba ütközik a gyalogság előrejuttatása, Browning újabb üzenetet küldött Urquhartnak:
“210045 … a holnapi támadás során az 1. ejtőernyős-hadosztály teljes elsőbbséget kap, de előnyomulásra ne számítson 12.00 óra előtt.”
Arnhembe azonban még a “teljes elsőbbség” is későn érkezett. John Frost ezredes 2. zászlóaljának katonáit addigra utolérte tragikus sorsuk. Három órával azelőtt, hogy Robinson őrmester egysége átdübörgött a nijmegeni hídon, Hans Peter Knaust őrnagy három német harckocsija ki kény szeritette a feljutást az arnhemi hídra.

11

Délután, amikor Cook őrnagy ejtőernyőseinek első hulláma megkezdte az átkelést a Waalon, Eric Mackay kapitány parancsot adott az arnhemi iskola kiürítésére, amelyet katonái több mint hatvan óráig – szeptember 17-e este óta védtek. Egy Tigris harckocsi hetven méterről egymás után lőtte gránátjait az épület déli homlokzatába. “Ekkor már égett a ház – emlékezik Mackay –, és hallottam, hogy csekély robbanóanyag-készletem, amelyet odafenn az emeleten tároltunk, fölrobban.” Fegyverforgató tizenhárom emberének fejenként már csak egyetlen tölténytára maradt. Mackay körbesántikált a pincén, azután úgy döntött, hogy kitörnek az épületből, és utolsó leheletükig harcolni fognak.
Semmiképpen sem akarta az épületben hagyni a sebesültjeit. Az ejtőernyősök, Dennis Simpson hadnaggyal az élükön, felcipelték őket a pincéből – a hátvédet Mackay és két katona alkotta. Simpson fedezte a sebesültek szállítását. “S éppen amikor Simpson átmászott egy hátsó kertbe, meghallottam a kiáltását: »Újabb hat sebesült!« Tudtam, hogy lemészárolnak bennünket – emlékezik Mackay –, vagy ha nem is valamennyiünket, a sebesülteket bizonyára, ha megkíséreljük, hogy velük együtt meneküljünk. Kiáltottam Simpsonnak, hogy adják meg magukat.”
Mackay ezután összeszedte öt golyószórós emberét, és keletnek indult velük. Úgy vélte, a németek nem számítanak errefelé kitörési kísérletre. Azt tervezte, hogy “éjszakára megbújunk valahol, azután megpróbálunk átvágni nyugatnak, hogy csatlakozzunk a főerőhöz”. Átvezette kis csapatát az úton, keresztülhatoltak a túloldal romos házain, végül kiértek a szomszédos utcára. Itt azonban váratlanul két harckocsiba és vagy ötven-hatvan ellenséges katonába ütköztek. A hat ejtőernyős gyorsan csataláncba fejlődött, és lekaszálta a meglepett németeket. “Fejenként egyetlen tár kilövésére volt időnk – idézi fel Mackay. Két-három másodperc, és mindennek vége volt. A németek úgy dőltek el, mint a liszteszsákok.” Abban a pillanatban, amikor Mackay odakiáltott katonáinak, hogy igyekezzenek a legközelebbi házba, a csapat egyik tagja elesett, egy másik megsebesült. Amint az ideiglenes fedezékbe értek, Mackay megmaradt három emberéhez fordult: – Vége a harcnak – mondta, és javasolta, hogy egyenként próbáljanak menekülni. – Ha szerencsénk van – búcsúzott katonáitól, ma éjszaka ismét találkozhatunk a hídnál.
Egyenként kúsztak ki a házból. Mackay hétrét görnyedten mászott be egy kertbe, és egy rózsabokor alatt bújt meg. Letépte rangjelzését és eldobta. “Arra számítottam, hogy álhatók egy darabig – mondja. – Éppen behunytam a szememet, és elszunyókáltam, amikor német hangokat hallottam. Alig szuszogtam, hátha tépett, véres egyenruhámban halottnak néznek.” Váratlanul “iszonyú rúgás ért az oldalamon”. Teljesen elernyedt, “mintha friss hulla lennék. Azután éreztem, amint szuronyt döfnek a fenekembe, és az acél megakad a medencecsontomon. Furcsa – emlékezik Mackay –, de inkább megdöbbentem. Fájni akkor kezdett, amikor kihúzták belőlem a szuronyt.” Mackay ettől iszonyú dühbe gurult, Kínnal-keservvel talpra állt, és előrántotta Coltját.
– Mi a fészkes fenét képzelnek, hogy szuronnyal döfködnek egy angol tisztet? – ordított a németekre. A katonákat meghökkentette Mackay kitörése, és visszahúzódtak. Mackaynak csak ekkor jutott eszébe, hogy “akár le is lőhettem volna néhányat, ha lett volna golyóm. Vissza nem lőhettek volna, mert gyűrűbe fogtak, és magukban tettek volna kárt. Olyan ellenállhatatlanul komikusnak láttam a helyzetüket, hogy elnevettem magam.” A németek dermedten nézték Mackayt, ő pedig megvetően átdobta Coltját a kertfalon, “nehogy emléktárgyként az ellenség kezébe jusson”.
A németek falnak lökték Mackayt, és átkutatták. Elvették az óráját és üres ezüstkulacsát, amelyet még az apjától kapott, viszont nem vették észre, hogy zubbonyzsebében szükségtérkép lapul. Egy német tiszt visszaadta neki a kulacsot. Amikor Mackay megkérdezte, hogy az órájával mi lesz, így feleltek: – Ahová maga megy, ott nem lesz szüksége rá, nekünk meg kevés az óránk. – Azután a tarkójára kulcsolt kézzel elvezették az épületbe, ahol már sok angol hadifoglyot összetereltek. Mackay csoportról csoportra járt, és figyelmeztette a katonákat, hogy kötelességük megszökni. Egyszerre csak, mint egyetlen tisztet, egy másik szobába vitték kihallgatásra. “Elhatároztam, hogy támadni fogok – emlékezik. – Volt ott egy német hadnagy, tökéletesen beszélt angolul. Határozottan, de udvariasan megmondtam neki, hogy a németeknek befellegzett, és hajlandó vagyok elfogadni a fegyverletételüket.” A hadnagy döbbenten meredt rá, és – amint Mackay mondja – “ezzel véget is ért a kihallgatás”.
Alkonyat előtt a foglyokat teherkocsikra terelték, és elindították őket keletnek, Németország felé. “A kocsi végében őr ült, ami megnehezítette a szökést – meséli Mackay –, de én megmondtam a fiúknak, szorítsák a kocsi sarkába, és tömörüljenek köréje, hogy ne lőhessen.” Amikor a teherkocsi egy kanyarban lelassított, a kapitány leugrott, és megpróbált menekülni. “Szerencsétlenségemre a lehető legrosszabb helyet választottam. Egy őrtől háromlépésnyire értem földet. Rávetettem magam, és megpróbáltam a nyakát szegni. De éppen akkor ért oda néhány német katona, és eszméletlenre vertek.” Egy kis holland kocsma ivójában tért magához, ahová más foglyokkal együtt zsúfolták. A fiatal tisztnek nagy nehezen sikerült felülnie, falnak támasztotta a hátát, azután kilencven órája először, mély álomba merült.
Szürkületkor Frost ezredes parancsnoksági épülete körül és a hídfeljáró mentén majd száz angol katona kis csoportokra szakadozva még mindig elszántan küzdött, és megpróbálta védeni állásait. A parancsnokság teteje már lángolt, és az embereknek egy-két sorozatra elegendő lőszere maradt csupán. Harci szellemük azonban töretlen volt. Freddie Gough őrnagy ekkor is reménykedett, hogy “ha még néhány óráig kitartanak, megérkeznek a felmentő csapatok”.
Délután 7 óra körül fölébredt a 2. zászlóalj sebesült parancsnoka, és fölháborodott, hogy egyáltalán elaludt. Meghallotta a sötét pincében “néhány légnyomásos zagyválását”. A németek egyre lőtték az épületet, s Frost eszmélt, hogy a kétszáznál több sebesülttel megrakott pincében iszonyú a hőség. Amikor mozdulni próbált, belehasított lábába a fájdalom. Szólt, hogy küldjék Gough-t.
– Át kell vennie a parancsnokságot – közölte az őrnaggyal –, de ne döntsön anélkül, hogy előbb velem meg ne tanácskozna.
Frost látta, hogy megtörténik, amitől a legjobban tartott: “leég az épület, és a sebesültek megsülnek”. A sötét teremben az emberek fuldokolva köhögtek a maró füstben. James Logan doktor, a zászlóalj főorvosa letérdelt Frost mellé. Eljött az ideje, hogy elszállítsák a sebesülteket.
– Ezredes úr, tűzszünetet kell kérnünk a németektől – követelte Logan. – Nem várhatunk tovább.
Frost Gough-hoz fordult, és parancsot adott az előkészületek megtételére. “De megmondtam – emlékezik Frost –, a harcoló katonákat vigyék egy másik épületbe, és folytassák az ellenállást. Úgy gondoltam, hogy noha a híd odaveszett, egy ideig még védhetjük a feljárót, akár addig, míg harckocsijaink odaérnek.”
Gough és Logan fölmentek, hogy előkészítsék a tűzszünetet. Logan azt javasolta, nyissák meg az épület súlyos bejárati kapuját, és vöröskeresztes zászlóval lépjenek ki az utcára. Gough nem nagyon lelkesedett az ötletért. Nem bízott az SS-ekben; zászló ide vagy oda, gondolta, lőhetnek. Logan visszament Frosthoz. Frost beleegyezett a tervbe. Amikor az orvos elindult a kijárat felé, Frost letépte a rangjelzését. “Azt reméltem, hogy eltűnhetek a katonák tömegében, és később talán meg is szökhetek.” Tisztiszolgája, Wicks, elment hordágyat keresni.
A Frost mellett fekvő James Sims sebesült közkatona komoran hallgatta, hogyan tervezik a kiürítést. Ha az eszére hallgat, tudta, hogy nem tehetnek egyebet. “Helyzetünk nyilvánvalóan tarthatatlanná vált – emlékezik. – Lőszerünk szinte teljesen elfogyott, jóformán valamennyi tisztünk és tiszthelyettesünk elesett vagy megsebesült, az épület pedig lobogó lánggal égett. Mindnyájan fuldokoltunk a füstben.” Hallotta, amint Frost parancsot ad a sértetlen katonáknak és a járó sebesülteknek, “hagyják el az épületet, és próbáljanak eljutni egy másikba”. Sims tudta, hogy ez “az egyetlen ésszerű megoldás, de valamennyiünket elkeserített, hogy minket itt hagynak”.
Fenn Logan doktor kitárta a kaput, és vöröskeresztes zászlót lobogtatva, két egészségügyi katona kíséretében kilépett az utcára, és elindult a németek felé. A csatazaj egyszeriben elnémult. “Láttam, hogy néhány német az épület végébe rohan, ahol dzsipjeink és csapatszállító kocsijaink álltak – emlékezik Gough. – Szükségük volt rá a sebesültek elszállításához. Magamban örökre elbúcsúztam járműveinktől.”
A pincében a sebesültek meghallották a német hangokat, és Sims jól emlékezik, milyen “súlyosan döngtek a német csizmák a lépcsőn”. A pincére halálos csönd telepedett. Amikor Sims föltekintett, egy német tisztet látott az ajtóban. Legnagyobb rémületére “egy súlyosan sebesült ejtőernyős fölemelte könnyű géppuskáját, de legyűrték. A tiszt áttekintette a helyzetet, és parancsokat osztogatott. Német katonák jöttek le a pincébe, és kezdték hordani a sebesülteket.” Már-már elkéstek. “Éppen Simset emelték hordágyra, amikor hatalmas lángoló gerenda zuhant le – majdnem miránk.” Sims érezte, hogy “a németek idegei pattanásig feszültek. Általában nem takarékoskodtak a tölténnyel, és sokuknál angol puskát és könnyű géppuskát láttam.”
Frostot a légnyomásos ejtőernyős segítségével felvitték a pincéből, lefektették a híd melletti töltésre, amelyet oly elszántan védett. Lángoló házakat látott körös-körül. Figyelte, amint németek és angolok együtt “dolgoznak kétségbeesett sietséggel, hogy kicipeljenek bennünket, s közben a környéket fénybe borítják a lángok”. Alig telt el néhány perc, hogy az utolsó sebesültet is kimentették, az épület iszonyú dördüléssel összeomlott, és a helyén izzó törmelékhalom maradt. Frost odafordult a szomszédos hordágyon fekvő Douglas Crawley őrnagyhoz:
– Nos, Doug, ezúttal nem úsztuk meg, igaz?
Crawley a fejéi rázta. Nem bizony, ezredes úr – mondta –, de jól megdolgoztattuk őket.
A németek meglepően bajtársiasnak bizonyultak. Jártak-keltek a meglepetten figyelő angol sebesültek között, cigarettát, csokoládét, konyakot osztogattak nekik. Az ejtőernyősök keservesen tapasztalták, hogy a készletek nagy része a sajátjuk, a németek nyilván a zsákmányolt utánpótlásból szedték össze. Az éhes, szomjas katonák habzsoltak, a németek pedig letérdeltek a hordágyuk mellé, és dicsérték helytállásukat. Sims közlegény rámeredt az úton végig sorakozó IV. típusú harckocsikra. Egy német követte a tekintetét, és bólintott.
– Hát igen, tommy – mondta –, ezeket nektek szántuk reggelre, ha nem adnátok meg magatokat.
De Frost fegyverforgató, elszánt katonái nem adták be a derekukat. Amint felhozták a pincéből az utolsó sebesültet, kiújult a csata, és éppúgy tombolt, mint egy órája. “Lidérces nap volt – emlékezik Gough. – Bármerre néztünk, németek voltak mindenütt – előttünk, mögöttünk, mindkét felől. Sikerült nekik a tűzszünet során erős egységeket becsempészniük a körzetbe. Szinte valamennyi épületet megszállták. Lerohantak minket.”
Gough parancsot adott embereinek, hogy rejtőzzenek el éjszakára. Azt remélte, hogy csapatát hajnalban a folyóparti félig kiégett épületcsoportban vonhatja össze. Még most is arra számított, hogy reggelre megérkezik a felmentő sereg, és “gondoltam, hogy majd csak lesz addig valahogy”. A katonák szétszéledtek a sötétben, Gough pedig lekuporgott a rádiója mellé, és szinte belesúgta a mikrofonba: – Itt az első ejtőernyősdandár – mondta. – Sokáig már nem bírjuk. Helyzetünk kétségbeejtő. Siessetek! Siessetek!
A németek tudták, hogy a harc véget ért. Már csak a felgöngyölítés volt hátra. A sors iróniája, hogy harckocsijaik a hídon álltak, mégsem tudtak átjutni a másik partra. Harmel tábornok helyesen ítélte meg a helyzetet: órákba telik majd, amíg az összetorlódott roncsokat eltávolítják. Csak szeptember 21-re, csütörtök hajnalra sikerült végül egy keskeny csapást nyitni, s ekkor indult meg a forgalom a hídon.
Csütörtök kora hajnalban Gough és a védelmi övezetben rekedt szétszórt katonák előbújtak rejtekhelyeikről. A felmentés nem érkezett meg. A németek módszeresen rohanták le az angol állásokat, és az angolok, akiknek végképp elfogyott a lőszerük, kénytelenek voltak megadni magukat. Akiket nem fedeztek fel, egyenként vagy kettesével megkíséreltek biztonságba jutni. Lassan, fogcsikorgatva letették a fegyvert az utolsó angol ellenállók is.
Gough őrnagy a vízművek felé igyekezett, remélve, hogy kis ideig elrejtőzhet és pihenhet, azután átcsúszik nyugatnak az Urquhart parancsnoksága alatt álló csapatok főerejéhez. A vízművek épülete előtt német hangokat hallott. Egy farakás felé rohant, és megpróbált elbújni alatta. Csizmája sarka azonban kilátszott, egy német megragadta, és kirángatta a farakás alól. “Olyan elgyötört voltam – emlékezik Gough –, hogy felnéztem rájuk, és, elnevettem magam.” Tarkójára kulcsolt kézzel elvezették.
Foglyokkal zsúfolt terembe vitték. Hamarosan egy német őrnagy hívatta. Náci karlendítéssel köszöntötte az angol tisztet.
– Úgy értesültem, ön a parancsnok – mondta.
Gough gyanakvóan végigmérte. – Igen – mondta végül.
– Maguk bátor katonák. Én Sztálingrádnál is harcoltam, és látom, hogy önöknek, angoloknak nagy a tapasztalatuk az utcai harcban.
– Gratulálok önnek és katonáinak – jelentette ki a német.
Gough farkasszemet nézett az ellenséges tiszttel. – Nincsen – szólalt meg. – Most próbáltunk először. Legközelebb sokkal jobban harcolunk majd.
Ezekben az órákban valaki a híd mellől még egy végső rádióüzenetet adott le. Sem Urquhart parancsnoksága, sem a 2. angol hadsereg nem fogta az üzenetet, de a 9. SS Hohenstaufen hadosztály parancsnokságán Harzer alezredes rádiófigyelői világosan hallották. Sok évvel később Harzer már nem emlékezett szó szerint a szövegre, csupán hogy mennyire meghökkentette utolsó két mondata: “Lőszerünk-elfogyott. Isten óvja a királyt.”
Néhány mérföldre északra, Apeldoorn határában Sims közlegény egy német tábori kórház előtti füves térségben feküdt. Körülötte más sebesült ejtőernyősök adatfelvételre és kötözésre vártak. A katonák csöndben voltak, elgondolkodtak. “Persze mindenkiben felötlött az a gondolat, hogy hiába harcoltunk – emlékezik Sims. – De nekem akarva-akaratlan hatalmas főerőnk jutott az eszembe, amely nem tette meg az utolsó két mérföldet az állásainkig. A legnehezebben azt viseltem el, hogy lemondtak rólunk.”

12

Szeptember 21-én, csütörtökön délelőtt 10 óra 40 perckor közölték Roland Langtonnal, az ír gárdisták kapitányával, hogy az 1. századnak ki kell törnie az újonnan elfoglalt nijmegeni hídfőállásból, és meg kell indulnia Arnhem felé. Az indulás időpontja, tájékoztatta Joe Vandeleur ezredes, délelőtt 11 óra lesz. Langton hitetlenül meredt parancsnokára. Bizonyára tréfál, gondolta. Húsz perce maradt ugyanis századának eligazítására és felkészítésére e nagy jelentőségű támadásra. Magát Langtont kutyafuttában igazították el egy zsákmányolt térképen. “Ezenkívül egy semmitmondó országúti térképünk volt – emlékezik a kapitány. – Az ellenséges ütegek állásait csupán egy felderítő-fényképfelvételről ismertük. Lent és Elst közötti légvédelmi állás látszott rajta, de azóta már át is helyezhették.”
Langton véleménye szerint a terv teljesen elhibázott volt, kiváltképpen hogy “húsz percen belül akarták megindítani ezt a micsodát”. Az elgondolás szerint az ő századának kellett a támadás élét alkotnia, nyomában egy másik alakulattal. Két harckocsi a gyalogságot szállítja, és mint Langtonnal közölték, újabb alakulatok követik őket. Igen csekély tüzérségi támogatásra számíthatott, sőt az első áttörésnél oly sikeresen bevetett Typhoon “taxik” légi fedezete nem állt rögtön rendelkezésül: a kedvezőtlen időjárás miatt ugyanis nem szállhattak fel belgiumi támaszpontjaikról. Langtonnak mégis a lelkére kötötték, hogy “száguldjon, mint a veszett fene, és meg” se álljon Arnhemig”.
Joe Vandeleur ugyan nem árulta el Langtonnak, de ő is borúlátón ítélte meg a támadás lehetőségeit. Többedmagával, köztük unokafivérével, Giles Vandeleur alezredessel, nemrég átment a nijmegeni hídon, hogy tanulmányozza a földháton északi irányban Arnhembe tartó országutat. A tisztek szerint ez az út nem sok jóval biztatott. Elsőnek Desmond FitzGerald őrnagy, Joe Vandeleur helyettese szólalt meg.
– Ezredes úr, ezen az úton egy tapodtat sem jutunk előre – jósolta.
Giles Vandeleur egyetértett vele, – Nevetséges lenne, ha itt próbálnánk harckocsikkal előrenyomulni.
A folyosón történt előrenyomulás során a harckocsik ugyan szintén egyetlen tank szélességben haladtak előre, de azért mindig lehetőség nyílott arra, hogy szükség esetén az országúiról letérve manőverezzenek. “Itt viszont – emlékezik Giles Vandeleur – nem térhettünk le. Egy védőgát, amelynek gerincén országút húzódik, kiválóan alkalmas a védelemre, de semmiképpen sem harckocsik előnyomulására.” A többiekhez fordulva Giles kijelentette:
– Elképzelem, hogyan kuksolnak odafenn a németek, és röhögnek a markukba, amikor látják, hogy közeledünk.
Joe Vandeleur némán szemlélte a terepet. – Mégis meg kell próbálnunk – szólalt meg nagy sokára. – Meg kell kockáztatnunk ezt az istenverte utat.
“Előnyomulásunkat időre tervezték – meséli Giles Vandeleur. – Kétóránként tizenöt mérföldes sebességgel kellett haladnunk.” Gwatkin dandártábornok, a páncélos-gárdahadosztály törzskari főnöke, röviden csak ennyit mondott: – Át kell jutniuk.
Délelőtt 11 órakor Langton kapitány a szájához emelte felderítőkocsijának mikrofonját, és rádión kiadta a parancsot: – Indulás! Indulás! Indulás! Semmi sem állíthat meg minket!
Harckocsijai eldübörögtek a lenti postahivatal előtt, azután rátértek az országútra. Langton beletörődött – most vagy soha. Tizenöt-húsz perc múltán azonban már könnyebben lélegzett. Ellenségnek nyoma sem volt, és Langton kissé szégyenkezett, “amiért az előbb annyira aggodalmaskodtam. Már azon tűnődtem, mihez fogok majd, ha elérem az arnhemi hidat. Eddig eszembe sem jutott.”
Az élen haladó harckocsi nyomában a két Vandeleur haladt felderítőkocsiján, mögöttük pedig Donald Love repülő hadnagy következett repülőgép-irányító R.A.F. híradósjárművén. Mellette ismét ott ült a csöndes, aggodalmas Max Sutherland rajparancsnok. Miközben bemászott a fehérre mázolt, páncélozott felderítőkocsiba, Sutherland – aki a Meuse-Escaut-csatorna hídfőállásából történt kitörés során irányította a Typhoonokat – odaszólt Love-nak, hogy “Arnhemben az ejtőernyős srácok benne ülnek a kakaóban, sürgős segítségre van szükségük”. Love a Typhoonokat kereste az égbolton. Nem kételkedett, szükségük lesz rájuk. Visszaemlékezett a kitörés borzalmaira, és egyáltalán nem vágyódott arra, “hogy ismét olyan helyzetbe kerüljek, mint a megelőző vasárnap, amikor a németek megbénítottak bennünket”.
Az Ír Páncélos-gárdahadosztály harckocsijai egyenletesen kúsztak előre. Bal felől elhagyták Oosterhout községet, jobb kéz felől pedig Resseri és Bemmel Falvacskákat. Langton kapitány felderítőkocsijában jól hallotta Tony Samuelson hadnagynak, az élen haladó “harckocsik parancsnokának a hangját, amint tudatja a falvak nevét. Éppen azt kiáltotta, hogy az első harckocsi rögtön eléri Elst külvárosát. Az írek tehát félúton jártak már Arnhem felé. Langton hallgatta a rádiót, és rádöbbent, “mennyire magunk vagyunk”. Feszültségük azonban egyszerre megenyhült. Love repülő hadnagy zúgást hallott a magasból, és megpillantotta az első Typhoonokat. Belgiumban kitisztult az idő, és a repülőrajok fölbukkantak az égen. Love és Sutherland megkönnyebbülten dőltek hátra ülésükben, amikor körözni kezdtek fölöttük.
Langton kapitány a térképet tanulmányozta felderítőkocsijában. Az oszlop jobb kéz felől elhagyta már a másodosztályú Bemmel-út kanyarját. Ebben a pillanatban Langton hatalmas robbanást hallott. Amint fölpillantott, azt látta, hogy “egy Sherman lánckereke megjelenik a levegőben a fák koronája fölött”. Rögtön megértette, hogy valamelyik az élen találatot kapott. Samuelson hadnagy, aki már jóval előtte járt az úton, megerősítette sejtéséit.
A távolban dörögni kezdtek az ágyúk, és fekete füstpamacsok nyíltak a levegőben. Az oszlop végén Rupert Mahaffey hadnagy is tudta, hogy elöl baj történt, csak azt nem, hogy mi. Az oszlop megtorpant. Amint a csata kibontakozott, a rádióban a hangok is eltorzultak és összevegyültek. “Rettenetes ordítozás hallatszott a rádióban – emlékezik Giles Vandeleur –, ezért azt mondtam Joe-nak, jobb lesz, ha magam megyek előre, és megnézem, mi a csuda történik ott.” Az ír gárdahadosztály parancsnoka beleegyezett.
– Azonnal jelentsed, ha megtudsz valamit – kötötte Giles lelkére.
Langton kapitány már úton volt előre. Lassan haladt az elakadt páncélosok mellett, s a kanyarban látta, hogy az elővédnek mind a négy harckocsiját, Samuelsonét is, kilőtték. Lángba borultak. Önjáró löveg kezdte lőni őket Elst előtt, a bal felőli erdőből. Langton utasította gépkocsivezetőjét, forduljon be az útkanyar közelében álló egyik ház udvarába. Néhány perc múltán odaért Giles Vandeleur is. Mindkettejüknek és kísérőiknek nyomban fedezéket kellett keresniük, mert már géppuskák is lőttek rájuk. Vandeleur így nem tudott visszajutni páncélozott kocsijához, és nem jelenthetett unokafivérének, Joe-nak. Valahányszor odakiáltott gépkocsivezetőjének, Goldman tizedesnek, hogy faroljon ki a kocsijával (a felülnyílásos és oldalajtós Humberral), “Goldman felnyitotta a zárófedőt, a németek pedig golyózáporral árasztották el, úgyhogy magára kellett rántania megint.” Giles végül megunta a dolgot, és az árokban elkúszott Joe parancsnoki kocsijáig.
Joe Vandeleur pattogva osztotta parancsait. Rádión tüzérségi – támogatást kért, majd amikor megpillantotta a Typhoonokat, utasította Love-ot, hogy intézkedjék. A R.A.F.-kocsiban Sutherland a szájához emelte a mikrofont: – Itt Boroskupa… Itt Boroskupa… Induljanak bevetésre. – A Typhoonok azonban változatlanul csak keringtek odafönt. Sutherland kétségbeesetten ismét hívta őket: – Itt Boroskupa… Boroskupa… Fáradjatok közelebb. – Semmi, válasz. Sutherland és Love egymásra meredt. “A rádió teljesen néma maradt – emlékezik Love. – Visszaigazolást nem kaptunk. A Typhoonok rótták a köröket fölöttünk, idelenn pedig ontották ránk a tüzet a német ütegek. Reménytelenebb, kétségbeejtőbb, helyzetet még nem értem. Bénultan figyeltem a gépeket, és nem tehettem semmit.” Love jól tudta, a lassan keringő Typhoonok pilótáinak “meghagyták, hogy ne támadjanak parancs nélkül”. Giles Vandeleur ekkor ért oda unokafivéréhez.
– Joe – mondta – Ha még további harckocsikat küldünk előre ezen az úton, az közönséges gyilkosság.
A két Vandeleur nekivágott, hogy eljusson Langton kapitány harcálláspontjára.
Az Ír Gárdahadosztály gyalogsága már leszállt a harckocsiról, és az út két felén nyomult előre a gyümölcsösökben. Langton maga vette át az egyik harckocsi parancsnokságát. Mivel sehol sem talált fedezéket, és az útról sem térhetett, le, előre-hátra manőverezett, és megpróbálta kilőni az erdőben rejtőzködő önjáró löveget. “Hanem az minden lövésre öttel válaszolt.”
A gyalogsági kapitány szintén ezt a német ágyút kereste egységével, de most kénytelen volt az árokban kuporogni, és “majd felrobbant dühében”.
– Mi a fészkes fenét csinál? – ordított Langtonra.
A fiatal tiszt azonban megőrizte nyugalmát. – Megpróbálok kilőni egy ellenséges ágyút, hogy eljuthassunk Arnhembe – válaszolta.
Amikor a két Vandeleur megjelent a csatatéren, Langton, akinek sehogy sem sikerült kilőni a németet, kikászálódott a harckocsiból, hogy fogadja őket. “Teljes zűrzavar uralkodott – emlékezik Joe Vandeleur. – Mindent megpróbáltunk, de a harckocsikat sehogyan sem lehetett levinni az útról, meredek volt a töltés. Tüzérségi támogatásunk egyetlen tábori ágyúra szorítkozott, s ez is lassan mérte be a célt.” Egyetlen gyalogsági százada mozdulni sem bírt az ellenséges pergőtűzben, s a Typhoonokat sem hívhatta segítségül.
– De hát valahonnan csak kaphatunk támogatást – reménykedett Langton.
Vandeleur a fejét rázta. – Attól tartok, sehonnan.
Langton nem tágított. – Eljuthatnánk pedig – könyörgött. – Nyomulhatnánk tovább, csak támogatás kellene.
Vandeleur hajthatatlan maradt. – Sajnálom – szólalt meg végre –, de nem mozdulnak, amíg újabb parancsot nem kapnak.
Vandeleur világosan látta, hogy a támadást nem folytathatják, amíg G.I. Thomas vezérőrnagy 43. Wessex hadosztályának gyalogsága fel nem zárkózik az Ír Gárdahadosztályhoz. Harckocsijai addig menthetetlenül megrekedtek a nyílt úton. A töltést jól beirányzott egyetlen önjáró lövegnek sikerült hat mérfölddel Arnhem előtt megállítania a hídfő felmentésére indult harckocsioszlopot.
Az oszlop vége felé, egy elsti melegházzal szemben, amelynek ablakai csodálatos módon szinte teljesen épek maradtak, John Gorman hadnagy dühösen bámult az út messzeségébe. Amióta az oszlopot Valkenswaardnál, a folyó legtávolabbi végén föltartóztatták, szüntelenül úgy érezte, hogy gyorsabban kellene haladni.
“Normandia óta egyhuzamban nyomulunk előre, elfoglaltuk Brüsszelt, végigverekedtük magunkat fél Hollandián, és átkeltünk a nijmegeni hídon – emlékezik. – Arnhem meg az ejtőernyősök ott voltak az orrunk előtt, és szinte látjuk azt a nyomorult hidat már, amikor megállítanak minket. Életemben nem törtem le még ennyire.”

V. RÉSZ

Der Hexenkessel (A boszorkányüst)

1

“Monty tankjai úton!” Az összezsugorodott Oosterbeeki védelmi vonal hosszában – lövészárkokból, erődökké átalakított házakból, útkereszteződéseken megerősített állásokból, erdőkből és mezőkről a mocskos, hamuarcú katonák ujjongva kiáltották át egymásnak a hírt. Úgy érezték, hogy hosszú megpróbáltatásuknak és elszigeteltségüknek hamarosan vége szakad. Urquhart tábornok rajnai hídfője ujjbegy alakú folttá változott a térképen. Két mérföld hosszúságú, közepén másfél mérföld szélességű, a Rajnánál pedig egy mérföldnyi területen körülkerítették a “Vörös Ördögöket”: az ellenség három oldalról támadta és lassan őrölte őket. Elfogyott vagy fogytán volt a vizük, a gyógyszerük, az élelmiszerük meg a lőszerük. Az 1. angol légideszant-hadosztály megszűnt” hadosztályként létezni. A katonákban azonban feléledt a remény, hogy hamarosan megérkezik a felmentés. Fejük fölött tüzes vihar süvített, amint a Rajnán túlról, tizenegy mérföldre délről az angol középnehéz- és nehézlövegek pergőtüzet zúdítottak az Urquhart vonalaitól néhány száz méterre álló németekre.
Browning tábornok rádióüzenetben azt ígérte Urquhartnak, hogy csütörtökre a XXX. hadtest 64. középnehéz tüzérezredének ágyúi lőtávolságban lesznek, és az ezred tüzértisztjei már a célpontok sorrendjét kérték a tábornoktól. Urquhart harcban edzett katonái ügyet sem vetettek biztonságukra, és habozás nélkül megjelölték a közeli célpontokat. Első ízben sikerült valamirevaló rádiókapcsolatot létesíteni a 64-esek híradásai segítségével, és a megtépázott “Vörös Ördögök” szinte tulajdon állásaikra irányították a tüzet. Fellelkesítette őket a pontos tűz, s hatása idegtépőnek bizonyult a németekre. Az angol ágyúk újra meg újra megállították az ellenség elszánt harckocsirohamait, amelyek már-már azzal fenyegettek, hogy eltapossák a borostás, elcsigázott ejtőernyősöket.
Urquhart azonban tudta, hogy egy nagy erejű, összehangolt német támadás még e várva várt segítség ellenére is megsemmisítené parányi haderejét. A katonák mégis bíztak már, hogy talán sikerül az utolsó pillanatban kivívnunk a győzelmet.
E csütörtöki napon kissé derűsebbre fordult a helyzet. Urquhartnak sikerült némi rádió-összeköttetést teremtenie, és a 64-esek tüzérségi támogatása révén megvolt a kapcsolat is. A nijmegeni hidat a szövetségesek biztosan tartották a kezükben, a páncélos-gárdahadosztály harckocsijai útban voltak feléjük, és ha az idő kedvez, késő délután földet ér Sosabowski tábornok 1. lengyel dandárának ezerötszáz pihent ejtőernyőse. Ha sikerül a lengyeleket gyorsan átszállítani a Rajnán Driel és Heveadrop között – vélte Urquhart –, a komor kép visszájára fordulhat.
Urquhartnak azonban nemcsak Sosabowski csapataira, hanem az utánpótlásra is sürgős szüksége volt. Az előző napon a R.A.F. bombázógépei által ledobott háromszáz tonna készletből mindössze negyvenegy tonna jutott el a hartensteini övezetbe. Amíg elegendő páncéltörő ágyú és tüzérség nem érkezik, döntő fontosságú lett volna a mélyrepüléses légitámadás. Mivel a repülőgép-irányítás kiesett – a különleges amerikai ultranagy-frekvenciás berendezést, amelyet tizenhetedikén néhány órával a felszállás előtt lóhalálában szállítottak át Angliába, téves hullámhosszra hangolták be, és használhatatlannak bizonyult –, a hadosztály tisztjeinek látniuk kellett: a R.A.F. nem vágja sutba az óvatosságát, hogy olyan merész támadásokat hajtson végre, amelyeknek kockázatát az ejtőernyősök szívesen vállalták volna. Urquhart szakadatlanul rádióüzenetekkel ostromolta Browningot. Sürgette, hogy a vadászgépek és vadászbombázók támadják a látható célpontokat, és ne legyenek tekintettel a “Vörös Ördögök” állásaira. Ilyen az ejtőernyősök harci stílusa – a R.A.F.-é azonban merőben más volt. A pilóták még ebben a válságos pillanatban is ragaszkodtak ahhoz, hogy az ellenséges állásokat térképészeti pontossággal jelöljék meg számukra – s e kívánságukat az egyre zsugorodó hídfőbe beszorított, ostromlott ejtőernyősök persze nem teljesíthették. Az angol gépek egyetlen mélyrepüléses támadást sem hajtottak végre, jóllehet a védelmi vonal körül keleten Arnhemig minden úton, szántóföldön és erdőben ellenséges járművek vagy állások voltak.
A “Vörös Ördögök”, a félkör alakú védelmi vonalba szorítva, szakadatlan aknatűzben és kézitusák közepette minden reményüket a gárdahadosztály tankoszlopaiba vetették, mert úgy tudták, már útban vannak felmentésükre. Urquhart kevésbé volt derülátó. Az ellenség számbeli fölénye legalább négyszeres volt, tüzérsége és harckocsijai szünet nélkül ontották a tüzet a mind súlyosabb veszteségeket szenvedő angolok állásaira. A tábornok világosan látta, hogy csakis egy mindent elsöprő támadás mentheti meg. Tudta, hogy a német gőzhenger másképp eltapossa szánalmasan kis haderejét, de az elszánt skót nem veszítette el a fejét. Meghányta-vetette a helyzetet, és végül közölte a törzskarával: – Mindenáron védenünk kell a hídfőt.
A védelmi vonalat két parancsnokság alá rendelték. Pip Hicks dandártábornok védte a nyugati térfelet, Shan Hackett dandártábornok pedig a keletit. Hicks nyugati szárnyát a vitorlázórepülő-pilóta-ezred, a királyi utászok, a skót vadászezred maradványai, néhány lengyel egység és más, sebtében összeállított, vegyes nyelvű alakulat alkotta. Keleteri Hackett 10. és 156. zászlóaljának maradéka, további vitorlázó-pilóták és a légi úton szállított 1. könnyű tüzérezred állottak. Az első vonalakból kiugró északi hajlatot (a wolfhezei vasútvonal közelében) Boy Wilson őrnagy 21. önálló ejtőernyős századának emberei – az útjelzők, akik elsőnek szálltak le-, valamint R. Payton-Reid alezredes királyi skót vadászai védték. A védelmi körzet déli vonala mentén, amely keletről kiindulva nagyjából az alsó oosterbeeki középkori templomtól a nyugati westerbouwingi magaslatokig húzódott, Hackett parancsnoksága alatt állottak a vadászezred más egységei, a South Staffordshire-iek, az 1., a 3. és a 11. zászlóalj maradványaiból összeállított egységek, végül különféle hadtápos alakulatok a kétszer sebesült Dickie Lonsdale őrnagy parancsnoksága alatt – ez volt a “Lonsdale-különítmény”. A terület központjában helyezték el Sheriff Thompson alezredes főerejét: a megdolgoztatott tüzérséget, amely szakadatlan munkával védte ugyan az erősen széthúzott védelmi vonalat, de értékes lőszerkészlete rohamosan fogyott.
A gondosan megrajzolt hadműveleti térképeken minden egységnek megtalálható a tintával takarosan bekarikázott helye – de a csata harcosai évekkel később is jól emlékeztek, hogy voltaképpen nem létezett ott semmiféle védelmi vonal, frontvonal, és semmi sem különböztette meg az alakulatokat. A harcot sem összehangoltan folytatták. Csak megrendült, bepólyázott, véráztatta katonák rohantak, hogy betömjék az újabb meg újabb réseket. Amikor Hicks dandártábornok végiglátogatta kimerült csapatait, akik szívósan védték a hídfő rájuk jutó szakaszait, világosan látta, hogy “ez a vég kezdete volt, és azt hiszem, ez senki előtt sem lehetett titok, bár igyekeztünk jó képet vágni”.
Urquhart nem tudta, hogy Frost hősi ellenállása a hídnál véget ért – bár Sheriff Thompson alezredes már gyanította, amikor tüzérségi rádiókapcsolata hirtelen megszakadt Dennis Munford őrnaggyal, s most csak abba vethette reményét, hogy a gárdahadosztály harckocsijai még időben elérik a 2. zászlóalj maradványait. Éppen ez a híd a Rajnán – a Harmadik Birodalom utolsó természetes védelmi vonalán – volt a szövetséges támadás legfőbb célja, Montgomery ugródeszkája a háború: gyors befejezésére. A parancsnokok tudták, ha, ezt a hidat nem foglalják el, az 1. légideszant-hadosztály szörnyű megpróbáltatásai, s kiváltképpen Frost hősies katonáinak a szenvedései hiábavalók voltak. De amint Urquhart közölte Frosttal és Gough-val: mit sem tehetett értük. Segítséget csakis a XXX. hadtest gyorsaságától és páncéloserejétől remélhettek.
Urquhart a legsürgősebb feladatának azt látta, hogy Sosabowski lengyeleit, mihelyt földet érnek, átszállítsa a folyón, és eljuttassa őket a védelmi övezetbe. A kábelkomp kiváltképpen alkalmas volt az ilyen akcióhoz. Urquhart utászai rádión közölték a hadtestparancsnoksággal, hogy a komp “24-es típusú, és egyszerre akár három harckocsit is átszállít”. Jóllehet Urquhart aggódott a Westerbouwing-magaslat miatt, hátha a német tüzérség onnan belövi a révet, ellenséges csapatok még nem bukkantak fel arra. Gyér védelmi vonaláról csupán az 1. vadászezred egyetlen szakaszát küldhette a magaslat védelmére. Valójában a magaslatra az ellenség sem pályázott. Charles Osborne őrnagy, a vadászezred D. századának parancsnoka kapta védelmének feladatát, alighogy vasárnap földet értek, de mint Osborne visszaemlékezik, “nem vetettük meg a lábunkat Westerbouwingon. Kiküldtek felderítő járőrbe, hogy kijelöljem a zászlóalj állását, de mire végeztem, és visszatértem a parancsnokságra, már megváltoztatták a terveket.” Csütörtökre Osborne katonáit “lassanként a Hartenstein Szálloda mögötti állásokba vonták vissza”, így aztán a fontos magaslaton egy teremtett lélek sem maradt.
Szerdán utászok felderítő járőröket küldtek le a Rajnához, hogy jelentsenek a kompról, a víz mélységéről, a két révhely állapotáról és az áramlás sebességéről. Tom Hicks utász úgy vélte, ez a jelentés azt a célt szolgálja, hogy “segítsük a 2. hadsereget, amikor hidat verne a folyamon”. Hicks három társával és egy holland-kalauzzal átkelt a kompon a túlsó partra. Megállapította, hogy Pieter “egy szál kábelen járatja a kompot: kézzel tekeri csörlőre, és úgy látszik, az áramlás is segíti az átkelésben”. Hicks kézigránátot erősített az ejtőernyő-hevederre, és a kötélre végig, lábanként csomókat kötött – a mélységet és az áramlás sebességét így állapította meg. Szerda éjszaka, mikor már a lengyelek leugrási övezetét áthelyezték Driel körzetébe, újabb járőrt küldtek a révhez. “Önként jelentkezőkből választottak – emlékezik Robert Edwards a South Staffordshire-iek katonája. – Az volt a parancsunk, hogy haladjunk lefelé Heveadropig, jussunk el a kompig, és maradjunk ott, hogy megvédjük.”
A sötétség leszállta után egy őrmester, egy tizedes, hat közkatona és négy vitorlázópilóta elindult a rév felé. “Sűrűn zuhogtak az aknák és a gránátok, amikor előrehatoltunk a közbülső erdős vidékeken” – meséli Edwards. A csoportot több ízben lőtték, és egy vitorlázópilóta meg is sebesült. Amikor a járőr elérkezett oda, ahol a térképük szerint a révnek kellett volna lennie, hiába kereste. Nyoma veszett. Jóllehet lehetséges, hogy a déli parton kötötték ki, a járőrt elindulása előtt úgy tájékoztatták, hogy ezen a felén találják majd. A katonák nyomban szétszéledtek, és végigfésültek egy-egy negyed mérföldes sávot. Mindhiába. Pieter kompja eltűnt. Edwards visszaemlékezése szerint a járőr őrmester parancsnoka arra a következtetésre jutott, hogy a kompot vagy elsüllyesztették, vagy agyrém volt. Mihelyt hajnalodni kezdett, a katonák fölhagytak a kutatással, és megkezdték veszélyes útjukat visszafelé.
Alig néhány perc múlva a németek géppuskával kezdték veretni őket, és a járőr újabb három tagja sebesült meg – így aztán a csoport visszavonult a folyópartra. Az őrmester úgy döntött, hogy biztosabban jutnak vissza, ha kis csoportokra oszlanak. Edwards a tizedessel és a két vitorlázógép-pilótával indult el. “Kisebb összecsapások, csetepaték után” elérték az alsó oosterbeeki templomot, éppen amikor akna érte. A légnyomás a földhöz csapta Edwardsot, s mindkét lábát “szitává lyuggatták parányi szilánkok, csizmám pedig megtelt vérrel”. A templom melletti házban egy szanitéc bekötözte, és azt ajánlotta neki, hogy pihenjen kicsit. “Azt persze nem mondta, hol – emlékezik Edwards –, hiszen a ház zsúfoltságig telt súlyos sebesültekkel. Iszonyú volt a sebbűz, hullaszag terjengett.” Úgy határozott, hogy továbbmegy, és megpróbál eljutni a századparancsnokságra, amely egy mosodában ütötte fel tanyáját, “hogy találjak valakit, akinek jelenthetnék. Ott egy tisztnek elmondtam, mi történt, azután egy vitorlázópilótával lőállásba vonultunk. Sejtelmem sincsen, vajon a többieknek sikerült-e visszavergődniük, vagy hogy azokkal mi történt, akik velem együtt jutottak a templomig.”
Valamivel később Urquhart tábornok, aki még mindig nem értesült Frost sorsáról, ezt rádiózta Browningnak:
“Az ellenség nagy erővel támadja a főhidat. Csekély erőnk helyzete válságos. Heelsúmtól keletre és Arnhemtől nyugatra támadások. A helyzet súlyos, de hadosztály maradványaival szoros védelmi gyűrűt vonok a Hartenstein körül. Mindkét körzetben felmentése életbevágóan fontos. A heveadropi rév még a kezemben.”
A rádiótáviratot éppen elküldték a 64. középnehéz tüzérezred távközlési hálózatán át, amikor a hadosztály parancsnokságra befutott a híre, hogy a kompot nem találják. Urquhart tisztjei azt hitték, a németek süllyesztették el. Valójában Pieter kompja még járhatott volna, ha a tüzérség el nem szakítja a kötélpályát. Amikor már semmi hasznára nem lehetett a szövetségeseknek, holland polgári lakosok megtalálták egy mérfölddel távolabb, a szétrombolt vasúti híd közelében: a víz partra vetette, de még ekkor is sértetlen volt. “Ha néhány száz méterrel közelebb Oosterbeekhez is kereshettünk volna, bizonyára megtaláljuk” – állapítja meg Edwards.
Urquhart akkor értesült a megdöbbentő hírről, amikor csütörtök reggel a Hartenstein védelmi vonalainak megszemlélése után visszatért parancsnokságára. A lengyel ejtőernyősök leszállása már csak órák kérdése. Odaveszett egyetlen reménye, hogy Sosabowski katonáival megerősíthesse védelmi vonalait.

Az első lengyel ejtőernyősdandárt a drieli leugrási körzet fölé szállító hosszú repülőgéposzlopok vezér-Dakotájának ablakából letekintve, Stanislaw Sosabowski vezérőrnagy látta, “hogy a helyzet az, amit már régóta gyanítottam”. Eindhoventól kezdve, ahol a légi kötelékek északnak fordultak, “végig a folyosóban zűrzavaros dugókban megrekedt sok száz járművet” látott. Az útról füst kavargott a magasba. Ellenséges lövedékek teherkocsikat és más járműveket lobbantottak lángra, és “az út két felén mindenütt roncsok tornyosultak”. De az oszlopok valami rejtélyes módon mégiscsak kúsztak előre. Nijmegenen túl azonban minden megdermedt. A géptől jobbra húzódó felhőtakarón át Sosabowski megpillantotta a földhát-utat és a megtorpant harckocsikat. Az oszlopra ellenséges tüzérségi tűz zúdult. Másodpercekkel később, amikor a repülőgépek Drielnek kanyarodtak, feltűnt az arnhemi híd. Harckocsik robogtak át rajta északtól dél felé, és Sosabowski látta, hogy német páncélosok. Az elképedt tábornok már tudta, hogy az angolok elvesztették a hidat.
Szerda éjszaka már annyira nyugtalanította, hogy nincs semmiféle értesülése Urquhart helyzetéről, “s mivel már láttam magam kormányom haditörvényszéke előtt”, hogy Sosabowski fittyet hányt minden óvatosságnak, és követelte: fogadja őt Brereton tábornok, az 1. szövetséges légideszant-hadsereg parancsnoka. George Stevens ezredesnek, a lengyel dandár összekötő tisztjének kifakadt: “ha nem adják meg Urquhart pontos helyzetét Arnhem körül, a lengyel ejtőernyősdandár nem száll fel”. A meghökkent Stevens elsietett az 1. szövetséges légideszant-hadsereg parancsnokságára, hogy közölje az ultimátumot. Csütörtök reggel 7 órakor visszatért Brereton válaszával. Megvallotta Sosabowskinak, hogy a helyzet zűrzavaros, de – mondotta – a támadás terv szerint zajlik: leugrási térségnek megmaradt a drieli, “a heveadropi rév pedig angol kézen van”. Sosabowski megengesztelődött. De most, amint lepillantott a csatatérre, rádöbbent, hogy “többet tudok Breretonnál”. Felháborodva látta az ellenséges páncélosokat Oosterbeek körül, a gépek üdvözlésére pedig valóságos légvédelmi tűzijátékot lőttek fel a németek. Sosabowski arra gondolt, hogy dandárát “föláldozzák az angol vereség teljessége kedvéért”. Másodpercekkel később már ugrott, és a légvédelmi ütegek tűzfüggönyén keresztül zuhant a föld felé. A pedánsságáról közismert ötvenesztendős tábornok megállapította, hogy pontosan délután 5 óra 8 perc az idő.
Megtörtént, amitől Sosabowski tartott: a lengyelek a pusztulásba ugrottak. A németek már várták őket, akár az előző hullámot. Dunkerque óta nyomon követték és bemérték köteléküket, s most, amikor minden eddiginél jelentősebb erősítéseket kaptak, a területen hemzsegtek a légvédelmi ütegek. Amikor a szállító repülőgépek a leugrási térséghez közeledtek, egyszerre huszonöt Messerschmitt bukkant elő a felhők mögül, és géppuskatűzzel sepert végig az angol gépeken.
Esés közben Sosabowski megpillantott egy lángoló motorokkal zuhanó Dakotát. Egyet Alexander Kochalski tizedes is látott: talán egy tucat ejtőernyősnek sikerült kiugrania belőle, mielőtt a gép lezuhant és felrobbant. Stefan Kaczmarek főhadnagy ejtőernyője hevederén csüngve, a nyomjelző lövedékek közt “szinte úgy éreztem, a sokminden ágyú énrám irányul”. Wladislaw Korob tizedes, akinek ejtőernyőjét át meg átlyuggatták a lövedékek, egy lefejezett társa holtteste mellett ért földet.
Két és fél mérföldre onnan az oosterbeeki védelmi övezetben a lengyel dandár aláereszkedése lélegzetnyi szünethez juttatta a védőket. Csakugyan minden német fegyver a levegőben himbálózó, védtelen katonákra szegeződött. “Mintha valamennyi egyszerre emelte volna lövésre a csövét” – jegyezte meg Robert Christie géppuskás. Az ágyútűz megszakadásának drága idejét nem is tékozolták el: a katonák megragadták az alkalmat, hogy a dzsipeket, a felszerelést biztonságos helyekre szállítsák, új lövegállásokat ássanak, lőszerutánpótlást szállítsanak az ütegekhez, helyreállítsák az álcázóhálókat, és a zsúfolt árkokból kihajítsák az üres lövedékládákat.
Hat mérfölddel távolabb, a magasan húzódó földhát-úton Roland Langton kapitány, akinek elővéd harckocsiszakaszát hat órája állították meg az Arnhembe vezető úton, elkeseredetten figyelte az ejtőernyősök leszállását. Hajmeresztőbbet nem látott életében. A német vadászgépek zuhanórepülésben vetették magukat a védtelen lengyel szállítógépekre, “és kisöpörték őket a légtérből”. Az ejtőernyősök megkíséreltek kijutni az égő gépekből, “amelyek közül sokan orra bukva zuhantak”. Halott katonák “csüngtek az ejtőernyőkön, ernyedt sebesültek ereszkedtek lassan a földnek, de élve le nem értek”. Langton majdnem elsírta magát. “Hol az ördögbe lehet a légi fedezet? – tűnődött. – Délután még hitegették, hogy azért nem adnak támogatást az Arnhem elleni támadáshoz, mert minden rendelkezésre álló gépet a lengyelek védelmére kell bevetni. Hol vannak most? Talán az időjárás? Ostobaság. Ha a németek repülnek, miért ne repülnének a mieink is? Soha nem érezte magát ennyire tehetetlennek. Szentül hitte, hogy harckocsijai légitámadással “áttörhettek volna Arnhembe azokhoz a szerencsétlen flótásokhoz”. Elkeseredésében a rosszullét környékezte.
Noha a lengyel dandár katonáit megdöbbentette a németek heves légi- és légelhárító támadása, többségüknek csodával határosan sikerült leszállnia a kijelölt térségben. Amint földet értek, már ott robbantak közöttük a nijmegen-arnhemi töltött országúiról tüzelő harckocsik és légvédelmi ágyúk, valamint a Drieltől északra beásott ütegek lövedékei és nagy erejű aknái, sőt Sosabowski megállapította, hogy még géppuskák is pásztázzák a teljes térséget. Ebből a pusztító kereszttűzből ki kellett törniük. Sosabowski egy csatorna mellett ért földet. Amint fedezékbe rohant, egy katonájának holttestébe botlott. “Úgy feküdt a füvön, mintha keresztre feszítették volna – írta később. – Lövedék vagy szilánk csapta le a fejét. Elgondoltam, hányat látok még így a csata vége előtt, s vajon áldozatuk nem lesz-e hiábavaló?”
A heves német fogadtatáson elképedt drieli lakosság is belebonyolódott az ejtőernyős-hadműveletbe. Mindenütt lengyel ejtőernyősök ereszkedtek alá – gyümölcsösökben, öntözőcsatornákban, gátakon, a polderen és a faluban értek földet. Némelyek a Rajnába estek, s mivel nem tudták lefejteni az ejtőernyőjüket, a víz elsodorta őket, és megfulladtak. A hollandok az ágyúzást és géppuskatüzet semmibe véve igyekeztek a szerencsétlen lengyelek megsegítésére. Vöröskeresztes egység tagjaként ott volt köztük Cora Baltussen is.
Meglepetésként érte a falusiakat a Drieltől nem teljes két mérfölddel délre elterülő leszállási övezetre összpontosuló hadművelet. Most nem dobtak le kijelölőegységeket, a holland földalatti mozgalmat sem tájékoztatták az akcióról. A fakerekű biciklit taposó Cora Baltussen keskeny gáttöltésen igyekezett dél felé, egy Honingveld nevű dűlő iránt, ahol sok ejtőernyős ért földet. A megdöbbent, rémült lány nem is értette, hogyan maradhattak életben a pokoli német zárótűz után. Arra számított, hogy iszonyúan sok lesz a halott. Meglepetésére azonban azt látta, hogy az ellenséges támadás közepette a katonák csatárláncba fejlődnek, és csoportosan rohannak a töltések biztonságot nyújtó fedezékébe. Szinte el sem akarta hinni, hogy ennyien megúszták, de gondolta, “végre-valahára megérkeztek a tommyk Drielbe”.
Cora évek óta nem beszélt angolul, de ő volt a Driel egyetlen lakosa, aki érteni még csak értett. Reménykedett, hogy nemcsak tanult Vöröskeresztes nővérként alkalmazzák, hanem tolmácsként is. Egyszerre arra lett figyelmes, hogy izgatottan integetnek, “nyilvánvalóan arra figyelmeztettek, ne menjek tovább az úton az ellenséges tűzbe”. Mert lelkes ostobaságában észre sem vette, hogy körülötte jégesőként kopognak a golyók. – Hello, tommyk! – kiáltotta oda az első csoportnak, azután válaszukat hallva dermedten megtorpant. Ezek a katonák más nyelven beszélnek, nem angolul! Egy pillanatig feszülten figyelt. Néhány éve a német hadseregbe kényszerített lengyelek állomásoztak Drielben. Szinte nyomban ráismert a lengyel szóra. De ez még inkább elképesztette.
A sok éves ellenséges megszállás gyanakvóvá tette Corát. Most is angol katonákat és egy lelőtt repülőgép legénységét rejtegették a Baltussen-gyárban. A lengyelek is gyanakvóan méregették a lányt. Hollandul egyikük sem beszélt, de néhányan megkockáztatták, hogy tört angolsággal vagy németséggel óvatos kérdéseket tegyenek fel neki. – Honnan jön? – kérdezték. – Mennyi Driel lakossága? Vannak-e németek a faluban? Hol a Baarskamp-tanya? Amint meghallotta a Baarskamp nevet, Cora hosszú német- és angol nyelvű magyarázatba fogott. A tanya keletre feküdt a falutól, s noha Cora nem volt tagja a kis létszámú drieli földalatti mozgalomnak, hallotta, amint fivére, Joseph, az ellenállás tevékeny tagja, egy ízben megjegyezte, hogy a tanya gazdája holland náci. Tudta, hogy német egységek állomásoznak Baarskamp körül, végig a rajnai gátúton, s hogy a folyóparton, a téglagyárban légvédelmi ütegeket állítottak.
– Ne menjenek oda – könyörgött a katonáknak –, arra németek vannak mindenütt!
Láthatóan nem győzhette meg a lengyeleket. “Nem döntöttek, bízzanak-e benne vagy sem – emlékezik Cora. – Nem tudtam, mitévő legyek. Elkeserített, hogy ezek az emberek még elindulnak Baarskampra, és belesétálnak egy csapdába.” Sosabowski tábornok is ott volt a Cora köré gyűlt csoportban. “Mivel nem láttam rajta rangjelzést, és éppen úgy festett, mint a többiek, csak másnap tudtam meg, hogy az az alacsony, inas kis ember volt a tábornokuk.” Cora még jól emlékezik, hogy Sosabowski almát majszolt rendületlenül. Nagy érdeklődéssel hallgatta a Baarskamp-tanyáról kapott felvilágosítást: merő véletlenségből választották dandára találkozópontjául. Jóllehet Cora azt hitte, hogy a csoportból senki sem ad hitelt a szavának, Sosabowski tisztjei nyomban futárokat küldtek a többi egységhez, hogy tájékoztassák őket Baarskamp felől. Az almát majszoló zömök ember hirtelen megkérdezte:
– Hol van a rév?
Az egyik tiszt térképet vett elő, és Cora rámutatott. – Csakhogy nem működik – tudatta velük. A drieliek szerda óta nem látták a kompot, de Pietertől hallották, hogy a kábel elszakadt, s gondolták, el is süllyedt.
Sosabowski döbbenten hallgatta a lányt. Mihelyt földet ért, járőrt küldött a rév felderítésére. Aggodalma tehát alapos volt. “Még nem kaptam meg a járőr jelentését – emlékezik vissza –, de úgy tetszett, a fiatal nő hírei helytállóak. Melegen megköszöntem neki a felvilágosítást.”
A tábornokra félelmetes feladat várt. Hogy Urquhart ostromlott csapatainak segítségére siessen, csónakokon vagy tutajokon át kell kelnie a négyszáz méter széles Rajnán – méghozzá sötétben. Sejtelme sem volt, találtak-e Urquhart utászai csónakokat, vagy hogy ő maga hol juthatna vízi járművekhez. Közben értesült, hogy rádiósainak nem sikerült kapcsolatot teremteni az 1. angol légideszant-hadosztály parancsnokságával. Azt sem tudta, kidolgoztak-e időközben új tervet.
Cora és társai elindultak, hogy segítséget vigyenek a sebesülteknek, Sosabowski pedig a katonáit figyelte, amint füstbombák fedezetében felfejlődnek, és legázolják a térség gyenge német egységeit. Dandára eddig csak gránát- és aknatűzbe ütközött. Hírük sem volt a német páncélosoknak. A laza polder nem kedvezett nekik. A komor Sosabowski a dandárparancsnokságát egy tanyaépületben ütötte fel, ott várt hírekre Urquharttól. Egy csöppet sem javított a kedélyén, amikor megtudta, hogy ezerötszáz főnyi dandárjából ötszáz katona nem érkezett meg. A repülőgépek a kedvezőtlen időjárás miatt majd egy teljes zászlóaljával kénytelenek voltak visszafordulni és leszállni angliai támaszpontjaikon. Leugrott egységei már eddig is súlyos veszteségeket szenvedtek: jóllehet pontos adatokat még nem gyűjthetett, sötétedéskor alig hétszázötvenen verődtek össze, közöttük is sok volt a sebesült.
Este 9 órakor drámainak mondható módon kapott hírt Urquharttól. Zwolanski kapitány, Urquhart parancsnokságának lengyel összekötő tisztje, nem tudván rádiókapcsolatot teremteni Sosabowskival, átúszott a Rajnán. “Éppen térkép fölé hajolva dolgoztam – emlékezik Sosabowski –, amikor megjelent a víztől csöpögő, tetőtől talpig sáros, alsónadrágjába és álcázóhálóba öltözött hihetetlen alak.”
Zwolanski közölte a tábornokkal, hogy “Urquhart azt kívánja, még az éjjel keljünk át a folyón, és e célra tutajokat helyez készenlétbe”. Sosabowski nyomban a folyó partjára irányította néhány egységét, hogy ott várakozzanak. Vártak is majd hajnalig, de tutajok csak nem érkeztek. “Hajnali 3 órakor – írja Sosabowski –, tudtam, hogy a terv valamilyen oknál fogva kudarcba fulladt. Visszavontam csapataimat.” Úgy számítottam, hogy hajnalra “megindulnak a német gyalogsági támadások, és nehéztüzérségük is működésbe lép. Ezzel meghiúsult a lehetősége, hogy a sötétség leple alatt átkeljünk aznap a Rajnán.”
A folyó túlsó partján, a Hartenstein Hotelból, Urquhart már előbb sürgős jelzésű rádióüzenetet küldött Browningnak:
“(212144) 24 órája nem tudunk a hadosztály Arnhemben levő egységeiről. Hadosztály maradványa igen rövid védelmi vonalakban. Súlyos akna- és géppuskatüzet helyi támadások követnek. Veszteségeink súlyosak, önjáró lövegek okozzák a legtöbb gondot. Készleteink megfogyatkoztak. Létfontosságú 24 órán belüli felmentés.”
Brüsszeli kis parancsnokságán Montgomery 21. hadseregcsoportjának főhadiszállása közelében Bernát herceg, a holland fegyveres erők főparancsnoka gyötrődve követte az újabb meg újabb szívfacsaró híreket. Hollandia egyre inkább csatatérré vált, s holott szeptember első napjaiban könnyűszerrel fölszabadíthatták volna a szövetségesek, Bernát herceg senkit sem hibáztatott. Végtére is amerikai és angol katonák az életüket áldozzák, hogy kiűzzék Hollandiából a kegyetlen megszállókat, gondolta. Mégis mind csalódottabban szemlélte Montgomery és vezérkara működését. Végül szeptember 22-én, amikor megtudta, hogy a páncélosgárdahadosztály harckocsijait megállították Elstnél, a lengyeleket pedig Driel mellett, nem pedig az arnhemi híd déli végénél dobták le, a harminchárom esztendős hercegnek elfogyott a türelme.
– De hát miért? – követelt haragosan választ vezérkari főnökétől, “Pete” Doorman vezérőrnagytól. – Miért nem hallgatnak ránk az angolok? Miért?
A Market-Garden hadművelet tervezéséből kirekesztették a holland katonai tanácsadókat. Jóllehet útmutatásaik felbecsülhetetlen értékűek lehettek volna. “Például, ha időben tudjuk, milyen nagyok a távolságok a leugrási térségek és az arnhemi híd között, a mieink bizonyára nem hagyják szó nélkül.” “Montgomery óriási tapasztalata” miatt azonban Bernát és vezérkara “semmit sem vont kétségbe, és mindent elfogadott”. Mihelyt azonban a holland tábornokok tudomást szereztek Horrocks XXX. hadtestének harckocsijai számára kijelölt útvonalról, óva intették mindazokat, akik hajlandók voltak meghallgatni őket, a töltéseken vezető védtelen utak veszélyétől. “Vezérkari tanfolyamainkon – mondja Bernát herceg – számtalanszor tanulmányoztuk ezt a kérdést. Jól tudtuk, hogy páncélosok gyalogság nélkül ezeken az utakon meg sem mozdulhatnak. A holland tisztek újra meg újra próbálták megértetni Montgomery törzsével, hogy a Market-Garden nem juthat dűlőre, ha a harckocsikkal nem küldenek gyalogságot is. Doorman tábornok megírja, hogy ő maga milyen hadgyakorlatokat rendezett harckocsikkal éppen ebben a körzetben, még a háború előtt.”
Az angolok azonban, emlékezik Bernát herceg, “ügyet sem vetettek bíráló megjegyzéseinkre. Noha roppantul udvariasan bántak velünk, a tervezéshez ragaszkodtak, a mi nézeteinket pedig elvetették. Viselkedésük így jellemezhető: »Ne aggódj, öregem, majd mi megfaggyúzzuk!«” Bernát megjegyzi, hogy még ezekben az órákban is “mindenért az időjárást kárhoztatták. Vezérkarom megértette, hogy az angolok hülyék gyülekezetériek tekintenek bennünket, amiért kételkedni merészeltünk elgondolásaikban.” Bernát herceg is jól tudta, hogy “néhány magas rangú angol tisztet nem számítva, nemigen szeretett senki Montgomery parancsnokságán, mert olyasmit hangoztattam, amiről most sajnos kiderült, hogy igaz – márpedig az átlag angol nem szívleli, ha egy senkiházi idegen figyelmezteti, hogy tévedett”.
Brüsszeli főhadiszállásáról Bernát herceg folyamatosan és részletesen tájékoztatta az eseményekről Vilma királynőt és a londoni holland emigráns kormányt. “Persze ők sem változtathattak az angol katonai döntéseken – emlékezik a herceg. – Mit sem használt volna a királynőnek vagy kormányunknak, ha akár Churchillhez folyamodnak. Nem avatkozott volna folyamatban levő hadműveletekbe. Monty hírnevéhez nem fért szó. Valójában teljesen tehetetlenek voltunk.”
Vilma királynő aggodalommal kísérte a csata sorsát. Akárcsak veje, őis arra számított, hogy néhány nap nem telik bele, Hollandia fölszabadul. De a Market-Garden hadművelet kudarca láttán a királyi család attól tartott, “hogy a németek megtorlása szörnyű megpróbáltatást ró majd népünkre. A királynő nem számított kegyelemre, mert a németeket szenvedélyesen gyűlölte.”
A hadművelet kezdetén Bernát arról értesítette a királynőt, hogy “hamarosan fölszabadítunk néhány királyi kastélyt és birtokot.”
– Égessétek föl mind – válaszolta a királynő.
– Nem értem dadogta meghökkentőn Bernát herceg.
– Soha többé oda be nem teszem a lábam – jelentette ki Vilma Királynő –, ahol a németek terpeszkedtek székeimben, szobáimban. Soha!
Bernát próbálta volna megenyhíteni. – Anya, túloz kissé, hiszen ezek még használható épületek. Fertőtlenítjük őket. Akár DDT-vel.
– Többé nem teszem be a lábam egyikbe sem. Égessétek föl a kastélyokat! – ragaszkodott elhatározásához a királynő.
A herceg azonban nem hajtotta végre a parancsot. “A királynő haragudott, amiért vezérkarommal beköltöztem a palotába, pedig ki sem kértem a véleményét. Heteken át nem szólt hozzám, csakis hivatalos ügyek tárgyalására szorítkozott.”
Bernát és vezérkara nem tehetett egyebet – “vártunk és reménykedtünk. A fordulat elkeserített és kétségbeejtett bennünket. Nem hittük volna, hogy legmagasabb szinten olyan hibákat követhetnek el, amelyekért drágán kell fizetnünk.” Bernát herceg aggodalma Hollandia sorsának szólt. “Tudtam, ha az angolokat visszaverik Arnhemnél, a küszöbönálló télen a holland népnek iszonyú megtorlásban lesz része.”

2

Oosterbeek békés sziget volt a háború tengerén, de most a harcok középpontjába került. Szerda óta, nem egészen hetvenkét óra alatt a községet rommá lőtték. Az ágyú- és aknavetőtűz követ kövön nem hagyott. Odavolt a városka csendje-rendje. Kráterekkel szabdalt táj, lövészárkokkal fölszántott rommező tátongott a helyén, fa- és fémforgács borította, és vastagon megült rajta a piros téglapor meg a hamu. Megpörkölt fákon ruha- és függönyfoszlányok lebegtek kísértetiesen a szélben. A bokáig érő törmelékben itt-ott üres bádog lőszerládák csillantak meg. Az utakat kiégett dzsipek és más járművek, fák, kapuk; homokzsákok, bútorok torlaszolták el, de még fürdőkádakat meg zongorákat is használtak úttorlasznak. A romba dőlt házak és pajták mögött, az utcák szélén és az elgázolt kertekben katonák és polgárok holtteste hevert hosszú sorokban. A bútorral, festményekkel és szétzúzott lámpákkal borított parkokban tábori kórházzá alakították az üdülőszállodákat. A vidám színű csíkos napellenző ponyvák, amelyek hajdan árnyat vetettek a tágas verandákon, most mocskos, tépett foszlányokban csüngtek alá. Szinte valamennyi épület megrongálódott-jó néhány kiégett, s városszerte alig akadt ép ablak. A pusztulás e tengerén, amelyet a németek ekkor már Hexenkessel-nek (boszorkányüstnek) neveztek, létéért küzdött a holland lakosság – vagy tízezer férfi, nő és gyermek. Gáz, víz, villanyáram nélkül, pincékbe zsúfolva, akárcsak az arcvonal több szakaszán a katonák, szinte élelem nélkül ápolta a maga sebesültjeit, az angol védőket, sőt, ha úgy fordult, a német elnyomókat is.
A Schoonoord Hotelban, a front kellős közepén álló legnagyobb tábori kórházban Hendrika van der Vlist, a tulajdonos lánya, ezeket jegyezte naplójába:
“Már nem félünk – túl vagyunk rajta. Körülöttünk sebesültek hevernek mindenütt – sokan haldokolnak. Miért nem ér utol bennünket is ez a sors? Oly hamar elszakadtunk mindattól, amihez korábban ragaszkodtunk! Mindenünk odaveszett. Szállodánk mindenfelől megsérült. De ezzel nem is törődünk. Ha ez a küzdelem nemcsak az angolok életét, hanem a mienket is követeli, hát föláldozzuk.”
Dűlőutak mentén, szántóföldeken és háztetőkön, eltorlaszolt ablakok mögül és romos épületek között, az alsó-oosterbeeki templom közelében, a rommá lőtt Hartenstein vadaskertjében a pattanásig feszült idegű, beesett szemű ejtőernyősök elszántan védték állásaikat. Most már egybefolyt a szünet nélküli ágyúdörgés. A katonák is, a polgári lakosok is belesiketültek a pokoli zajba. Oosterbeekben mind az angolokon, mind a hollandokon valami döbbent zsibbadás lett úrrá. Az idő elveszítette jelentőségét, az események összemosódtak. S a katonák meg a polgári lakosok mégis igyekeztek bátorságot önteni egymásba. Valamennyien a felmentésben reménykedtek, de fáradtságukban már-már nem is törődtek életükkel. R. Payton-Reid alezredes, a 7. királyi vadászzászlóalj parancsnoka, feljegyezte: “A harccal járó legkeservesebb megpróbáltatás az alvás hiánya. A katonák oda jutottak, hogy a világ legfontosabb dolgának az alvás tetszik.” Benjamin Clegg, a 10. ejtőernyős-zászlóalj kapitánya mondta: “A fáradtságra emlékezem a legjobban – szinte úgy éreztem, megváltásként fogadnám a halált.” Lawrence Goldthorpe őrmester, vitorlázópilóta annyira elfáradt, hogy “néha már azt kívántam, bárcsak megsebesülnék, mert akkor végre már lefeküdhetnék, és pihenhetnék egy kicsit”. De pihenés senkinek sem jutott.
Végig a védelmi vonal mentén – az ujjforma kiszögellés legészakibb csücskén emelkedő Dreyernoord Hoteltól (amelyet a katonák “Fehér Ház”-nak neveztek el) az alsó-oosterbeeki tizedik századi templomig – tombolt az elkeseredett zűrzavaros csata, amelyben a védők és támadók csapatai és felszerelései őrjítően összekeveredtek. Az angol katonák akárhányszor zsákmányolt német fegyverekkel és lőszerekkel harcoltak. Német harckocsikat német aknák röpítettek a levegőbe. A németek viszont angol dzsipeken száguldottak, és harci szellemüket fokozta, hogy a légideszantegységeknek szánt utánpótláson éltek. “Ez volt életünk legolcsóbb csatája-jelentette ki Harzer ezredes, a Hohenstaufen hadosztály parancsnoka. – Bőségesen volt élelmünk, cigarettánk és lőszerünk.” A szemben állók elfoglalták, majd visszafoglalták egymás állásait, méghozzá oly sűrűn, hogy nemigen akadt katona, aki óráról órára követte volna, kik védik éppen a szomszédos állásokat. A vonal mentén pincékben meghúzódó hollandok számára viszont a front szüntelen hullámzása látszott félelmetesnek.
Jan Voskuil vegyészmérnök a teljes családját – apósát, anyósát, Bertát, a feleségét és kilencéves kisfiúkat, Henrit – átköltöztette Dr. Onderwater házába, mert úgy vélte, hogy az orvos homokzsákokkal bélelt pincéje biztonságosabb. Valamelyik hosszas lövöldözés csúcspontján a házból angol páncéltörő tüzelt a németekre. Néhány perc múltán kivágódott a pince ajtaja, és egy SS-tiszt jelent meg több katonája kíséretében. Azt kívánta tudni, hogy a pincében levők nem rejtegetnek-e angolokat. A kis Henri egy angol vadászgép szárnyba épített géppuskájának üres töltényhüvelyével játszadozott. A német tiszt meglátta.
– Ez angol töltény! – ordította. – Gyerünk, mindenki föl az emeletre!
Voskuil bizonyosra vette, hogy a pincében meghúzódó valamennyi civilt agyonlövik most. Habozás nélkül közbelépett.
– Ide figyeljen – mondta a tisztnek –, ez egy angol repülőgép ágyújának a töltényhüvelye. A fiam megtalálta, és játszik vele.
A tiszt intett az embereinek, és a csapat fölrohant, nem bántották a hollandokat. Kisvártatva ismét kivágódott a pince ajtaja. Mindenki megkönnyebbülésére ezúttal angol ejtőernyősök léptek be. Voskuil szerint kísértetiesen festettek álcázóköpenyükben és a sisakjukba tűzdelt gallyakkal. Mintha csak Mikulások lettek volna, csokoládét meg cigarettát osztogattak. Percekkel előbb zsákmányolták egy utánpótlást szállító német kocsiról.
Alfred Jones közlegényt, Boy Wilson őrnagy útjelző-alakulatának katonáját is elsodorta a csata vihara. Jones szakaszának több tagjával a Schoonoord Hotel közelében levő útkereszteződés egyik épületébe fészkelődött be. Egyszerre német parancsnoki kocsit láttak közeledni. A megdöbbent katonák csak néztek, amint a kocsi a szomszédos ház előtt megáll. “Tátott szájjal bámultuk – emlékezik Jones –, ahogyan a gépkocsivezető kinyitja az ajtót, és náci módon karlendítéssel tiszteleg a tisztnek, az meg elindul a házba. De addigra összeszedtük magunkat, és sikerült is puskavégre kapnunk mindkettőjüket.”
Történtek személyesebb összecsapások is. Michael Long, a vitorlázógép-pilóta-ezred hadnagya egy járőr élén éppen áthatolt a védelmi övezet északi kiszögellésének sűrű aljnövényzetén a Dennenkamp útkereszteződés közelében, amikor váratlanul szembekerült egy fiatal némettel. A német kezében Schmeisser-géppisztoly, Longéban revolver volt. A hadnagy rákiáltott embereire, hogy oszoljanak, és lőtt, de a német a másodperc egy töredékével megelőzte. Longot a csípőjén találta, a németet “csak a fülén csípte meg a golyóm”. Long elvágódott, és rémületére a német ekkor kézigránátot hajított, amely “vagy tizennyolc hüvelykre vágódott mellém”. Long kétségbeesetten arrább rúgta a krumplinyomót, s mikor felrobbant, semmi kárt nem tett benne. “A német átkutatott – emlékezik Long. – Kiszedte a két kézigránátot a zsebemből, és bevágta őket az erdőbe az embereim után. Aztán nagy kényelmesen ráült a mellkasomra, és tüzet nyitott a Schmeisserével.” Amint végigsöpörte az aljnövényzetet, a forró töltényhüvelyek Long nyitott zubbonyának a nyakába hullottak. Ingerülten megbökdöste a németet, és ráordított: – Sehr Warm! – A német nem hagyta abba a tüzelést, csak rábólintott: – O, ja! – azzal kicsit elfordult, és a kilőtt lövedékek hüvelyei a földre hullottak. Néhány pillanat múlva abbahagyta a lövöldözést, és ismét átkutatta. Éppen félre akarta dobni a hadnagy elsősegélycsomagját, de Long a csípőjére mutatott. A német meg a fülére bökött. Miközben körülöttük zajlott a vad lövöldözés, a két sebesült egymást kötözte be az avaron. Végül Longot elvezették, és megkezdődött a hadifogsága.
Lassan, de biztosan – amint egyre több angol katona esett el, sebesült meg vagy került fogságba, a védelmi gyűrűt összébb szorították. George Baylis törzsőrmestert, azt a vitorlázó pilótát, aki elhozta Hollandiába tánccipőjét, mert úgy tudta, a hollandok imádnak táncolni, a német katonák az egyik kert álcázott lövészárkából “piszkálták ki”. Falnak állították, átkutatták és kihallgatták. Baylis ügyet sem vetett kihallgatójára, előhúzott egy zsebtükröt, majd miután szemügyre vette koszos, borotválatlan arcát, megkérdezte a németet: – Nem tudja véletlenül, lesz ma este a városban valahol tánc? – Válasz nélkül elvezették.
Némelyek valóban hallottak tánczenét. A német hangszórók a második világháború egyik népszerű dallamát, Glenn Miller “In the Mood”-ját harsogták. Az árkokban és a megerősített állásokban a megviselt, nyúzott katonák némán hallgatták. Amikor a lemez lejárt, egy hang megszólalt angolul: “Az 1. légideszant-hadosztály katonáihoz szólunk! Be vagytok kerítve! Adjátok meg magatokat, vagy meghaltok!” Leonard Overton, a vitorlázógép-pilóta-ezred őrmestere, már bizonyos volt afelől, hogy “amúgy sem hagyjuk el élve Hollandiát”, így aztán társaival odairányították géppuskájukat. Lawrence Goldthrope őrmester is hallotta a hangszórót. Néhány órája az életét kockáztatta, hogy visszaszerezzen egy utánpótlásként ledobott zsákot – majd döbbenten látta, hogy nem élelmet tartalmaz, sem lőszert, hanem piros sapkákat. Amikor hallotta, hogy felszólítják őket: “Adjátok meg magatokat, amíg jól van dolgotok!” – átordított az ellenséges vonalakba: – Pofa be, marhák! – Amint fölemelte puskáját, hogy célozzon, hallotta, hogy az erdőben és a lövészárokban mások is átveszik “csatakiáltását”. A dühös katonák géppuska- és puskatüzet zúdítottak a hangszóró irányába. A hang hirtelen elhallgatott.
A németek úgy látták, hogy az angolok csakis akkor cselekszenek józanul, ha megadják magukat. Ezt kellett tapasztalnia Richard Stewartnak, az 1. légi úton szállított dandár őrnagyának. Mikor fogságba esett, kiderült róla, hogy jól beszél németül, s ezért elszállították a főhadiszállásra. Jól emlékezik a parancsnokra. Bittrich tábornok “magas, karcsú, negyven-negyvenötös férfi volt, hosszú fekete bőrkabátot és sapkát viselt”. Nem hallgatta ki Stewartot. “Csak közölte velem, hogy azt kívánja, térjek vissza hadosztály-parancsnokomhoz, és vegyem rá a fegyverletételre, hogy megmentse hadosztályát a teljes pusztulástól.” Stewart tapintatosan elutasította. A tábornok “hosszú fejtegetésbe kezdett, s olyasmiket mondott, hogy rajtam áll, megmentem-e a nemzetem színe-virágát”.
De Stewart ismét csak azt mondta: – Nem tehetem. Bittrich megpróbált a lelkére beszélni.
– A tábornok úr, ha a helyemben lenne – kérdezte Stewart –, mit válaszolna?
A német parancsnok a fejét ingatta. – Nemet mondanék.
– Ez az én válaszom is – felelt Stewart.
Noha Bittrich még nem látott “olyan szívósan küzdő katonákat, mint Oosterbeek körül és Arnhemben”, mégis alábecsülte Urquhart régi harcosainak elszántságát, és tévesen értékelte a lengyel ejtőernyősök drieli leszállását. Nézete szerint a lengyelek érkezése “a kutyaszorítóba került 1. angol légideszant-hadosztály erkölcsi támogatására” szolgált, Sosabowski legfőbb feladata pedig a német összekötő vonalak támadása és annak akadályozása, hogy Harmel Frundsberg hadosztálya az arnhemi hídon eljusson Nijmegen térségébe. Annyira komolynak ítélte ezt a veszélyt, hogy “beleszólt az Oosterbeek elleni hadműveletekbe”, és parancsot adott Hans Peter Knaust őrnagynak, hogy páncélos-zászlóalját nyomban indítsa délnek. A most már huszonöt hatvantonnás Tigris harckocsival és húsz Párduc tankkal megerősített nagy erejű Kampfgruppe Knaustnak Elstet kellett védenie, és megakadályoznia, hogy a lengyelek eljussanak az arnhemi híd déli végéhez. Horrocks harckocsijait pedig fel kellett tartóztatnia, nehogy egyesülhessenek a lengyelekkel. Harmel újjászervezett Frundsberg hadosztálya azt a parancsot kapta, hogy “Nijmegen térségében vesse vissza az angol-amerikai csapatokat a Waalon túlra”. Bittrichnek a Nijmegenből induló angol előtörés élet-halál kérdéssé vált. A német tábornok úgy vélte, hogy Urquhart hadosztályával már elbánt. “Eszembe sem jutott, hogy a lengyelek célja Urquhart hídfőállásának megerősítése lehet.” Bittrich stratégiája – jóllehet tévedésen alapult – megpecsételte az 1. légideszant-hadosztály sorsát.
Szeptember 22-én, péntek hajnalban, amikor Knaust utolsó harckocsijai is befutottak Elstbe, Urquhart tábornok hírt kapott Horrockstól, a XXX. hadtest parancsnokától. A “Phantom-hálózaton” át eljutott két éjszakai üzenetben Urquhart tájékoztatta a 2. angol hadsereg parancsnokságát, hogy a rév már nincsen az angolok kezén, Horrocksot azonban nyilván nem tájékoztatták. A hadtestparancsnok üzenete ugyanis így szólt: “A 43. hadosztály parancsot kapott, hogy minden kockázatot vállalva, még ma felszabadítsa önöket. A csapatokat a révhez irányítottuk. Ha a helyzet úgy kívánja, vonuljanak vissza, és keljenek át a kompon:” Urquhart így válaszolt: “Örömmel várjuk.”
A rommá lőtt Hartenstein Hotel borospincéjében – “az utolsó biztonságos helyen”, emlékezik Urquhart – tanácskozásra ült össze a törzsparancsnokával, Charles Mackenzie ezredessel. “Semmiképpen sem akartunk pánikhangulatot kelteni – írja –, de úgy véltem, tennem kell valamit, hogy siettessem a felmentést, méghozzá hathatósan.”
Odakint megkezdődött a katonák által “reggeli dühroham”-nak nevezett aknatűz. Az erősen megrongált Hartenstein szüntelenül rázkódott és visszhangzott a közeli becsapódások erejétől, és Urquhart aggódva mérlegelte, meddig védekezhetnek. Az arnhemi leszállási övezetekben földet ért 10005 főből – 8905 a hadosztály katonája és 1100 vitorlázó pilóta és másodpilóta – Urquhart becslése szerint alig maradtak háromszázan. Öt nap sem telt bele, elvesztette hadosztálya állományának több mint kétharmadát. Jóllehet sikerült helyreállítania a rádiókapcsolatot Horrocksszal és Browninggal, bizonyosra vette, hogy nem értik, mi is történik voltaképpen. “Tudtam – írja Urquhart –, hogy Horrocks nem látja világosan, milyen megpróbáltatásokban van részünk, és tennem kellett valamit, hogy megértessem velük, mennyire drámai a helyzetünk.” Úgy döntött, hogy Nijmegenbe küldi Browninghoz és Horrockshoz Mackenzie ezredest és Eddie Myers alezredest, a műszaki alakulatok parancsnokát, hogy “a katonáknak és készleteknek a Rajnán történő átszállítását kétbe vegyék”. “A tábornok kért mondja Mackenzie –, értessem meg Browninggal és Horrocksszal: a hadosztály nincs többé. Ki-ki a maga kezére dolgozik.” Urquhart szerint elérték a legvégső tűrési határt, és Mackenzie tudassa, “ha az éjszaka nem kapunk ember- és anyagutánpótlást, meglehet, már mindennel elkéstek”.
Urquhart jelen volt Mackenzie és Myers indulási előkészületeinél. Tudta, hogy küldetésük veszélyes, talán megvalósíthatatlan, mégis úgy gondolta – ha hihet Horrocks rádióüzeneteinek és ha a 43. Wessex hadosztályt a tervezett időben megindítják-, mire Mackenzie és Myers átkel a folyón, valamilyen utat csak nyitnak Nijmegen felé. A két tiszt indulásakor Urquhart még egyszer a lelkére kötötte Mackenzienek, “tegyen meg mindent, hogy lássák, milyen szörnyű helyzetben vagyunk. Charles megnyugtatott, hogy meglesz.” Myers és Mackenzie gumicsónakot tett egy dzsipre, és elindult Alsó-Oosterbeek és a Rajna felé.
Tíz mérfölddel távolabb, a Waaltól északra, Nijmegen térségében, a huszonhat esztendős Lord Richard Wrottesley kapitány, a Király 2. Lovassági zászlóaljának a parancsnoka, páncélkocsiban várta, hogy kiadhassa az indulási parancsot. Felderítőegysége parancsot kapott az éjszaka, hogy az elővéd szakasszal a támadásra induló 43. Wessex hadosztály előtt haladjon, és teremtsen kapcsolatot a légideszant-alakulatokkal. Az előző nap óta, amikor a németek megállították az Ír Gárdahadosztályt, Wrottesley jól tudta, “milyen nagy német erők állnak Nijmegentől északra”. Sem a Drielnél leugrott lengyelekről, sem az 1. légideszant-hadosztályról nem volt hírük, “valakinek tehát fel kellett derítenie, mi történik”. Wrottesley visszaemlékezése szerint “a szakasz azt a feladatot kapta, találjon utat az ellenség védelmi állásai mellett, és jusson át”. Wrottesley úgy vélte, hogy ha elkerüli a Nijmegen-Arnhem főútvonalat, és a kockázatosan másodrendű utakon halad nyugat felé, átlopakodhat a kora reggeli ködben az ellenséges védelmi állásokon. Mihelyt derengeni kezdett, Wrottesley kiadta az indulási parancsot. Két páncélkocsija és két felderítőkocsija villámgyorsan eltűnt a ködben. Egy második csoport Arthur Young hadnagy vezetésével követte őket. Nyugat felől megkerülték Oosterhout községet, majd hat mérföldön a Waal partján haladtak. Azután hurkot írtak le visszafelé, és megindultak északnak Driel irányában. “Egy ízben németekbe ütköztünk – emlékezik Wrottesley –, de ők még inkább meglepődtek, mint mi.” Két és fél óra múlva, szeptember 22-én, péntek reggel 8 órakor létrejött az első kapcsolat a Market-Garden szárazföldi erői és az 1. angol légideszant-hadosztály között. Az a negyvennyolc óra, amelyet Montgomery e kapcsolat megteremtésére szánt, négy nap és tizennyolc órára hosszabbodott meg. Wrottesley és Young hadnagy a páncélos-gárdahadosztály harckocsijain és egyetlen lövés nélkül érték el Drielt meg a Rajnát.
De az őket követő harmadik csoport, H.S. Hopkinson hadnagy parancsnoksága alatt, már nehézségekbe ütközött. A reggeli köd ugyanis hamar fölszakadt, és mihelyt a kis egységet meglátták a németek, páncélosaik nyomban lőni kezdték őket. “Az első kocsiban Read gépkocsivezető szörnyethalt – emlékezik Hopkinson. – Magam mentem előre, hogy segítsek, de a felderítőkocsi lobogó lánggal égett, az ellenséges harckocsik pedig szakadatlanul lőttek. Kénytelenek voltunk visszavonulni.” A németek tehát ismét elreteszelték Urquhart 1. légideszant-hadosztálya felmentésének az útját.
Egyre fokozódott az a furcsa, végzetes bénulás, amely már kezdettől fogva átokként ült a Market-Garden terven. Szeptember 22-én, pénteken hajnalban Thomas tábornok 43. Wessex hadosztályának végre ki kellett törnie Nijmegenből, hogy az Elstnél vesztegelő páncélos-gárdahadosztály segítségére siessen. A terv értelmében egy dandárnak – a 129.-nek – a töltésen vezető országút mindkét felén kellett előrenyomulnia Elsten keresztül, majd tovább Arnhem felé. Vele egyidejűleg egy második dandárnak – a 214.-nek – nyugatra, Oosterhout községen át kellett támadásra indulnia Driel és a rév irányában. Bármilyen hihetetlen, a Wessex hadosztálynak majd három napjába került, amíg ideért az Escaut csatornától – alig több, mint hatvanmérföldes úton. Ez részben azzal magyarázható, hogy az ellenség szakadatlanul támadta a folyosót, de később többen is a módszeresen előnyomuló Thomas túlzott óvatosságát hibáztatták. Szerintük hadosztálya, gyalogosan is gyorsabban haladt volna.
S a balszerencse ismét utolérte a 43. Wessex hadosztályt. Essame tábornoknak, a 214. dandár parancsnokának, keserű csalódására, egyik elővédje, a 7. Somerset zászlóalj, eltévedt, és így 24-e éjjelén nem kelt át a Waal folyón.
– Hol a pokolban voltak? – förmedt rá a felháborodott Essame a parancsnokra, amikor a zászlóalj végre megérkezett. Nijmegenben az utcákat ellepő tömegek és úttorlaszok tartóztatták fel őket – a zűrzavarban több század elszakadt egymástól, és nem a kijelölt hídra irányították őket. Ezzel füstbe ment Essame terve, hogy a reggeli köd leple alatt Driel felé tör. A kétirányú támadás csak reggel 8 óra 30 perckor indulhatott meg. Az ellenség már gyanút fogott a királyi lovasság felderítőegységeinek láttán, és a teljes nappali fényben készen állt az angolok fogadására. 9.30-ra egy találékony német parancsnok, nagy szakértelemmel vetve be harckocsijait és tüzérségét, Oosterhoutnál megállította a 214. dandárt. A 129. dandár pedig, amely Elst felé nyomult, és megkísérelte támogatni Vandeleur ezredes ír gárdaalakulatait, egyszeriben Knaust őrnagy összevont harckocsijainak tüzébe került. Ezen a sorsdöntő pénteki napon, amikor Urquhart szerint az 1. angol légideszant-hadosztály sorsa azon állt, megérkezik-e a felmentő sereg, a 43. Wessex hadosztály csupán késő délutánra foglalta el Oosterhoutot – későn ahhoz, hogy csapatokat dobjanak át az Oosterbeekben bekerített egységek megsegítésére.
Nemcsak Essame-et háborította fel, hogy a támadás csigalassúságú. George Taylor alezredes, a Duke of Cornwall nevét viselő 5. könnyűgyalogezred parancsnoka, sem értette, “tulajdonképpen mi tartóztatja fel őket”. Tudta, hogy a Garden-haderők máris három nappal elmaradtak az 1. légideszant-hadosztállyal tervezett egyesülés idejétől, és nyugtalanította, hogy a felsőbb parancsnokságok is aggasztónak ítélik a helyzetet. Csütörtökön Horrocks tábornok, a hadtest parancsnoka megkérdezte tőle: – George, maga mit tenne? – Taylor habozás nélkül azt javasolta, hogy még aznap éjszaka különleges harci egységet vezényeljenek a Rajnához, és vigyenek magukkal utánpótlással és lőszerrel megrakott 2,5 tonnás kétéltű járműveket (DUKW) Drielbe. “Ez jutott eszembe hirtelenében – mondja Taylor. – Horrocks meghökkenten nézett rám, mintha valami szamárságot böktem volna ki, aztán fordított a szón.”
Most pedig türelmetlenül várta, hogy ezrede megkapja a parancsot az átkeléshez a Waalon. Pénteken végre megjelent a XXX. hadtest törzskari őrnagya, és tudatta, hogy ezrede megkapja a kért DUKW-kat rakományostól. Taylor még a dragonyos-gárdaezred egy harckocsiszakaszát is elkérte. “Arnhemben kétségbeejtő a helyzet – magyarázta az őrnagy. – A DUKW-knak még ma éjszaka át kell kelniük a folyón.” Taylor elnézte a péntek-délután 3 órakor a gyűjtőhelyre befutó súlyosan megrakott DUKW-kat, és eltűnődött, vajon elegendő készletet visznek-e magukkal. – Annyi bizonyos – fordult a felderítő tisztjéhez, David Wilcox hadnagyhoz –, hogy majd többet kell átvinnünk nekik.
A gyalogság kivonulása a nijmegeni hídfőből még javában tartott, amikor Mackenzie ezredes és Myers alezredes eljutott Sosabowskihoz és a Drielnél álló lengyelekhez. Meglepetésükre minden akadály nélkül keltek át a Rajnán. “Alig néhányat lőttek ránk – emlékezik Mackenzie –, s a lövedékek a fejünk fölött süvítettek el.” A déli parton csata bontakozott ki. A németek erősen szorongatták a lengyeleket, de azok újra meg újra visszaverték gyalogságuk Elst és Arnhem ellen irányuló támadásait. Mackenzie és Myers egy ideig a Rajna déli partján várt a lengyelekre. “Rádión közöltük velük, hogy várják az érkezésünket – mondja Mackenzie. – De a súlyos harcok közepette Sosabowskinak volt elég baja.” Végül kerékpárokat szereztek, úgy jutottak el Sosabowski parancsnokságára.
Mackenzie megkönnyebbülten értesült a királyi lovasság alakulatairól, reményei azonban szertefoszlottak, hogy eljuthat Browning tábornokhoz Nijmegenbe. Hopkinson harmadik felderítő-csoportjának kudarca azt jelentette Lord Wrottesley és Arthur Young számára, hogy a német gyűrű bezárult mögöttük, és hogy a 43. Wessex hadosztálynak még mindig nem sikerült áttörnie. Mackenzie-nek és Myersnek tehát várnia kellett, amíg valamelyik út szabaddá nem válik.
Wrottesley emlékszik még, hogy “Mackenzie azonnal kért, hadd teremtsen rádiómon kapcsolatot a hadtestparancsnoksággal”. Wrottesley rajparancsnokának segítségével hosszú rádióüzenetet adott le Browningnak és Horrocksnak. Urquhart törzsfőnöke már azt sem tartotta fontosnak, hogy rejtjelezze üzenetét. A mellette álló Wrottesley hallotta, amint Mackenzie “egyenesben” tudatja: “Fogytán van az élelmünk, a lőszerünk meg a gyógyszerünk. Huszonnégy óránál nem bírjuk tovább. Már csak várhatunk és imádkozhatunk.” Wrottesley ekkor értette meg, hogy “Urquhart hadosztályának katasztrofális a helyzete”.
Mackenzie és Myers ezután Sosabowskival tanácskozott, s elmagyarázták neki, milyen égetően sürgős az átkelésük. – Még néhány ember is sorsdöntő lehet – közölte vele Mackenzie. Sosabowski egyetértett vele, de feltette a kérdést: honnan vegyék a csónakokat és a tutajokat? Abban reménykedtek, hogy a már korábban kért DUKW-k még aznap éjszaka befutnak. Myers szerint időközben megpróbálhatnák a légideszantegységek néhány kétszemélyes gumicsónakját. Úgy vélte, ha hajókötelekkel összekötnénk őket, ide-oda vontathatnánk a csónakokat a Rajnán. Sosabowski “el volt ragadtatva az ötlettől”. Igaz, hogy az átkelés kínosan lassúnak ígérkezett – de “ha nem ütközünk ellenállásba, talán sikerül kétszáz embert átszállítani az éjszaka”. Myers rádión értesítette Hartensteint, hogy készítsék a csónakokat. Úgy határoztak, hogy elkeseredett vállalkozásukat sötétedés után megkezdik.

Urquhart csapatai a folyó túlsó partján levő hídfőállásban változatlanul és elszántan küzdöttek. De a védelmi vonal némely pontján még a legelszántabbak is kételkedni kezdtek, vajon idejében érkezik-e még a felmentés. A katonákon itt-ott úrrá lett az elszigeteltség érzése, és átterjedt a hollandokra is.
Douw van der Krap volt holland tengerésztisztet nevezték ki annak a huszonöt főnyi holland ellenállócsoportnak az élére, amely vállvetve harcolt az angolokkal. A csoportot Arnoldus Wolters korvettkapitánynak Urquhart holland összekötő tisztjének az indítványára alakították. Jan Eijkelhoffot, aki hétfőn segített tábori kórházzá Alakítani a Schoonoord Hotelt, bízták meg azzal, hogy szerezzen német fegyvereket a csoportnak. Az angolok mindössze öt sorozat lövedéket adhatnak minden embernek – ha egyáltalán találnak a számukra fegyvert. Jóllehet Eijkelhoff bejárta Wolfhezéig a vidéket, három-négy puskánál többet nem tudott felhajtani. Az egység újonnan kinevezett parancsnoka, Van der Knap első lelkesedése hamarosan lelohadt. Tudta, ha az emberei közül bárkit elfognak, amint az ejtőernyősök oldalán harcol, azon helyt kivégzik. “Nyilvánvaló volt, hogy az angolok nem állhatták helyt, hiszen maguknak sem volt már utánpótlásuk és lőszerük” emlékezik Van der Knap. “Nem fegyverezhettek fel, nem élelmezhettek bennünket, ezért úgy döntöttem, feloszlatom a csoportot.” Ő maga azonban az ejtőernyősökkel maradt. “Harcolni akartam mondja –, bár nem vártam semmi jót.”
A fiatal Anje van Maanem, akit akkora izgalom fogott el az ejtőernyősök érkezésekor, és azt remélte, hogy bármely pillanatban megérkezhetnek “Monty harckocsijai”, rémületben élt a szünet nélküli ágyúzás és a szakadatlanul hullámzó front közepette. “Folytatódik a csatazaj és a pokoli lárma – jegyezte a naplójába, – Nem bírom tovább. Rettenetesen félek, semmi másra nem tudok gondolni, mint a gránátokra meg a halálra.” Apja, dr. Gerritt van Maanen, angol orvosokkal dolgozott együtt a Tafelberg Hotelban, és amikor csak tehette, elmondta családjának a legfrissebb híreket, de Anje szemében a csata valószínűtlen méreteket öltött. “Semmit sem értek – írta. – Az utca egyik felén az angolok, a másikon a németek, és mindkét felén gyilkolják egymást. Harcolnak a házakban, az emeleteken, a szobákban.” Pénteken ezt jegyezte fel: “Az angoloktól hallom, hogy Monty bármely percben megérkezhet. Nem hiszem. Monty eredjen a fenébe! Soha nem ér ide.”
A Schoonoord Hotel angol és német sebesültekkel zsúfolásig telt széles verandáján és fogadótermeiben, folyosóin és a hálószobáiban a sebesültek közt Hendrika van der Vlist szinte észre sem vette, hogy már péntek van. A kórház újra meg újra gazdát cserélt. Szerdán szállták meg a németek, csütörtökön foglalták vissza az angolok, majd pénteken reggelre ismét a németek. Nem is a Schoonoord birtoklása volt a fontos, inkább, hogy meggátolják a lövetését. Hatalmas vöröskeresztes zászló lobogott a tetőn, a kertben az épület körül pedig több kisebbet terítettek ki, de a por és az omló hulladék állandóan elborította őket. A szanitécek, ápolónők és orvosok egy percre sem hagyták abba a munkát. Semmi egyébbel sem törődtek, mint a szakadatlanul érkező sebesültszállítmányokkal.
Hendrika éjszakánként alig aludt néhány órát, ruhástól, és amint új sebesültek érkeztek, fölkelt segíteni az orvosoknak és az egészségügyieknek. A lány folyékonyan beszélt angolul és németül, és eleinte azt tapasztalta, a németek körében nagy az elkeseredés, az angolok még türelmesek és derűsek. Most azonban sok súlyosan sebesült “Vörös Ördög” láthatóan beletörődött a sorsába. Egy ízben odavitte egy angol katonának a parányi leves- és süteményadagot (a kórház többet nem nyújthatott), de a sebesült egy újonnan érkezettre mutatott.
– Adja csak neki – mondta Hendrikának. Amikor a lány hátrahajtotta az új sebesült takaróját, látta, hogy német az egyenruhája.
– Német, mi? – kérdezte az angol. Hendrika bólintott.
– Azért csak adja oda neki – kérte a katona –, én ettem tegnap.
Hendrika rámeredt.
– Tulajdonképpen minek ez a háború? – kérdezte.
Az angol sebesült fáradtan ingatta a fejét.
Hendrika így írt szorongásáról: “Vajon a mi falunk lett-e a háború egyik legvéresebb csatatere? Mi késlelteti a főerőket? Sokáig ezt nem bírjuk.”
Dr. Onderwater pincéjében, ahol a Voskuil család is menedékre talált húsz más hollanddal és angollal együtt, Voskuilné akkor eszmélt, hogy a padló vértől iszamos. Éjszaka ugyanis angol katonák két sebesült tisztet hoztak be: Peter Warr őrnagyot és Ken Smyth alezredest. Warr csípőlövést, Smyth gyomorlövést kapott. Alighogy letették őket a padlóra, benyomultak a németek. Egyikük kézigránátot hajított be. George Wyllie őrvezető, aki Smyth alezredes 10. zászlóaljában szolgált, “egy villanásra, majd fülsiketítő robbanásra” emlékezik. Voskuilné az őrnagy mögött ült, és hirtelen “tüzes fájdalmat” érzett a lábában. A sötétségbe borult pincében valaki felkiáltott: – Öljétek meg őket! Öljétek meg őket! – Voskuilnéra súlyos férfitest zuhant: Albert Willingham közlegény, aki nyilván a testével fedezte volna. Wyllie őrvezető látta, hogy Willingham hátában hatalmas seb tátong. Még jól emlékezik a széken ülő asszonyra, mellette egy kisgyermekre, s a halott ejtőernyősre az ölében. Mintha a gyermeket is elbontotta volna a vér. “Úristen! – gondolta Wyllie, mielőtt még elveszítette eszméletét –, megöltünk egy gyereket.” Egyszerre vége szakadt az iszonyú harcnak. Valaki zseblámpát kattintott.
– Élsz? – kiáltotta Voskuilné arrafelé, ahol a férjét sejtette. Azután kisfia, Henri felé tapogatózott. A gyermek azonban nem válaszolt anyja kiáltásaira. Voskuilné biztosra vette, hogy meghalt. “Hirtelen már nem érdekelt, mi történik – emlékezik. – Nem számított semmi.”
Látta, hogy a katonák is, a civilek is rettenetes sebekkel fetrengenek, és ordítanak. Warr őrnagy zubbonya “végigszakadt, és csurom vér volt”. Mindenki ordított vagy zokogott. – Csönd legyen! – kiáltotta Voskuilné angolul. – Csönd legyen! – A súlyos terhet lehúzták róla, s ekkor megpillantotta maga mellett Wyllie-t. “Az angol fiú remegve föltápászkodott. Puskája tusát a földre nyomta, szuronya pedig a szemem előtt imbolygott. Ahogyan a fiú próbált kiegyenesedni, halk, állati vinnyogás szakadt fel belőle, akár a kutyából vagy a farkasból.” Wyllie tizedes agya tisztulni kezdett. Egy német tiszt pedig egy korty konyakot tessékelt bele. Valaki gyertyát is gyújtott a pincében, és Wyllie látta, hogy az üvegen vöröskeresztes címke van, alatta pedig ez a felirat: “Őfelsége Fegyveres Erői”. Még egy utolsó pillantást vetett a hölgyre, “akinek meghalt a gyereke”, azután elvezették. Szeretett volna mondani neki valamit – “de nem találta a szavakat”.
A német tiszt arra kérte Voskuilnét, mondja meg az angoloknak, hogy “hősiesen harcoltak, úri módon viselkedtek, de most le kell tenniük a fegyvert. Mondja meg nekik, hogy a csatának vége.” Az ejtőernyősöket kivezették a pincéből, egy német szanitéc pedig megvizsgálta Henrit.
– Eszméletlen – mondta Voskuilnénak. – A hasán horzsolás, szeme elszíneződött és bedagadt, de felépül.
Az asszony némán bólintott. A lába előtt Warr őrnagy, akinek törött vállcsontja átdöfte a bőrét, hörgött, átkozódott, azután ismét elájult. Voskuilné előrehajolt, megnedvesítette a zsebkendőjét, és letörölte a vért a sebesült ajkáról. Odébb Smyth alezredes motyogott valamit. Egy német őr kérdőn fordult Voskuilnéhoz.
– Orvost kér – mondta halkan az asszony. A katona kiment, majd néhány perc múlva német orvossal tért vissza a pincébe.
Az orvos megvizsgálta Smytht. – Mondja meg a tisztnek – szólt, miközben matatott rajta –, hogy sajnálom, ha fájdalmat okozok neki, de meg kell vizsgálnom a sebét. Mondja meg neki, hogy csikorgássá a fogát. Amikor kezdte lehántani róla a ruhát, Smyth elájult.
Világosodni kezdett. A polgári lakosoknak megparancsolták, távozzanak a pincéből. Voskuilnét és Henrit két SS-katona cipelte ki az utcára, ahol egy hollandi vöröskeresztes önkéntes dr. Phillip Clous fogorvos pincéjébe irányította őket. Voskuil apósa és anyósa nem tartott velük, inkább megkockáztatták, hogy hazamenjenek. A fogorvos őszinte barátsággal fogadta a családot.
– Ne aggódjanak mondta Voskuilnak. – Minden jóra fordul. Az angolok győznek majd.
A sebesült felesége és fia mellett álló Voskuil, aki nem szabadulhatott az éjszaka borzalmaitól, rámeredt a fogorvosra. – Nem – mondta végül. – Néni fognak győzni.
Jóllehet az ejtőernyősök meg nem vallották volna, hogy már-már erejük végére értek, sokan közülük belátták, hogy egymagukban nem állhatnak helyt tovább. Dudley Pearson törzsőrmesternek elege volt abból, hogy “a németek azt tesznek velünk, amit akarnak”. A védelmi vonal északi peremén egységével harckocsik elől menekült, végül beszorították őket az erdőbe, és kénytelenek voltak szuronyharcba bocsátkozni a németekkel. Csütörtök éjszaka, amikor a védelmi vonal tovább zsugorodott, Pearson alakulata parancsot kapott a visszavonulásra. Az utasítás szerint a visszavonulást füstgránátok leple alatt kellett végrehajtani. A közelben egy magányos golyószóró tüzelt. A törzsőrmester átkúszott a bozóton, és az erdőben egy mélyedésben ráakadt egy tizedesre.
– Kifelé – parancsolt rá Pearson. – Én vagyok az utolsó.
De a tizedes a fejét rázta. – Én ugyan el nem megyek, őrmester úr – mondta. – Én itt maradok. Nem engedem át a nyomorultakat.
Pearson visszakúszott, és hallotta, hogy a golyószóró tovább tüzel. Arra gondolt, ha helyzetük ilyen reménytelen, nem lenne-e okosabb, ha megadnák magukat.
A Hartenstein Szálloda melletti teniszpályák tájékát gödrök tarkították: a német hadifoglyoknak ugyanis megengedték, hogy tulajdon biztonságuk érdekében fedezékeket ássanak. Victor Miller vitorlázógép-pilóta egyik pilótatársa holttestét pillantotta meg alig néhány lépésre. Olyan heves tűzpárbaj folyt, hogy a katonák még a halottaikat sem tudták elszállítani. Miller látta, hogy az utolsó aknabecsapódások faleveleket és törött gallyakat borítottak a tetemre, és azon gondolkodott, lesz-e majd, aki eltemesse. Figyelte, nem változik-e halott barátjának arca, és mintha “erős hullaszagot” érzett volna. Rosszullét környékezte. Még ma is emlékszik gondolatai vad kergetőzésére s hogy megfordult a fejében az is: “Ha hamarosan nem történik valami, mindnyájan ide jutnak. A gránátok sorra végeznek majd velünk, s a park temetővé válik.”
Mások úgy vélték, üres szóval biztatják őket. O'Brien közlegény az alsó-oosterbeeki templom közelében harcolt, és emlékezik, hogy “minden éjjel körbejárt közöttünk egy tiszt, és biztatott, hogy ne csüggedjünk, másnap itt lesz a 2. hadsereg. Az embereken fásultság vett erőt. Tanakodtak, mi a fészkes fenét keresnek itt, és hova a csodába keveredett el a hadsereg. Benne voltunk a pácban.” Edward Mitchell őrmester, vitorlázógép-pilóta, a templommal szemközti állásból látta, hogy az egyik társuk bezárkózott a pajtába. “Senkit sem engedett a közeibe. Időnként kikiáltott: »Gyertek csak, büdösök!« – azután kilőtt egy tárat.” A magányos katona egy álló órán át hol ordított, hol lövöldözött, hol pedig némaságba burkolózott. Mitchell és társai éppen azt latolgatták, hogyan hozhatnák ki, amikor ismét lövések csattantak azután elnémult minden. Mire a pajtába értek, az ejtőernyős már nem élt.
A Hartenstein környékén itt-ott légnyomásos, zúzódásos, bomlott idegzetű katonák kószáltak, és már tudómást sem vettek a csatáról. Taffy Brace szanitéc, aki kedden maga kötözte barátja, Andy Milbourne roncsolt testét, találkozott ilyen szánalomra méltó alakokkal. Brace-nek addigra elfogyott a morfiuma, és már csak papírkötést használt, de nem vitte rá a lélek, hogy megmondja a sebesülteknek: nincs. – Minek neked a morfium? – kérdezett egy súlyosan sebesült ejtőernyőst. – A morfium azoknak kell, akik dögrováson vannak. Neked meg kutya bajod.
Miközben Brace kötözte a sebesültet, sipító hangot hallott. Megfordult, és egy ejtőernyőst pillantott meg, anyaszült meztelenen. Karjaival dugattyúmozgást végzett, “és sípolt, akár a mozdony”. Amikor tekintetük találkozott, a katona elkáromkodta i magát. – Rúgjátok ki ezt a tűzoltót. – mondta. A védelmi övezet közelében lévő egyik házba Brace sebesültet cipelt be éppen, amikor hallotta, hogy valaki halkan a “Dover fehér sziklái”-t énekli. Azt hitte, hogy egy másik sebesültet mulattat, ezért rámosolygott, és bátorítóan bólintott az énekesre. A katona azonban rávetette magát Brace-re, és fojtogatni kezdte. – Megöllek! – ordította. – Mit tudsz te Doverről?
Brace lefejtette torkáról az őrjöngő ujjait. – Jól van, jól van – csitította barátságosan –, jártam ott magam is.
A katona hátralépett. – Igazán? – kérdezte. – Akkor semmi baj. – Néhány perc múltán tovább fújta.
Mások egy légnyomásos katonára emlékeznek, aki hajnalig járt-kelt közöttük. Meg-megállt az összekuporodott katonák fölött, durván megrázta a vállukat, a szemükbe nézett, és megkérdezte: – Hiszel Istenben?

Jóllehet akadtak szánalomra méltó és csüggedt katonák, akik már nem hittek semmiben, sok százat fölvillanyoztak azoknak a halált megvető katonáknak a hőstettei, akiket sem megpróbáltatás, sem sebesülés nem vert le. Dickie Lonsdale őrnagy, a “Lonsdale-különítmény” parancsnoka, aki az alsó-oosterbeeki templom körüli állásokat védte, mintha száz helyen lett volna egyszerre. “Ahol csak megjelent, rémületet keltett – emlékezik Dudley Pearson őrmester. – Karja átvérzett a felkötőkendőben, fején is véres kötés, sőt még a fél lábán is óriási pólya volt.” Az emberei között sántikáló, buzdításokat kiáltó Lonsdale sorra vezette a támadásokat a németek ellen.
Harry Callaghan törzsőrmester egyénien egészítette ki egyenruháját: egy halottaskocsiban fekete cilindert talált, és meg nem vált volna tőle. Magyarázatul azt mondta, hogy kinevezték “az ejtőernyősök képviselőjének Hitler temetésén”. Callaghan emlékezik, hogy az iszonyatos külsejű Lonsdale lelkesen szónokolt katonáinak a templomban. A tisztek és tiszthelyettesek beterelték az embereket a romos, ősi épületbe. “A tetejét szétlőtték – meséli Callaghan –, és minden újabb becsapódás nyomán zuhatagként hullott a vakolat.” A katonák fásultan dőltek a falnak és a törött templomi padoknak, cigarettáztak, ácsorogtak, félig-meddig már aludtak, amikor egyszerre csak Lonsdale felkapott a szószékre. A katonák megigézetten bámulták a tépett külsejű, véres embert.
– Harcoltunk a németek ellen Észak-Afrikában, Szicíliában és Olaszországban – kezdte Lonsdale. – Sehol sem állhatták meg előttünk! Istenemre mondom, most se lesz megállásuk!
Amikor Michael Corrie, a vitorlázópilóta-ezred kapitánya belépett a templomba, megdöbbentette “a látható fásultság. De Lonsdale szónoklata fölrázott mindenkit. Meghökkentettek, büszkeséggel töltöttek el a szavai. A katonák legyőzötten léptek a templomba, de új elszántsággal távoztak. Az arcukról olvashattuk.”
Sokan még azt a bénító rettegést is legyűrték, amelyet az ellenség iszonyú páncélosereje keltett. Az ejtőernyősöknek alig volt páncéltörő lövegük, s tehetetlenül álltak a védelmi vonal előtt cirkáló, állásaikat rommá lövő harckocsikkal és rohamlövegekkel szemben. Valamiképpen mégis visszaverték a rohamokat. Még hatvantonnás Tigris harckocsikat is sikerült megsemmisíteniük – gyakran olyanoknak, akik soha életükben páncéltörő ágyút el sem sütöttek még. Sydney Nunn őrvezető annyira vágyódott az arnhemi kalandra, a szabadulásra az angliai tábor “lidércnyomásos unalmától” meg a szalmazsákjába befészkelődött vakondtól, hogy most teljes nyugalommal nézett szembe az iszonyattal. Ejtőernyőstársával, Nobby Clarke-kal összebarátkoztak egy szomszédos árokban fekvő vitorlázópilótával. Az aknatűz rövid szünetében a pilóta átkiáltott Nunn-nak: – Nem tudom, láttad-e, pajtás, hogy jobb kéz felől egy bazi nagy tank várakozik. Tigris.
– Mire vár? – kérdezte Clarke a barátját. – Menjünk és fúrjunk lyukat belé?
Nunn óvatosan kikémlelt az árokból. A harckocsi valóban irdatlan nagy volt. A közeli bokrokban álcázott páncéltörő ágyú lapult – legénysége elesett, Nunn csoportjában viszont senki nem akadt, aki tudta volna, hogyan kell megtölteni és elsütni. Nunn és a pilóta elhatározták, hogy átkúsznak a löveghez. De mihelyt kimásztak az árokból, a németek meglátták őket, és a harckocsi lőni kezdett rájuk. Orrukkal fúrták magukat a földbe – így lapultunk, emlékezik Nunn. – “Kis erdőnk hamarosan favágótáborhoz hasonlított, mert körülöttünk sorra dőltek ki a fák.” Éppen elérték az ágyút, amikor a Tigris géppuskája “személyes figyelmét felénk fordította”. A pilóta kinézett a páncéltörő csöve fölött, és boldogan fölkiáltott. “Lövegünk éppen a harckocsira irányult. Tökéletesebben be sem állíthattuk volna.” A vitorlázógép pilótája Nunnra nézett, és megjegyezte: – Remélem, működik ez az izé. – Meghúzta a billentyűt. A következő pillanatban hatalmas robbanás vágta mindkettőjüket a földhöz. “Amikor már nem csengett a fülünk, hallottuk, hogy a közelben sok társunk nevet és éljenez” – meséli Nunn. El sem akarta hinni, hogy a Tigris a nagy lánggal égő, lőszerrobbanásokkal rázkódó test. A pilóta odalépett hozzá, ünnepélyesen kezet rázott vele. – Megnyertük a játszmát – mondta.
Sokan emlékeznek még Robert Clainre, a 2. South Staffordshire-iek őrnagyára, a harckocsi-elhárítás és a rohamlövegek kilövésének valóságos szakértőjére. Clain és alakulatának tágjai úgy érezték, hogy földet érésük pillanatától kezdve üldözték és fenyegették őket a Tigrisek. Az őrnagy most kis egységével az alsó-oosterbeeki templom közelében levő házakban, az út túlsó felén a kertekben meg egy Van Dolderen nevű család tulajdonában levő mosodában húzódott meg, és eltökélte, hogy valahány páncélost megpillant, könyörtelenül kilövi. A legalkalmasabb állásnak a Van Dolderen-ház látszott. A mosoda tulajdonosa azonban vonakodott elhagyni a házát. Clain szemügyre vette a hátsó kertet, azután kijelentette: – Mondhat akármit, én itt befészkelődök. A maga háza meg jó lesz lőszerraktárnak.
Clain páncélökölhöz hasonló páncéltörővel vadászott. Pénteken a heves utcai harcok során Clain dobhártyája beszakadt. Gézdarabkákat tömködött a fülébe, meg sem állt.
Egyszer valaki odakiáltott neki, hogy két harckocsi közeledik az útón. Richard Long vitorlázógép-pilóta törzsőrmester dermedten figyelte, amint Clain az épület sarkánál hasalva megcélozta a páncélosokat. “Életemben nem találkoztam bátrabb emberrel – mondta. – A tankok százméternyire sem voltak, amikor először rájuk lőtt.” Mire azonban újra tölthetett volna, a harckocsi viszonozta a tüzet, és a lövedékek az őrnagy mögötti épületbe csapódtak be. A sűrűn kavargó füst és a hullámzó törmelék közepette Clain újra meg újra lőtt. Látta, hogy az első harckocsi legénysége kiugrál a páncéltoronyból, és géppuskatűzzel árasztja el az utcát. A Clain körül hasaló ejtőernyősök nyomban válaszoltak golyószóróikkal, és Clain elbeszélése szerint “lekaszálták a németeket”. Clain ismét töltött, lőtt, s Long őrmester “irtózatos villanást” látott. “A lövedék még a csőben felrobbant. Az őrnagy égnek emelt kézzel hátrazuhant. Amikor odarohantunk hozzá, koromfekete volt az arca. »Azt hiszem, megvakultam« – mondta.” Walton Ashworth törzsőrmester, az egyik golyószórós, aki a német harckocsi legénységével végzett, merően nézte Claint. “Egyetlen mondat zakatolt a fülemben: Szerencsétlen.”
Fél óra múlva Clain visszanyerte a látását, de arcát át- meg átlyuggatták az apró fémszilánkok. Tiltakozott a morfium ellen, azzal, hogy “nem vagyok olyan súlyosan sebesült”. Vissza is tért a csatába, hogy – W.A. Taylor kapitányt idézve – “szaporítsa skalpgyűjteményét”. Péntek délutánra a harmincöt éves Clain gyűjteménye szépen gyarapodott: amióta tizennyolcadikán földet ért, hat harckocsit és több rohamlöveget lőtt ki, vagy kényszerített visszavonulásra.
A légi hídfő körül a felbőszült ejtőernyősök halált megvetően harcoltak. Pénteken szürkületkor Leonard Formoy tizedes, Fitch ezredes 3. zászlóaljának egyik megmaradt tagja, aki nem juthatott el Frostékhoz, a védelmi állások nyugati szélén, a Hartenstein Hotelban lévő parancsnokság közelében védett egy állást. “Szinte mindenfelől lőttek minket” – emlékezik. Hirtelen egy Arnhem irányából közeledő Tigris harckocsi dübörgött kis csoportja felé. A szürkületben Formoy látta, hogy ágyútornya meglendül. “Cab” Calloway őrmester fölkapott egy páncélöklöt, és feléje rohant. – Magammal viszlek benneteket! – hallotta az ordítását Formoy. Vagy ötven méterre lehetett a harckocsitól, amikor kilőtte a páncélöklöt. A lövedék a lánctalpba vágódott, és a páncélos megbénult, de géppuskája szinte ugyanabban a pillanatban végzett Calloway-jel. “Kétségbeesés szülte tett volt – emlékezik Formoy. – A géppuskagolyók kettéfűrészelték, de az életünket megmentette.”
James Jones közkatona jól emlékszik egy ismeretlen őrnagyra, aki megkérte őt és három társát, kússzanak ki vele a védelmi állásokon túlra puskáért és lőszerért. A kis csoport német géppuskafészekbe botlott. Az őrnagy felugrott, tüzelt, és közben ezt kiáltotta: Pár rohadékkal kevesebb! – Amikor a németek viszonozták a tüzet, a csoport szétrebbent, és Jones egy szétlőtt dzsip mögött rekedt. “Fohászkodtam, és megvártam, amíg a géppuska ismét lead egy sorozatot, aztán rohanvást igyekeztem vissza a vonalainkba” – idézi fel a vállalkozást. Soha többé nem látta az őrnagyot.
Magas rangú tisztek gyakran nem is tudták, milyen nagy hatással voltak a katonáikra felejthetetlen példáik. Pip Hicks dandártábornok a csata során egy pillanatra sem tett fel rohamsisakot. William Chandler közkatona, Freddie Gough felderítőszakaszának egyik tagja, akit szakaszával együtt elvágtak vasárnap az északi, Leopárd-útvonalon, és visszavetettek egy oosterbeeki útkereszteződésre, emlékszik, hogyan virított Hicks piros sapkája a katonák acélsisakjai között.
– Hé, brigadéros úr! – kiáltott rá valaki –, tegye már fel azt a rohadt sisakot!
De Hicks csak mosolygott, és legyintett.
“Nem igyekeztem egykedvűnek mutatkozni – magyarázza Hicks. – Csak ki nem állhattam azt a vacakot a fejem búbján.” Meglehet, a munkájában is akadályozta. Sokan emlékeznek, hogy naponta többször is fölkereste Urquhart parancsnokságát, és mindannyiszor kocogva indult útjára, de már vad vágtában, dühödt, ellenséges tűz közepette ért oda. “Éreztem, hogy nem vagyok már mai gyerek” – vallja meg Hicks.
Shan Hackett dandártábornok, akinek sikerült a megtizedelt 10. és 156. zászlóaljat visszahoznia Oosterbeek határába, miután hősiesen, de hiába próbálták Arnhem felé északnak és keletnek áttörni a német védelmi vonalakat, sűrűn ellátogatott katonáihoz, és dicsérte szívósságukat. Geoffrey Powell őrnagy a 156. ezred két szakaszával a védelmi vonal északi végét védte. “Nem volt mit ennünk, kevés volt a lőszerünk, és fogytán volt a gyógyszerünk” – emlékezik Powell. Pénteken váratlanul megjelent Hackett az őrnagy ellenséges állások közé ékelődött harcálláspontján, és közölte, hogy mindeddig nem szakíthatott időt Powell meglátogatására, “de Geoffrey, maga úgy megvetette a lábát, hogy nem is aggódtam magáért”. Powellnek hízelgett a dicséret. “Eddig egyetlen nagy hibát követtem el, tábornok úr – mondta. – A parancsnokságot a baromfiudvarba helyeztem, és most valamennyien tetvesek vagyunk.” Dudley Pearson törzsőrmester, a 4. dandár főírnoka szemében Hackett azért nőtt meg, mert “jóban-rosszban osztozott velünk, mintha nem is tábornok lett volna. Evett, ha nekünk is volt, koplalt, ha elfogyott. Nem tartott készletet. Pénteken is leült velünk, és kézzel ette a kevéske maradékot.” Pearson elment, hogy szerezzen neki kést és villát. Visszatérőben megsebesült a sarkán, de “úgy véltem, ha egyszer dandártábornok, élhetne különbül is.”
A hadosztályparancsnok tüzérségéhez beosztott Kenneth Pearce híradós katona soha nem felejti el, miféle segítséget kapott egyszer. Pearsonhoz tartoztak a “mordályoknak” becézett huszonöt fontos, öntöttvas fogantyús faládákba zárt akkumulátortelepek, amelyek árammal látták el a híradóberendezéseket. Késő este Pearce éppen azzal vesződött, hogy kivonszoljon egy újabb “mordályt” a tárolására használt mély veremből, amikor a háta mögül megszólították:
– Várjon csak, segítek. – Pearce az ismeretlennel együtt megragadta a láda fogantyúját, és elcipelték az ormótlan ládát a parancsnoki árokhoz.
– Van odalenn még egy – mondta Pearce –, gyerünk, hozzuk el azt is. A második forduló után Pearce leugrott a parancsnoki harcálláspont árkába, a másik meg leengedte neki a ládákat. A munka végeztével ketten bandukoltak visszafelé, amikor Pearce megpillantotta társa vezérkari váll-lapját. – Tisztelettel köszönöm a segítséget, uram – dadogta dermedten.
– Szóra sem érdemes, öcsém – bólintott Urquhart tábornok.
A válság egyre súlyosabban nehezedett rájuk. Ezen a napon semmi sem ment rendben. Horrocks tábornok el is nevezte “fekete pénteknek”. Angliában is, Hollandiában is olyan kedvezőtlenül alakultak a légköri viszonyok, hogy a szövetséges repülőgépek nem szállhattak fel, s az utánpótlás-szállítmányok elmaradtak. Amikor Urquhart vadászrepülő-támogatást kért, a R.A.F. ezt válaszolta: “Sajnos vihar miatt nem vállalhatjuk…” S ebben a kritikus pillanatban, amikor Horrocksnak minden katonájára, harckocsijára, minden tonna lőszerre szüksége volt, hogy védje Montgomery Rajnán túli hídfőjét, és áttörjön a “Vörös Ördögökhöz”, Model tábornagynak sikerült elérnie célját. Harminc perccel azután, hogy Horrocks megkapta Mackenzie üzenetét, miszerint Urquhartot huszonnégy órán belül lerohanhatják, befutott egy újabb rádióüzenet is: a 101. légideszant-hadosztály frontszakaszán német páncélosegységek Vegheltől északra átvágták a folyosót.
Model nem is választhatott volna ennél sarkalatosabb pontot, s nem időzíthette volna támadását sem jobban. Az angol XII. és VIII, hadtestnek az országút két felén előrenyomuló gyalogsági alakulatai ekkor jutottak csak el a 101-esek frontszakaszától öt mérföldnyire levő Sonig. Az erős ellenállással szemben kínos lassúsággal haladtak. Taylor tábornoknak, a 101. hadosztály parancsnokának számítása szerint az angoloknak már jóval előbb el kellett volna érniük a “pokol útjának” általa védett szakaszát. Ötnapi szakadatlan harc után, minden támogatás híján, Taylor erősen szorongatott csapatai széthúzódtak, és állásaik igen sebezhetővé váltak. Az országút egyik-másik szakasza védtelen maradt, egyetlen fedezetét az úton északnak vonuló angol gyalogság és páncélosok alkották. Másutt a “front” az út széle volt. Model tábornagy tudta, miért éppen Veghelt választja ellentámadása színhelyéül: a Market-Garden-folyosó mentén Veghel körzetében volt a legtöbb híd – összesen négy, közöttük egy nagy csatorna-átkelőhely. Model azt remélte, hogy egy csapásra a szövetségesek utánpótlási vonalát is átvághatja. Ez majdnem sikerült. Teljes diadalt arathatott volna, ha nem lép közbe a holland ellenállási mozgalom.
Ezen az éjszakán és kora reggel a Vegheltől keletre fekvő falvakban és tanyákon a hollandok észrevették, hogy a németek csapatokat vonnak össze, és telefonon nyomban értesítették a 101. hadosztály mellé beosztott összekötő tisztjeiket. Figyelmeztetésük az utolsó pillanatban érkezett. A nagy tömegben bevetett német páncélosok már-már legyűrték Taylor csapatait. A folyó huszonöt mérföldes szakaszán négy órán belül két ízben is dühödt támadásokkal igyekeztek áttörni a hidakon. Az angol tüzérség és az utakon felvonuló páncélosok által támogatott 101-esek elkeseredett küzdelemben verték vissza a támadásokat. Négy mérfölddel északabbra, Udennél azonban sikerült elvágniuk a folyosót. S most, amikor még tombolt a harc, amikor a hátrább álló erőket elszigetelték, Horrocks végzetes döntésre kényszerült: a páncélosegységeket, amelyekre feltétlenül szükség lett volna, hogy áttörhessen Urquharthoz, vissza kellett vezényelnie délre a folyosón, hogy a még Urquhartnál is nagyobb szorultságban levő Taylor tábornokon segítsen, így azután a 32. gárdadandárt sürgősen elindították délnek, hogy támogassa az országút megtisztításáért harcoló 101. hadosztályt. Jóllehet a 101-esek hősiesen védték a hidakat, még a gárdaegységek támogatásával sem sikerült egyetlen katonát, harckocsit vagy utánpótlást szállító járművet sem átjuttatni a folyosón északnak a következő huszonnégy óra során. Noha Model ellentámadása kudarcba fulladt, a németek szempontjából végül is hatalmas sikerrel járt, mert a folyosóért vívott csata döntötte el Arnhem sorsát.

Szeptember 22-én, pénteken délután 4 órára az angol gyalogság – hat és fél órával azután, hogy a német harckocsik és tüzérség először akasztották meg előrenyomulását – Nijmegen-Arnhem körzetében mégis áttört Oosterhouton keresztül. A falu lángokban állott, mindenünnen SS-foglyokat tereltek. Úgy látszott, végre szabaddá vált a földhát-országúttól nyugatra húzódó felmentőútvonal: azok a síkon húzódó másodrendű utak, amelyeken a vállalkozó szellemű királyi lovasság hajnalban lendületesen megindult Driel felé. Az 5. Duke of Cornwall könnyűgyalogsági zászlóalj, a dragonyos-gárdapáncélosok egyik szakaszának támogatásával, két nagy becsben tartott, utánpótlással megrakott kétéltű járművével készen állott, hogy áttoljon a még ellenálló német csapatokon, és előreszáguldjon a Rajnához. A parancsnok, George Taylor alezredes, már annyira ott lett volna Urquhartéknál, hogy “legszívesebben puszta kezemmel lökdöstem volna fel a gyalogságomat a harckocsikra, csak indulhassunk”.
Oosterhouttól északra, egy kis erdőben álltak megrakott járművei. Egyszerre csak a távolban Taylor két Tigris harckocsit pillantott meg. Odasúgta felderítőtisztjének, David Wilcox hadnagynak: – Ne szóljon senkinek. Nem akarom, hogy nekiálljanak vakarózni. Már nincs visszaút. – Ezzel jelt adott, hogy a felmentő oszlop fejlődjön fel az úton. “Tudtam, ha még öt percig várunk – mondta később –, az út újra lezárult volna.”
Taylor oszlopa teljes sebességgel dübörgött át a holland falvakon és településeken; gyalogságát harckocsik, páncélozott csapatszállítók és tehergépkocsik szállították. Meglepett, éljenző falusiak köszöntötték őket mindenütt, de a kis oszlop egy percre sem lassított. Taylornak egyetlen cél lebegett a szeme előtt: minél előbb eljutni a Rajnához. “Úgy éreztem, nagyon sürgős – mondja. – A legcsekélyebb idővesztés is lehetőséget adhatott az ellenségnek, hogy csapaterősítésekkel elreteszelje az utunkat.” Nem is ütközött semminemű ellenállásba, s Taylornak “szívderítő érzés volt látni, hogy a világosság hamarosan szürkületbe fordult, s az oszlop elővédje befutott Drielbe”. Alig harminc perc alatt tették meg az utat, a tíz mérföldet. Délután 5 óra 30 perckor a dragonyos-gárdaalakulat első harckocsijai elérték a Rajnát, északkeleti irányban továbbnyomultak a folyam partján, s végül beértek a falú határába. Taylor ekkor robbanást hallott, és nyomban tudta, mi történt: az elővigyázatos Sosabowski védelmi övezetében az egyik harckocsi lengyel aknára futott.
Besötétedett, mire Taylor eljutott Sosabowski parancsnokságára. Értesülései bizonytalanok voltak Urquhart hadosztályáról. “Sejtelmem sem volt, hol lehetnek Arnhemben, vagy hogy tartják-e még a déli hídfőt.” Gyalogságát és harckocsijait azonban késlekedés nélkül oda akarta irányítani. Jól tudta, hogy a DUKW-knak “a lehető leggyorsabban át kell jutniuk a folyó túlsó partjára, s ha az ejtőernyősök még mindig védik a hidat, gyorsabb lenne tengelyen átvinni őket, mint csónakon kelni át velük a Rajnán”. Taylor meglepetten látta Sosabowski parancsnokságán Charles Mackenzie ezredest és Myers alezredest. Pillanatokon belül meggyőzték, hogy nincs miért indulnia az arnhemi hídhoz. Mackenzie elmagyarázta, hogy szerda éjszaka óta semmi hírük Frostról, és a parancsnokságon úgy tudják, hogy a “hídnál mindennek vége”.
Taylor vonakodva bár, de letett tervéről, és kiküldött egy felderítő járőrt a folyópartra, lát-e megfelelő helyet, ahonnan a DUKW-kat vízre bocsáthatnák. Sosabowski utászai borúlátóak voltak: az ormótlan kétéltűeket bajosnak ígérkezett átszállítani az árkokon, és a parton lesegíteni a folyóhoz, kivált sötétben. Hamarosan Taylor felderítői is megerősítették a lengyelek véleményét. Szerintük a folyóhoz csupán egyetlen keskeny, árkokkal szegélyezett úton lehetett eljutni, mégis úgy gondolták, le tudják szállítani a DUKW-kat. Mackenzie ezredes még mindig nem folytatta útját Nijmegenbe, ezért úgy határoztak, hogy ő irányítja majd a vízre bocsátást. A DUKW-k átkelését szombaton, huszonharmadikán hajnali 2 órában tűzték ki. A legfontosabb feladatnak azonban azt tartották, hogy katonákat juttassanak át a hídfőbe: mindenekelőtt Sosabowski lengyel alakulatait kellett – a parányi gumicsónakok láncát kompként hasznosítva – átszállítani.
Pénteken este 9 órakor megkezdődött a hadművelet. A lengyel katonák némán kuporogtak a folyóparton. Az utászok Myers alezredes parancsnoksága alatt a folyam mindkét partján várták, hogy a gumicsónakok vontatását elkezdhessék. Négy csónakukban – két kétszemélyesben és két egyszemélyesben egyszerre csupán hatan kelhettek át a négyszáz méter széles Rajnán. Ezeken a csónakokon kívül készen állott még több fatutaj, amelyet a lengyel utászok kisebb mennyiségű lőszer és egyéb felszerelés szállítására építettek. Sosabowski parancsára az első hat ember csónakba szállt, és elindult a túlsó partnak. Az átkelés néhány percbe telt. Az összekötött tutajlánc követte őket. Mihelyt a katonák kiugráltak az északi partra, a csónakot és a tutajokat visszahúzták a bal partra. “Lassú, fáradságos munka volt – jegyezte föl Sosabowski –, de egyelőre úgy látszott, hogy a németek nem sejtenek semmit.”
Hirtelen a folyó túlpartjáról, az átkelőtől nyugatra, világítórakétákat lőttek fel, és pillanatokon belül a teljes térséget vakító fénnyel árasztotta el egy ejtőernyős magnéziumgyertya. Spandau-géppuskák pásztázták végig a folyót, “a lövedékek fodrokat vertek, és a víz sistergett a forró acél becsapódása nyomán” – emlékezik Sosabowski. Sorra robbantak az aknák a folyóparton várakozó lengyelek között. Perceken belül két gumicsónakot kilyukasztottak a németek, s a bennük ülők vízbe fordultak. A déli parton a katonák szétszóródtak, és lőni kezdték az ejtőernyős gyertyát. A vad zűrzavart látva, Sosabowski felfüggesztette az akció folytatását. A katonák visszahúzódtak, fedezékbe húzódtak az aknák elől. Amint a gyertya fénye elhalványodott, majd egészen kialudt, lerohantak a csónakokhoz és a tutajokhoz, beugráltak, és újrakezdődött az átkelés. Ekkor azonban újabb világítóbomba pattant az éjszakai mennybolton. E véres bújócska során a lengyelek iszonyú veszteségeket szenvedtek, de hajnalig folytatták az átkelést a megmaradt csónakokon. A kötözővé alakított drieli iskolában Cora Baltussen a beszállított sebesülteket ápolta.
– Nem juthatunk át – magyarázta neki egy lengyel. – Valóságos mészárszék. Vissza sem lőhetünk.
Hajnali kettőkor Taylor kétéltűi megindultak a folyóhoz. Mivel az eső naphosszat zuhogott, a keskeny, mély árok szegélyezte utat vastagon borította az iszap. S amint a hatvan katonától körülfogott DUKW-k lassan közeledtek a folyóhoz, sűrű köd ereszkedett le. Sem az út, sem a folyó nem látszott. A katonák kínnal-keservvel rángatták vissza az útról lecsúszó járműveket. Könnyítésükre lerakodták a ládákat, de még ez sem bizonyult elegendőnek. Végül, néhány méternyire a Rajnától, belecsúsztak az árokba.
– Semmi értelme az erőlködésnek – fordult Taylorhoz az elkeseredett Mackenzie. – Reménytelen.
Hajnali háromkor megrekedt a vállalkozás. Csupán ötven katonát sikerült átszállítaniuk Urquhart hídfőjébe, s felszerelést szinte semmit sem juttattak át.

3

Mire Charles Mackenzie ezredes szeptember 23-án, szombaton reggel elért Browning tábornok nijmegeni főhadiszállására, “halálosan elfáradt, kékre-zöldre fagyott, minden ízében vacogott”, emlékezik Gordon Walch dandártábornok, Browning törzsfőnöke. Jóllehet követelte, hogy azonnal vezessék Browninghoz, előbb “meleg fürdőbe ültették, hogy életre kapjon”.
A földhát-országúttól nyugatra lévő és az azzal párhuzamos kisegítő útvonalon haladó angol erők most már megállás nélkül nyomultak Driel felé, de még ezeket az utakat sem tisztították meg teljesen az ellenségtől. Lord Wrottesley mégis úgy határozott, megkísérli eljuttatni Mackenzie ezredest és Myers alezredest Nijmegenbe. Felderítőjárművekből összeállított kis konvojban tették meg a hajmeresztően kalandos utat. Egy ízben, amint a csoport egy útkereszteződéshez közeledett, felborult német harckocsiba ütköztek. Wrottesley éppen kiszállt, hogy a járművet személyesen irányítsa, amikor kissé távolabb az úton egy Tigris harckocsi jelent meg. Mivel kerülni akarták az összecsapást, az a páncélozott kocsi, amelyben Mackenzie ült, hátrálni kezdett, ám az út beomlott alatta, és a kocsi fölborult. Mackenzie és a kocsi legénysége kénytelen volt a mezőn elrejtőzni, Wrottesley pedig odakiáltott felderítőkocsija vezetőjének, hogy “hajtson, mint a veszett fene”, azzal elszáguldott Nijmegen felé, hogy angol csapatokat hozzon segítségül. Mihelyt sikerült egy felmentő egységet szerveznie, ugyanezen az úton visszatért. Az útkereszteződésben sehol sem látták a német harckocsit, de Mackenzie és a páncélozott kocsi legénysége előbújt mezei fedezékéből. A zűrzavarban a másik páncélozott kocsiban ülő Myers elszakadt a kis csoporttól.
Browning tábornok szorongva fogadta Mackenzie-t. Törzskarának tisztjei szerint “a hét gyötrelmes kudarcok sorozata volt”. Browningot leginkább az aggasztotta, hogy semmiféle összeköttetést nem teremthetett Urquharttal. Az 1. angol légideszant-hadosztály és a hadtest között már megindult a rádió-híresére, de Urquhart helyzetéről Browning nagyon homályos értesülésekkel rendelkezett még akkor is. A Market-Garden terv érdekében az 52. dél-skóciai hadosztályt Arnhem térségébe szállították volna légi úton, amint Urquharték megfelelő leszállási területet találtak – ennek szeptember 21-én, csütörtökön kellett volna megtörténnie. Amikor ismeretessé vált, milyen szorongatott helyzetbe került Urquhart, Edmund Hakewill Smith vezérőrnagy, az 52. hadosztály parancsnoka, nyomban vállalta a kockázatot, hogy hadosztályának egy részét vitorlázógépen elszállíttatja Arnhem közelébe, hogy a lehető legközelebb érjenek földet az 1. légideszant-hadosztályhoz. Pénteken reggel Browning elutasította javaslatát, és a következő rádióüzenetet küldte neki: “Köszönöm, de ajánlata nem, ismétlem, nem szükséges, mert a helyzet jobb, mint gondolja … a 2. hadsereg … önöket légi úton elszállítja a deeleni repülőtérre, amint a helyzet lehetővé teszi.” Brereton tábornok, az 1. szövetséges légideszant-hadsereg parancsnoka később, amikor a naplójában meglátta ezt az üzenetet, ezt a megjegyzést fűzte hozzá: “Browning tábornok optimizmusában akkor még nem látta jól a »Vörös Ördögök« helyzetét.” Ekkor azonban még Brereton sem tudott többet. Eisenhowernek küldött jelentésében, melyet péntek éjszaka továbbítottak Washingtonba Marshall tábornoknak, Brereton azt közölte a Nijmegen-Arnhem térségről: “A helyzet jelentősen javult.”
Brereton és Browning illúziói órákon belül szétfoszlottak. A hadtestparancsnok helyzetmegjelölésén nagyot fordítottak kudarcot vallott pénteki erőfeszítéseik, hogy áttörjenek Urquharthoz. Törzskarának tisztjei szerint “felháborodott Thomas tábornok és a 43. Wessex hadosztály csődjén”. Megítélése szerint csigalassúsággal haladtak. “Thomas mondotta tisztjeinek – kínosan ügyel, hogy előnyomulása során mindent megtisztítson maga körül.” Ráadásul Browning hatásköre csak addig terjedt: mihelyt az angol alakulatok beléptek a nijmegeni térségbe, az irányítás a XXX. hadtest parancsnokának, Horrocks tábornoknak a kezébe került. Ettől fogva Horrocks és főnöke, a 2. angol hadsereg parancsnoka, Miles C. Dempsey tábornok döntött, és Browning már jóformán semmit sem tehetett.
S Browning most a szobájában a némileg felfrissült Mackenzie-től értesült Urquhart hadosztálya megpróbáltatásának részleteiről. Mackenzie semmit sem hallgatott el, sorra elmondta, mi történt. Walch dandártábornok emlékszik, hogy Mackenzie közölte Browninggal: – A hadosztály igen megrendült vonalat véd. Fogytán van mindene: élelme, lőszere, gyógyszere. Jóllehet a helyzet válságos – mondotta Mackenzie –, ha a 2. hadsereg áttörhet hozzánk, helytállunk – bár nem sokáig. – Walch még emlékszik Mackenzie komor helyzetösszegezésére: Végső perceinket éljük. – Browning némán hallgatta, majd biztosította Mackenzie-t, hogy ő még reménykedik. Terveken dolgoznak, hogyan lehetne szombaton éjszaka a csapatokat és utánpótlást juttatni a hídfőre. De Walch dandártábornok elmondta később, hogy Browning közölte Charlesszal: nemigen hiszi, hogy erős alakulatot sikerül átdobni.
Mackenzie visszaindult Drielbe, és azon töprengett, hogy a hadtestparancsnokság ambivalenciája mekkora kérdés elé állítja őt is. Az 1. angol légideszant-hadosztály sorsa még nem dőlt el, annyi nyilvánvaló. Még senki sem állt elő döntéssel. De mit mondjon Urquhartnak? “Miután a két szememmel láttam a helyzetet a folyó mindkét partján – mondja –, meg voltam győződve arról, hogy a délről indított átkelés nem sikerülhet, s meg is mondhattam volna neki. De azt is jelenthettem volna, amit meghagytak: hogy végrehajtják az átkelést, mi pedig álljunk helyt. Tehát? Azt mondjam-e, hogy véleményem szerint fia ember át nem juthat? Vagy pedig jelentsem, hogy a segítség már útban van?” Mackenzie az utóbbi mellett döntött, mert véleménye szerint így segíthetett Urquhartnak “lelket verni a katonákba”.
Akárcsak Browning, a szövetséges főparancsnokság is csak most szerzett tudomást az 1. légideszant-hadosztály kétségbeejtő helyzetéről. A haditudósítókat Eisenhower, Brereton és Montgomery főhadiszállásán bizalmasan tájékoztatták, hogy “a helyzet súlyos, de minden intézkedést megtettek Urquhart felmentésére”. A megfogalmazásban tükröződő halk aggodalom mélyreható szemléletváltozásra utalt. A Market-Garden hadműveletet kezdettől teljes átütő sikerként ábrázolták a hivatalos jelentések. Szeptember 21-én, csütörtökön egy angol napilap “Harckocsi-paradicsom tárul fel előttünk” címmel a következőket közölte: “Hitler északi szárnya összeomlóban. Montgomery tábornok, az 1. légideszant-hadsereg önfeláldozó segítségével megnyitotta a Ruhr-vidékre – és egyben a háború végéhez – vezető utat.” Még a tartózkodó londoni Times is ilyen főcímmel jelent meg: “Útban Arnhem felé – harckocsik a Rajna túlpartján”, és csak az alcím utalt nehézségekre: “Küszöbön a harc Arnhemért – nehéz napok várnak a légideszanterőkre”. A haditudósítók ezekért nem is igen hibáztathatok. A kapcsolat hiánya, a szövetséges parancsnokok lelkesedése és a szigorú cenzúra megakadályozta az igazsághoz hű tudósítások közlését. S ekkor, egyik napról a másikra megváltozott a kép. Huszonharmadikán, szombaton a Times már ezt a főcímet közölte: “A 2. hadsereg szívós ellenállásba ütközik – A légideszantegységek drámai küzdelme”, a londoni Daily Express pedig “a pokol tornácá”-nak nevezte Arnhemet.
De még mindig reménykedtek. Ezen a szombaton, a Market-Garden hadművelet hetedik napján, kitisztult Anglia fölött az ég, és ismét levegőbe emelkedhettek a szövetséges repülőgépek. A kedd óta Grantham körzetében veszteglő utolsó hatalmas vitorlázóflotta ekkor végül útnak indulhatott Gavin 82. hadosztályához: 3385 főt szállított, a tábornok oly régóta várt 325. vitorlázó gyalogosezredét, és Taylor szorongatott helyzetben levő 101. hadosztályát is teljes létszámúra töltötte fel majd háromezer katona. Sosabowski Drielnél hevesen támadott, dandárát azonban nem tudták megerősíteni Angliában maradt egységeivel. Browning kénytelen volt a hátramaradt lengyel csapatokat a 82. hadosztály leugrási térségeibe átirányítani. Az időjárás miatt Brereton háromnapos légi tervének megvalósítása – amelynek keretében a történelem legnagyobb légideszant-akciójával 35000 katonát szállítottak volna Hollandiába – az előirányzottnál több mint kétszer hosszabb időbe telt.
Noha máskor sikeresen juttattak utánpótlási szállítmányokat, Urquhart csapatai tehetetlenül nézték az Oosterbeek körüli zsugorodó katlanukban, ismét hogyan kerülnek a nekik szánt utánpótlások az ellenség kezére. A szállítógépek nem találták a Hartenstein körüli ledobási övezetet, és heves légelhárítási tűzön keresztül kellett áttörniük, így aztán nagy nehézségekkel küszködtek: 123 gépük közül hatot lelőttek, 63-at találat ért. Egy, Browningnak küldött rádióüzenetben Urquhart ezt jelentette:
“231605 … Légi utánpótlás kevés jut el. Mesterlövészek megnehezítenek minden mozgást, az utánpótlás begyűjtését is. Az utakat annyira eltorlaszolják a kidőlt fák, letört ágak és összeomlott házak, hogy a közlekedés dzsipekkel szinte lehetetlen. Gyakorlatilag amúgy is használhatatlanok.”
Nem bizonyult elegendőnek a vadászgépek mélyrepüléses támogatása sem. Arnhem körzetében reggel borús volt az időjárás, a felhők csak délre szakadtak fel. Így aztán a R.A.F. Spitfire gépei és a Typhoonok csak néhány hullámban támadták a védelmi övezet körüli célpontokat. Urquhart elhűlten figyelte a fejleményeket. “Tekintetbe véve teljes légi fölényünket – írta később –, keserű csalódást éreztem a vadásztámogatás gyengesége miatt.” Katonáira azonban, akik az előző hét vasárnapja óta egyetlen vadászgépet sem láttak, még ez a néhány támadás is lelkesítőleg hatott. Többségük addigra egyébként azt is megtudta, hogy az angol csapatok végre-valahára elérték Drielnél a Rajna déli partját, és hittek abban, hogy küszöbön a felmentés.
Amióta Thomas tábornok csapatai a mellékutakon Driel irányába nyomultak, Horrocks tábornok annyi csalódás után ismét hitte, hogy súlyosbodó helyzetén enyhíteni lehet. Az ötletes és elszánt főtiszt nem volt hajlandó kockára tenni mindent, amit eddig kicsikart, mégis tudta, utat-módot kell találnia, hogy valamiképpen csapatokat és utánpótlást juttasson a hídfőbe. “Semmi kétségem – mondta később –, hogy ezek voltak életem legsötétebb pillanatai.” Nem alhatott, mert egyre azt forgatta a fejében, hogy “a légideszantegységek kétségbeesetten harcolnak a folyó túlsó felén”. Márpedig a folyosó elreteszelése Vegheltől északra, amivel péntek délután óta küszködtek, a teljes hadműveletet veszélyeztette.
Már minden óra sorsdöntő volt. Horrockshoz hasonlóan, Thomas tábornok is eltökélte, hogy csapatokat juttat át a folyón. A 43. Wessex hadosztály kétlépcsős támadás során rohamra indult: egyrészt Elstet kellett elfoglalniuk, másrészt továbbnyomulniuk Driel irányába. Noha addigra már senki sem táplált hiú ábrándokat az arnhemi híd elfoglalásáról – hiszen a légi felderítés felvételei világosan mutatták, hogy erős ellenséges alakulatok kezében van –, Thomas Elstig nyúló jobb szárnyát fedezni kellett, ha Drielből hadműveletet akartak indítani a Rajnán át. Horrocks pedig abban reménykedett, hogy a lengyeleken kívül néhány angol gyalogosegység is átkelhet szombaton éjszaka a hídfőbe.
Derűlátása azonban korainak bizonyult. A Nijmegen-Arnhem főútvonaltól nyugatra mélyen húzódó másodrendű utakon óriási dugó keletkezett, amikor Thomas két, egyenként körülbelül háromezer főnyi dandára előrenyomulással próbálkozott rajtuk. (Az egyik dandár északkeleten Elste irányában támadt, a másik északnak, Driel felé nyomult.) A torlódást és kavarodást növelte, hogy az ellenséges tüzérség is lőni kezdte az utat. Így azután besötétedett már, mire Thomas 130. dandárának zöme elérte Drielt – későn, hogy segítséget nyújthasson a lengyeleknek a szervezett átkelési kísérlethez.
Sosabowski csapatai röviddel éjfél után erős tüzérségi támogatással megkezdték az átkelést – ezúttal tizenhat csónakon, amelyek még a 82. hadosztály Waalon történt átkeléséből maradtak. A németek heves tűzzel fogadták őket, s a lengyel csapatok súlyos veszteségeket szenvedtek. Mindössze kétszázötvenen jutottak át a folyón közülük, és alig kétszázan vergődtek el a Hartenstein körüli védelmi állásokig.
Ezen a szerencsétlen napon Horrocks és Thomas csupán egyetlen jó hírt kapott – délután 4 órakor sikerült ismét megnyitni Vegheltől északra a folyosót, és a közlekedés újra megindult. Az utászoszlopokban még további rohamcsónakok is akadtak, és a makacs Horrocks abban reménykedett, hogy még nagy sietve előre lehet szállítani őket, és vasárnap éjszaka tömegesen dobhatnak át gyalogosegységeket a folyón.
De vajon bírja-e még a hadosztály a huszonnégy órát? Urquhart helyzete rohamosan súlyosbodott. Szombat éjszaka Browningnak küldött jelentésében a tábornok ezt közölte:
“232015: Az ellenség napközben sok támadást indított kis gyalogsági egységekkel, géppuskákkal, lángszóróval felszerelt harckocsikkal. Minden támadás során aknatüzet és tüzérségi tüzet zúdítottak a hadosztály védelmi övezetére. Számos riadó és betörés után az övezet nagyjából változatlan, bár a védelem széthúzott. Eddig nem sikerült kapcsolatot teremteni csapatokkal a déli parton. Utánpótlás vétele kudarcba fulladt, lőszert alig sikerült begyűjteni. Élelmünk továbbra sincsen. A teljes állomány mocskos, kevés a vizünk. A harci szellem még eleven, bár a szakadatlan súlyos akna- és tüzérségi tűz nyilvánvalóan megtépázta. Helytállnak, és derűsebb 24 órában reménykedünk.”

A szövetségesek délutáni óriási vitorlázóhulláma meglepetésként érte Walter Model tábornagyot. A csata e késői szakaszában már nem számított újabb szövetséges légideszantegységek leszállására. Az erősítések, amelyek éppen akkor érkeztek, amikor ellentámadása lendületessé vált, véleménye szerint fordíthattak a csata sorsán – és útban lehettek még további erősítések is. A szövetséges támadás megindulása óta első ízben támadtak kételyei a végső győzelemben.
Áthajtatott Doetinchembe, és a Bittich tábornokkal folytatott megbeszélése során azt követelte, hogy – amint a II. SS-páncéloshadtest parancsnoka idézi – “gyorsan végezzen Oosterbeekben az angolokkal”. Modelnek minden katonára, minden harckocsira szüksége volt. Kifejtette, hogy nagy német erőket kötnek le abban a csatában, “amelynek már napokkal korábban véget kellett volna vetni”. Model “roppant izgatott volt – emlékezik Bittrich –, és újra meg újra ismételgette: »Mikor érnek már véget itt a harcok?«”
Bittrich azt bizonygatta, hogy “még soha ilyen keményen nem harcoltunk”. Elstnél Hans Peter Knaust őrnagy újra meg újra visszaverte az országúton Arnhem felé törő harckocsi- és gyalogososzlopokat. Arra azonban erejéből már nem tellett, hogy Elst előtt is megvesse a lábát, és Drieltől nyugatra támadásokat indítson a lengyelek és az angolok ellen. Mihelyt súlyos Tigrisei rámerészkedtek a polderre, elakadtak. A Driel elleni támadásra, magyarázta Bittrich, gyalogság és könnyebb járművek kellenének. “Modelt egy csöppet sem érdekelte a magyarázkodás – mondja Bittrich –, de azért megfontolta, amit mondtam. Mégis alig adott huszonnégy órát, hogy végezzek az angolokkal.”
Bittrich Elstbe sietett, hogy Knausttal tanácskozzék. Az őrnagy gondban volt. Ezen a napon úgy látszott, hogy az ellenség egyre erősödik. Tudta ugyan, hogy az angol harckocsik nem térhetnek le a főútvonalról, de a nyugatról jövő támadások eshetősége is nagyon aggasztotta. – Mindenáron meg kell akadályozni az angolok áttörését – intette Bittrich. – Bírja-e még huszonnégy óráig, amíg megtisztítjuk Oosterbeeket? – Knaust biztosította a tábornokot, hogy bírja. A páncéloshadtest parancsnoka Knausttól jövet nyomban utasította Harzer alezredest, a Hohenstaufen hadosztály parancsnokát, hogy “holnap fokozza támadásait a légideszantegységek ellen. Parancsom, hogy az ügyet fejezzük be végre.”
Harzernak is fogas kérdéseket kellett megoldania. Jóllehet csapatai teljesen bekerítették Oosterbeeket, a község, keskeny utcáin sehogy nem forgolódhattak a harckocsik – kiváltképpen nem a hatvantonnás Tigrisek. “Fölszaggatták az utakat, hogy úgy festettek, mint a felszántott földek, amikor pedig fordultak, a járdát söpörték el.” Ezenkívül közölte Bittrichhel, “ahányszor csak összeszorítjuk a légideszantok katlanát, az angolok annál szívósabban harcolnak”. Bittrich azt tanácsolta, hogy “a védelmi övezet félkörének végpontjainál, kelet és nyugat felől indítsanak erős támadásokat, hogy az angolokat elvágják a Rajnától”.
Hermel tábornok, a Frundsberg hadosztály parancsnoka, akinek azt a feladatot adták, hogy a Nijmegen-Arnhem térségben állítsa meg és szorítsa vissza a szövetséges erőket, szintén megkapta a fejmosását Bittrichtől. Mivel késleltette hadosztályának felfejlődését az arnhemi hídon feltorlódott rengeteg roncs, nem fejezhette be a retesz építését a földúton húzódó országút mindkét felén. Az Oosterbeeknél indított angol támadás éket vert csapatai közé. Hadosztályának egy része foglalt csak állást az út nyugati felén, amikor az angolok támadása megindult. Most csapatainak és felszerelésének a maradványait az országúttól keletre vonta össze. Elstet védeni fogják, ígérte Bittrichnek. Az angolok nem nyomulhatnak tovább a főútvonalon. Driel irányában azonban nem akadályozhatja előrenyomulásukat, mondotta. – Nem tudom meggátolni a mozgásukat – jelentette ki. A II. SS-páncéloshadtest parancsnoka azonban hajthatatlan maradt. A következő huszonnégy óra döntő fontosságú, figyelmeztette Hermelt. – Az angolok mindent elkövetnek, hogy megerősítsék hídfőjüket, és” megpróbálnak majd előretörni Arnhem felé is. – Ha Hermel kitart, Harzer támadásai az oosterbeeki védelmi állások ellen sikeresek lesznek, állja a sarat. Bittrich fogalmazásában: “A szöget mi kihúzzuk, maga csak az ujjúkat vágja le” – jósolta.

A 43-asok ágyúi dörögtek, és az oosterbeeki védelmi övezet délnyugati sarkában fölrobbant egy hatalmas gáztartály – a lángok kísérteties, lobogó, sárgás fényt vetettek a Rajnára. Amikor Charles Mackenzie ezredes kikászálódott a csónakból a folyó északi partján, rögtön megértette, miért figyelmeztették rádión, hogy várja meg az érte küldött vezetőt. A folyópart felismerhetetlenné vált. A hídfőbe vezető utat elborították a csónakroncsok, kidőlt fák és lövések kráterei. Ha egyedül vág neki az útnak, bizonyára eltéved. Hanem egy utász nyomában eljutott a Hartensteinbe.
Mackenzie nem változtatott elgondolásán – jól tudta, mit jelent majd Urquhartnak. Amíg a csónakra várt, latolgatta a lehetőségeket. Drielben és a déli parton készülődést figyelt meg, mégsem hitte, hogy a segítség idejében megérkezik. Lelkiismeret-furdalást érzett a döntése miatt, mégis, gondolta, hátha nézetei borúlátónak bizonyulnak majd.
Urquhart a szétlőtt Hartenstein pincéjében várakozott rá. Mackenzie a hivatalos hírt közölte parancsnokával: – Útban a segítség. Azt üzenik, álljanak helyt.
Mackenzie még jól emlékszik, hogy Urquhart “közömbösen hallgatott – a hír nem keserítette el, de fel sem villanyozta.” Mindkettőjük ki nem mondott kérdése így hangzott: Meddig bírják még? Ekkor, szeptember 24-én, vasárnap hajnalban, nyolcnapi harc után, Urquhart csapatainak létszáma, becslésük szerint, kevesebb volt kétezerötszáz főnél. S valamennyiüket csupán az foglalkoztatta: Mikor érkeznek meg Monty csapatai? Ezen töprengtek a katonák lövészárkaik magányában, leállásokban és őrhelyeken, házak romjai között és a szétlőtt üzlethelyiségekben, kórházakban és kötözőhelyeken, ahol a szorongó sebesültek zokszó nélkül feküdtek a szalmazsákokon, matracokon és a puszta földön.
Mivel a folyó déli partján már ott állt a gyalogság, az ejtőernyősök meg voltak győződve róla, hogy a 2. hadsereg előbb-utóbb átkel a Rajnán. Csak azt nem tudták, lesz-e még kit felmenteniük? A legutóbbi órákban már a teljes megsemmisüléstől tartottak, és mindent elkövettek, hogy lelket öntsenek egymásba. Vicceket meséltek, a sebesültek nem tágítottak a helyükről – nem vették tudomásul sérüléseiket, és szinte már közhellyé váltak a legmerészebb hőstettek is. Urquhart katonáit büszkeség töltötte el. Nem is tapasztaltak többé mondták el a háború után olyan szellemet, amilyen ott lett úrrá köztük.
James Jones tüzér őrvezető elővette tarisznyájából az egyetlen civil tárgyat, amelyet magával hozott: gyermekkori, furulyáját. “Szerettem volna még egyszer megszólaltatni – emlékezik. – Már három-négy napja zuhogtak ránk az aknák, belőlem meg nem állt ki a halálfélelem. Előhúztam hát. a furulyát, és elkezdtem fújni.” A közelében lévő James Woods ütegparancsnoknak pompás ötlete támadt. Két másik tüzérrel kimászott a lövészárkából, és Jonesszal az élen körbe-körbe járták az ütegállást. Woods hadnagy énekelt, két katona levette a rohamsisakját, és ágakkal dobolt rajta. Az elcsigázott katonák egyszerre csak a “Brit gránátosok” meg a “Hősi Skócia” halk dallamait hallották. Először csak néhányan kapták fel, de azután, Woods szerint, “az ütegállás torkaszakadtából rázendített a dalra”.
Az Utrecht-Arnhem út menti Schoonoord Hotelban, nagyjából a védelmi övezet keleti szakaszának a közepén, a holland önkéntesek és angol szanitécek sok száz sebesültet ápoltak éber német őreik felügyelete alatt. Hendrika van der Vlist ezt írta a naplójába:
“Szeptember 24. vasárnap. Az Úr napja. Kint tombol a háború. Az épület állandóan rázkódik. Az orvosok nem tudnak sem operálni, sem gipszelni. Nem mosdathatjuk a sebesülteket, mert senki sem merészkedik ki, hogy vizet keressen. A tábori lelkész a noteszébe firkálgat. Megkérdeztem tőle, mikor lesz istentisztelet.”
G.A. Pare lelkész befejezte a jegyzetelést. Hendrika kíséretében körüljárta a szálloda valamennyi helyiségét. Ezen a napon az ágyútűz “különösen erős volt – emlékezik –, és a csatazajban alig hallottam a tulajdon szavamat. Mégis amint a földön heverő sebesültek arcába tekintettem, úgy éreztem, a kinti zajjal Isten belső békéjét kell szembeszegeznem.” Mátét idézve vigasztalta őket: “Ne aggodalmaskodjatok tehát a holnap felől, mit egyetek és mit igyatok, mibe öltözködjetek.” Azután, akárcsak az ütegállás katonái, ő is énekelni kezdett. Eleinte, amikor rákezdett a “Tekints rám”-ra, a katonák némán hallgatták, majd zümmögték, végül énekelték vele. A Schoonoord körül dörgő ágyútűz közepette sok száz sebesült és haldokló zengte: “Ha minden segítség bukik, s oda a vigasz, elhagyatottak Istene, ó, tekints reám.”
Az alsó-oosterbeeki templommal átellenben Kate ter Horst otthagyta öt gyermekét meg a tizenegy holland polgári lakost házának tízszer hat lábnyi pincéjében, és fölfelé igyekezett a sebesültek mellett az emeletre. A tizennégy szobás, kétszáz esztendős házat, a hajdani parókiát szétlőtték. Valamennyi ablaka kihullott, és “a nagy előcsarnok, az ebédlő, a dolgozószoba, a kertre nyíló szoba, a hálószobák, a folyosók, a konyha, a kazánház és a padlás minden talpalatnyi helyén sebesültek szorongtak” – emlékezik tér Horst asszony. Sebesültek feküdtek a garázsban, sőt a lépcsők alatt is. Háromszáznál több sebesültet zsúfoltak a házba és a kertbe, de percenként hordták be az újabbakat. Ezen a vasárnap reggelen Kate ter Horst a házából kilépve látta, hogy a csatamezőt ködfátyol takarja. “Sárga az ég – írta –, és a fejünk fölött ázott rongyként sötét felhők lógnak. A földet fölszaggatták a lövedékek.” A kertben “kiterítve feküsznek a halottak, a mi halottaink, esőtől csapzottan, mereven. Hasukon feküsznek, akár tegnap vagy tegnapelőtt – a bozontos szakállú katona, a megfeketedett arcú és még annyian, de annyian mások.” Végül ötvenhét katonát temettek el a kertben, “egyikük még szinte kisfiú volt – írta tér Horst asszony. – Odabent a házban halt meg, mert már nem volt hely, ahová letehették volna.” A házban dolgozó egészségügyi csoportokban mindössze egyetlen orvos akadt, Randall Martin kapitány, ő mondta tér Horstnak, hogy a “fiú addig verte a fejét a radiátorba, amíg kiszenvedett.”
Kate ter Horst óvatosan szedte a lábát, s férjére, Janra gondolt, aki kedden éjszaka kerékpáron távozott, hogy felderítse a környéket, és értesüléseket szerezzen egy angol tüzértisztnek a német állások felől. A védelmi vonalat csak azután építették, hogy Jan elindult, és a közben kibontakozott súlyos harcok közepette nem térhetett vissza. A házastársak két hétig nem találkoztak. Ter Horstné, aki szerda óta Martin doktor meg az ápolónő mellett dolgozott, szinte le sem hunyta a szemét. Szobáról szobára járt, együtt imádkozott a sebesültekkel, és a 91. zsoltárból felolvasott nekik: “Nem félhetsz az éjszakai ijesztéstől, a repülő nyíltól nappal.”
Ezen a reggelen az éjszaka leple alatt a védelmi övezetbe lopakodott némát mesterlövészek “gyalázatos módon lőni kezdték ezt a házat, amelyből soha egyetlen lövés sem dördült el” írta tér Horst asszony. “Golyók fütyültek át tehetetlen emberekkel megtelt folyosókon és szobákon.” Két egészségügyi katonát akkor lőttek agyon, amikor éppen hordággyal haladtak el egy ablak előtt. Majd megtörtént, amitől valamennyien rettegtek: Martin doktor is megsebesült. – Csak a bokámmal történt valami – magyarázta tér Horstnénak. Délutánra már kutya bajom.
A mesterlövészeket a tüzérség váltotta fel. Az aknarobbanások dörgését és robbanását “le sem lehet írni” – jegyezte fel Kate ter Horst. Michael Growe közkatona szerint “a hölgy nyugodtan viselkedett, meg se rezzent”. Growe már szilánkot kapott a csípőjébe, később pedig lövedék fúródott a bal lábába. A szanitécek Growe-t meg a többi friss sebesültet nagy sietve elhordták a földig érő franciaablakok mögül.
Daniel Morgan tizedest, aki az oosterbeeki templom mellett sebesült meg a fején és a jobb térdén, éppen akkor szállították tér Horsték házába, amikor egy német harckocsi közeledett az úton. Egy egészségügyi katona azt magyarázta Morgannak, hogy “szinte elfogyott a kötszerünk, nincsen már egy csöppnyi érzéstelenítőnk, egy falatnyi ételünk sem, vizünk is alig maradt”, s ebben a pillanatban a harckocsi közelről belőtt a házba. Egy emeleti szobában az oldalán és a hátán sebesült Walter Boldock közlegény iszonyodva figyelte, amint a harckocsi “a földet túrva megfordult. Hallottam a géppuskák kelepelését, majd a hátam fölött lövedék csapódott a falba. Hallott a vakolat, és a törmelék alatt sok sebesült szörnyethalt.” Odalenn E.C. Bolden tüzér, aki most egészségügyi katonaként dolgozott, iszonyatos dühbe gurult. Fölkapott egy vöröskeresztes zászlót, kirohant a házból, és a harckocsi felé tartott. Morgans tizedes jól hallotta a szavait.
– Mi a fenét művel? – ordított Bolden a német harckocsi parancsnokára. – Eredjen a pokolba!
A szorongó sebesültek egyszer csak azt látták, hogy a harckocsi fáról. Bolden “majdnem ugyanolyan dühösen, ahogy kirohant, visszatért a házba” – emlékezik Morgans. “Megkérdeztük tőle, mi történt, de csak ennyit válaszolt: »A német bocsánatot kért, és el is ment a jófenébe.«”
Jóllehet újabb lövések nem érték a házat, körülötte egy pillanatra sem szűnt a tűzharc. Kate ter Horst ezeket írta:
“Mindenütt haldoklók. Miért is kell utolsó perceiket ebben a viharban eltölteniük? Istenem! Csak egy perc csöndet adjál! Adjál nyugodalmat, hogy legalább meghalhassanak. Engedj nekik egy pillanat megszentelt csöndet, hadd juthassanak az örökkévalóságba.”

A harckocsik a védelmi vonal teljes hosszában áttörték az állásokat, amelyekben az elcsigázottan szédelgő szövetséges katonák erejük végére értek. Iszonyatos volt a lángszórók bevetése. Az SS-ek vadállatiasságára jellemző, hogy egy ízben négy német megállított egy sebesülteket szállító vöröskeresztes zászlós dzsipet. Az egyik egészségügyi próbálta magyarázni, hogy kötözőhelyre viszi a sebesülteket. A németek erre ráeresztették a lángszórót, azután faképnél hagyták a kocsit. Igaz, a csata során mind az arnhemi hídnál, mind a védelmi övezetben a lovagiasságnak is akadtak szép példái:
Hackett dandártábornok keleti védelmi vonalánál egy német tiszt hajtatott az angol állásokhoz fehér zászlóval, és a parancsnokot kereste. Hackett fogadta, és megtudta tőle, hogy “támadást fognak indítani – bevezetésképpen akna- és tüzérségi tüzet zúdítanak előretolt állásaimra”. Mivel a németek tudták, hogy az egyik tábori kórház a támadás vonalába esik, kérték Hackettet, hatszáz méterrel vonja vissza előretolt állásait. “Nem akarjuk, hogy a sebesültek a zárótűzbe kerüljenek” – magyarázta a német. Hackett tudta, hogy nem teljesítheti az ellenség követelését. “Ha vonalainkat visszavonjuk, amennyire követelték – írta később Urquhart tábornok –, a hadosztály-parancsnokság kétszáz méterre a német vonalak mögé került volna.” S noha Hackett nem vonulhatott vissza, megfigyelte, hogy amikor végül valóban megindult a támadás, a zárótüzet gondosan a tábori kórháztól délre fekvő áltósokra irányították.
A Tafelbergben egy másik orvosnak, Guy Rigby-Jones őrnagynak, aki a szálloda játéktermében biliárdasztalon operált, teljes fölszerelése odaveszett, amikor a tetőn át egy 88-as lövedék csapódott az épületbe. Csütörtök óta nem operálhatott már, jóllehet a Petersburg Hotelban egy táborisebész-csoport műtőt rendezett be. “Ezerkétszáz-ezerháromszáz sebesültünk volt, de nem állt rendelkezésünkre sem megfelelő felszerelés, sem elegendő képzett betegápoló – emlékezik. – Csupán morfiumunk volt fájdalomcsillapításra. A legnagyobb gondot az élelem és a víz hiánya okozta. Már a központifűtés-hálózat vizét is lecsapoltuk, s most, hogy abba kellett hagynunk a műtéteket, szállásmesterféle lettem, és megkíséreltem táplálni a sebesülteket.” Egyikük, John Waddy, a 156. zászlóalj őrnagya, akit kedden egy orvlövész ágyékon lőtt, ismét megsebesült. Egy zárterkély párkányába csapódó akna fölrobbant, és Waddy bal lábába szilánk fúródott. A szobát ezután közvetlen találat érte. Waddy jobb vállát, arcát és állat szétroncsolták a hulló téglák és faszilánkok. Graeme Warrack doktor, a hadosztály fősebésze, aki a Tafelbergben rendezkedett be, kirohant az utcára. Waddy valahogyan fölhúzódzkodott, s azt látta, hogy Warrack ott áll az út közepén, és ordít a németekre: – Gazemberek! Hát senki sem ismeri meg közületek a vörös keresztet?
A Van Maanen család – Anje, Paul, a fivére és a nagynénje – éjjel-nappal a Tafelbergben dolgozott dr. Van Maanen irányításával. Az orvostanhallgató Paul emlékszik, hogy “a vasárnap iszonyú volt. Mintha egyre-másra érték volna lövések az épületet. Vigyáztam, hogy ne mutassak félelmet a sebesültek előtt, pedig a legszívesebben sikoltozva ugrottam volna ki az ablakon. Nem tettem meg, mert láttam, hogy ők milyen nyugodtan viselkednek.” Miközben a sérülteket az egyik szobából a másikba cipelték, Paul emlékezete szerint “énekelni kezdtünk. Énekeltünk az angoloknak, a németeknek, magunknak. Mindenki velünk énekelt. Az embereken annyira úrrá lett a meghatottság, hogy sírva fakadtak, és elhagyták az éneklést, de hamarosan újrakezdték.”
A fiatal Anje van Maanen romantikus álmának, hogy jóvágású, ejtőernyővel leereszkedő bátor fiatalemberek fogják fölszabadítani, véget vetett az elkeserítő valóság. Sok holland polgári lakos, akit behoztak a Tafelbergbe, belehalt a sérüléseibe – ketten közülük, jegyezte föl naplójába Anje, “csinos lányok voltak, jól korcsolyáztak, tizenhét évesek voltak, akárcsak én. Most pedig nem látom őket többé.” Anje úgy érezte, hogy csakis ők a tüzérség célpontjai. Sírni kezdett lent a pincében. “Úgy félek meghalni – írta. – Iszonyúak a robbanások, és minden lövedék öl. Hogyan is tűrheti Isten ezt a poklot?”
Vasárnap reggel fél tízkor Warrack doktor elhatározta, hogy igenis véget vet a pokolnak. A körzet kilenc kötözőhelye és kórháza zsúfolásig megtelt a hadviselő felek sebesültjeivel. Úgy érezte, “a csata nem folytatódhat így tovább”. Az orvoscsoportok “elképzelhetetlen körülmények között dolgoztak, némelyeknek sebészeti műszereik sem voltak”. S az egyre hevesebbé váló német támadások során nőttön-nőtt a sebesültek száma. Az újonnan beszállítottak között volt a bátor Shan Hackett dandártábornok, akit a lábán és a gyomrán sebesített meg aknaszilánk reggel 8 előtt.
Warracknak a tervéhez meg kellett szereznie Urquhart tábornok jóváhagyását, ezért elindult a Hartensteinbe. “Megmondtam a tábornoknak – meséli Warrack –, hogy hiába a vöröskeresztes zászló, valamennyi kórházat lövik. Az egyik hat belövést kapott, kigyulladt, s arra kényszerültünk, hogy százötven sebesültet sebtében elszállítsunk.” A sebesültekre, magyarázta, igén rájár a rúd, s ideje volna valamiben megegyezni a németekkel. Mivel a sebesülteket lehetetlen átszállítani a Rajna túlsó partjára, Warrack úgy vélekedett, sokat megmenthetnének, “ha átadnák a németeknek, akik arnhemi körházaikban elhelyezhetnék őket”.
Warrack emlékezése szerint Urquhart “láthatóan beletörődött az elkerülhetetlenbe”, és jóváhagyta a tervet, de figyelmeztette Warrackot, semmiképpen sem szabad “azt a látszatot kelteni, mintha ez lenne a vég kezdete”. Warrack tisztázza a németekkel, hangzott az utasítás, hogy lépésük célja csakis a könyörületesség. A tárgyalás során “a németek világosan lássák: ön a betegei érdekeit tekintő orvos, nem pedig a hadosztály hivatalos megbízottja”“. Warrackot fölhatalmazták, hogy délután kérjen tűzszünetet, hogy a csatatérről elszállíthassák a sebesülteket, mielőtt “folytatódnék a harc”.
Warrack elsietett Arnoldus Wolters korvettkapitányhoz, a holland összekötő tiszthez és dr. Gerritt van Maanenhoz. Mindkettőjük segítségét kérte a tárgyalásokhoz. Mivel a tolmácsként szükséges Wolters “tényleges holland tiszt lévén, nagy kockázatot vállalna, ha elmenne a német parancsnokságra”, ezért a “Johnson” álnevet kapta. Hármasban azonnal elindultak a Schoonoord Hotelba, hogy megkeressék a német hadosztály orvos parancsnokát.
Ez a tiszt, a huszonkilenc esztendős Egon Skalka őrnagy, a véletlen folytán – állítása szerint – hasonló következtetésre jutott, mint Warrack. “Úgy éreztem, tennünk kell valamit – idézi fel ezt a vasárnap reggelt Skalka –, nemcsak a mi sebesültjeinkért, hanem a Hexenkesselben rekedt angolokért is.” A Schoonoord Hotelban “mindenütt sebesültek feküdtek a puszta padlón is”. Skalka szerint még Warrack megérkezése előtt maga is fölkerekedett, hogy megkeresse a “legmagasabb rangú angol orvos tisztet, és a csatamező megtisztítását” javasolja. Bármelyiküknek támadt elsőként az ötlete, valóban találkoztak. Warrack úgy ítélte meg a fiatal német orvost, hogy “férfiatlan külseje ellenére rokonszenves ember, és igyekszik megkedvelteim magát az angolokkal – mivel nem tudni, hogyan fordul a kocka”. Warrack a tolmács “Johnson” közvetítésével megtette javaslatát a karcsú, elegáns, jóvágású tisztnek. Tárgyalás közben Skalka is tanulmányozta Warrackot, és ezt az emléket őrizte meg: “Nyakigláb, sötét hajú, flegmatikus – igazi angol. Rettenetesen fáradtnak látszott, máskülönben nem volt rossz bőrben.” Skalka elfogadta a kiürítési tervet, de közölte Warrackkal, hogy “először el kell mennünk a parancsnokságomra, hogy megbizonyosodjunk arról, a tábornokom nem ellenzi-e”. Hallani sem akart arról, hogy Van Maanen doktort is magukkal vigyék. Skalka, Warrack és “Johnson” végül egy zsákmányolt angol dzsipen elindult Arnhembe. Skalka maga vezetett. Emlékszik, hogy “nagy iramban, zegzugosan haladva vezettem. Nem akartam, hogy Warrack emlékezetében rögzíthesse az utat. Nem is igen tehette volna, ahogy én vezettem. Időnként lőttek is ránk. Végül kacskaringós utakon bejutottunk a városba.”
Woltersnek “szomorú élménye” volt az Arnhembe vezető rövid út. Mindent romok borítottak. A házak még füstölögtek, vagy romhalmazzá váltak. Némely útszakaszt fölszaggatták a harckocsik lánctalpai, és a lövedékek kráterei miatt itt-ott “friss szántásra emlékeztetett”. Szétlőtt ágyúk, fölfordult dzsipek, kormos, kiégett páncélozott járművek és “halottak görcsbe rándult teste” szegélyezte útjukat Arnhemig. Skalka nem kötötte be két útitársának a szemét, s Wolters nem is látta úgy, mintha titkolni akarta volna előlük az útvonalat. Inkább arra gondolt, hogy az elegáns SS-orvos tiszt “arra törekszik, hadd lássuk a németek erejét”. Arnhem még füstölgő, törmelék borította utcáin át Skalka északkeleti irányban hajtott, s végül Harzer alezredes parancsnoksága, a hezelbergherwegi főiskola előtt fékezett.
Jóllehet Warrack és Wolters érkezése meglepetést keltett a törzskar körében, Harzert már értesítették telefonon, és várt rájuk. A két szövetséges tisztet leültették az előszobában, Skalka pedig jelentést tett parancsnokának. Harzer dühös volt. “Megdöbbentem – mondotta később –, hogy Skalka nem kötötte be a szemüket. Most ismerték parancsnokságom pontos helyét.”
De Skalka csak nevetett. – Nagyon meglepne, ha akár a vezetésemmel is bárhová eltalálnának – biztosította Harzert.
A két német leült tárgyalni a két angol küldöttel. “Az angol azt javasolta, hogy sebesültjeit szállítsák el a védelmi övezetből, mert már sem helyük, sem gyógyszerük – emlékezik Harzer. – Ez azt jelentette, hogy kétórás tűzszünetet kell elrendelni. Megmondtam neki, mennyire fájlalom, hogy országaink egymás ellen harcolnak. Végtére is, mi bajunk egymással? Elfogadtam a javaslatát.”
Wolters – “egy Johnson nevű kanadai katona”, ahogyan Warrack bemutatta – másképpen emlékezik e megbeszélésre. “A német SS-ezredes először hallani sem akart a tűzszünetről meséli. – Több más törzstiszt is volt a szobában, közöttük Schwarz kapitány, a helyettes törzsparancsnok, aki végül Harzerhoz fordulva kijelentette, hogy a kérdést a tábornok elé kell terjeszteni.” A német tisztek ezzel elhagyták a szobát. “Várakozás közben szendviccsel és konyakkal kínáltak bennünket. Warrack intett, nehogy üres gyomorra igyák. Valamennyi szendvicset karikára vágott hagyma borította.”
A parancsnokok visszatértek a szobába, “mindenki vigyázzba vágta magát, és röpködtek a »Heil Hitler!« köszöntések.” Végül belépett sapka nélkül, bokáig érő fekete bőrkabátban Bittrich tábornok. “Egyetlen percig maradt” emlékezik Wolters. Fürkészve nézte a két angolt, azután kijelentette: “Ich bedauere sehr diesen Krieg zwischen unseren Vaterlandern” (Nagyon fájlalom ezt a háborút a kettőnk hazája között). Figyelmesen végighallgatta Warrack kiürítési tervét, majd jóváhagyta a javaslatot. “Beleegyeztem mondta később Bittrich –, mert az ember még a legelkeseredettebb harc közepette sem veszítheti el emberiességét – persze, ha van mit elvesztenie.” Bittrich ezután egy üveg konyakot nyújtott át Warracknak. – Ezt a tábornokuknak küldöm – mondta, azzal távozott.
Vasárnap 10 óra 30 perckor megszületett a megállapodás a részleges tűzszünetről, de Wolters emlékezete szerint “a németeknek aggályaik voltak. Ugyanis mind a Tafelberg, mind a Schoonoord Szálloda a tűzvonalba esett, és a németek nem ígérhették, hogy beszüntetik az aknavetőkkel és tüzérséggel való lövetést.” Harzert leginkább az foglalkoztatta, vajon a Rajnától délre álló angol csapatok messze hordó ütegekkel történő lövetése szabályozható lesz-e a kiürítés idején. Skalka azt állítja, hogy miután erre vonatkozóan biztosítékokat adtak, rádióüzenetet kapott a 2. angol hadsereg parancsnokságától. “A 9. SS-páncéloshadosztály egészségügyi tisztjének szólt. Köszönetet mondtak nekem, és kérdezték, vajon a tűzszünet elegendő időt biztosít-e majd az angoloknak, hogy egészségügyi utánpótlást: gyógyszert és kötszert szállítsanak át a Rajnán.” Skalka a következőket rádiózta vissza: “Nincsen szükségünk az önök segítségére, csak azt kívánjuk, hogy légierejük ne támadja folyton vöröskeresztes gépkocsijainkat.” Nyomban megérkezett a válasz: “Ilyen támadások sajnálatos módon mindkét részről előfordulnak.” Skalka “nevetségesnek” ítélte ezt az üzenetet, és haragosan válaszolt: “Az utóbbi két évben legnagyobb sajnálatomra nem láttam a légierőnket.” Az angol viszontválasz: “Tartsák magukat a megegyezéshez.” Skalka annyira feldühödött, hogy ezt rádiózta vissza: “Nyalják ki a… “
Végül délután 3 órakor kezdődő kétórás tűzszünetben állapodtak meg. A sebesülteknek a Tafelberg Hotel közelében kijelölt útvonalon kellett elhagyniuk az angol védelmi övezetet. Mindent el kell követni, így szólt a megállapodás, hogy “ritkítsák, vagy teljesen abbahagyják a tüzelést”. Mindkét fél első vonalbeli csapatainak felhívták a figyelmét, hogy ne lőjenek ebben az időben. Miközben Skalka parancsokat osztogatott, hogy “minden rendelkezésre álló mentőkocsi és dzsip gyülekezzék a tűzvonal mögött”, a vonalba visszatérni készülő Warracknak és Woltersnek megengedték, hogy zsebüket teletömjék morfiummal és gyógyszerrel. Wolters így ír erről a napról: “Már alig vártam, hogy visszakerüljek, kivált attól a pillanattól, amikor Schwarz megjegyezte: »Maga nem úgy beszél németül, mint egy angol.«”
Útban a védelmi övezetbe Warracknak és Woltersnek – német egészségügyi tiszt kísérte őket, és dzsipjükön vöröskeresztes zászló lengett – megengedték, hogy megálljanak a Szent Erzsébet Kórháznál, megszemléljék és meglátogassák az angol sebesülteket, többek között Lathbury dandártábornokot, aki rangjelzés nélküli egyenruhájában – őrvezetőként – volt nyilvántartva. Lipmann Késsel kapitány, rangidős angol egészségügyi tiszt, Cedric Longland őrnagy, a sebészek parancsnoka, valamint van Hengel holland sebészfőorvos üdvözölte őket. Warrack emlékezete szerint valamennyien “ki voltak éhezve hírekre”. A kórház környékén a napokban súlyos harcok zajlottak. Egy ízben még az épületben is valóságos csata folyt, tudatta Késsel. A németek a kórtermekben fekvő sebesültek feje fölött tüzeltek. Csütörtök óta azonban elcsendesedtek a harcok, s Warrack megállapította, hogy a védelmi övezet kötözőhelyein fekvő sebesültek szörnyű megpróbáltatásaival ellentétben, a Szent Erzsébetben “az angol sebesültek lepedős ágyakban, takaró alatt feküdtek, s holland apácák és orvosok ápolták őket”. Figyelmeztették Kesselt, hogy rengeteg sebesült érkezésével kell számolnia, azután visszatértek Oosterbeekbe, s még – emlékezik Warrack – “a Tafelberg közelében kifogtuk az aknázást”.
Délután 3 órakor megkezdődött a részleges tűzszünet. Egyszerre alábbhagyott, majd megszűnt a lövöldözés. Percy Parkes tüzér őrvezetőnek, aki már megszokta “a mindent elnyomó zajt, annyira természetellenesnek tetszett a csönd, hogy egy pillanatra az villant át a fejemen: talán meghaltam”. A hadviselők mentőkocsijai és dzsipjei megkezdték a sebesültek szállítását. Az akciót angol és német egészségügyi tisztek és katonák ellenőrizték. Dudley R. Pearsont, a 4. ejtőernyősdandár főírnokát dandártábornokának hordágya mellett helyezték el egy dzsipen.
– Hát maga is megkapta, Pearson – jegyezte meg Hackett.
Pearson csak csizmában és nadrágban volt. Jobb vállát irdatlan kötés fedte, mert “egy repesz hatalmas lyukat ütött rajta”. Hackett hamuszürke arccal feküdt, és szemmel láthatóan szenvedett gyomorsebétől. Amikor a kocsi elindult velük Arnhem felé, megszólalt: – Pearson, remélem, nem hiszi, hogy a rangommal kívánok visszaélni, de gondolom, kissé súlyosabb az állapotom a magáénál. Nincs ellenére, hogy a kórházban engem vegyenek előbb kezelésbe?
Pat Glover hadnagyot, Myrtle, az “ejtőernyős csibe” tulajdonosát, iszonyú kínok között szállították a Szent Erzsébet Kórházba. A golyó két eret szétroncsolt a jobb keze fején, sőt, útban a Schoonoord-kötözőhely felé, jobb lábikrájába szilánk fúródott. Annyira fogytán volt a morfium, hogy megmondták neki: csakis akkor kaphat, ha semmiképpen sem bírja tovább. Glover le is mondott róla. Nyugtalanul hánykolódva elbóbiskolt, s egyszerre csak Myrtle jutott az eszébe. Nem emlékezett, melyik nap pusztult el a csirke. A harcok során tisztiszolgájával, Joe Scott közlegénnyel, hurcolták mindenüvé tarisznyában. Ellenséges tűzben a lövészgödörben kuporogva rádöbbent, hogy nincsen nála a tarisznyája.
– Myrtle hol van? – ordított Scottra.
– Ott fenn, hadnagy úr – mutatott Scott a hadnagy lövészgödre előtti halomra. Myrtle égnek meredt lábbal feküdt a tarisznyában. Az éjszaka Glover meg Scott egy sövény alá, sekély kis gödörbe temette Myrtle-t. Scott földet kapart rá, és megszólalt: – Hát Myrtle vitéz csirke volt, annyi szent.
Glovernek eszébe jutott, hogy nem fejtette le Myrtle-ről az ejtőernyős fémjelzést. Most, a fájdalomtól kábultan már örült, hogy becsülettel eltemette, ahogyan harcban elesettet illő.
A Schoonoordban Hendrika van der Vlist figyelte a német szanitéceket, hogyan cipelik a sebesülteket. Egyszerre ismét, lövések dördültek. Az egyik német fölordított: Ha nem hagyják abba, tüzet nyitunk, és egyetlen sebesült, orvos vagy ápolónő sem kerül ki innen élve! Hendrike azonban ügyet sem vetett rá. “Mindig a legfiatalabb katonák kiáltoznak a leghangosabban jegyezte föl –, és mi már megszoktuk a németek fenyegetőzését.” Később abbamaradt a tüzelés, és folytatódott a sebesültek elszállítása.
A lövöldözés több ízben is kiújult, miközben a járó sebesültek és a dzsipek, mentőkocsik és teherautók hosszú oszlopai elindultak Arnhem felé. “Óhatatlanul történtek félreértések – emlékezik Urquhart tábornok. – Csatát felfüggeszteni bajos.” A Tafelbergben dolgozó orvosok “kínos perceket éltek át, amíg sikerült eltávolítaniuk a szállodába beszivárgott német katonákat”. S a harcok valamennyi résztvevője emlékezik még, hogy a nemrég érkezett lengyelek sehogy sem értették, miért van szükség részleges tűzszünetre. “Sok leszámolnivalójuk közepette – írja Urquhart – nem látták indokoltnak.” Végül “sikerült rávenni őket, hogy tartsák féken indulataikat, amíg a kiürítés véget nem ér”.
Skalka őrnagy Warrack doktor segítségével estig a konvojokat irányította. Vagy kétszáz járóképes sebesültet gyalogosan indítottak útnak, az egészségügyi járműveken pedig több mint kétszázötven katonát szállítottak el. “Soha életemben nem tapasztaltam olyan szörnyű állapotokat, mint Oosterbeekben – emlékezik Skalka. – Mindenütt csak halál és pusztulás.”
A Szent Erzsébetben az arnhemi harcokban mellsérülést szenvedett Peter Stainforth hadnagy hallotta, amint az első járó sebesültek vonulnak be. “Még a hátamon is végigfutott a hideg, olyan izgalom lett úrrá rajtam – emlékezik. – Amint beléptek, mi, ott fekvők iszonyodva meredtünk rájuk. Mindegyiknek egyhetes borosta fedte az állat. Véráztatta egyenruhájuk lógott róluk. Mocskos pólyájukon átütött a vér. A leglenyűgözőbb azonban a szemük volt: megnyúlt, sáros, kialvatlan, nyúzott arcukból világító beesett szemük. Annyira elszánt volt a tekintetük, hogy arra gondoltam, akár el is foglalhatnák a kórházat.”
Amikor az utolsó oszlop is elindult Oosterbeekből, Warrack megköszönte az SS-egészségügyi tisztnek a segítséget. “Skalka a szemembe fúrta a tekintetét, és megkérdezte: »Hajlandó akár írásban?«” Warrack úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdést. Délután 5 órakor ismét megkezdődött a csata, méghozzá olyan hevességgel, mintha egyetlen pillanatra sem szűnt volna.
Percy Parkes tüzér őrvezető ütegállása körül, a Dolderonmosoda közelében, “elszabadult a pokol. A fritzek mindent bevetettek.” A sebesültek elszállítása közben uralkodott viszonylagos csönd után Parkes szinte megkönnyebbülést érzett. “Minden visszatért a megszokott kerékvágásba. Tudtam, mihez tarthatom magam. Újra végezhettem a dolgomat.” A németek visszaélve az ideiglenes tűzszünet nyújtotta lehetőségekkel, többfelé beszivárogtak a védelmi övezetbe. Mindenünnen ordítás, puskaropogás hallatszott, amint a németek és angolok utcákon, tereken üldözték egymást. Árkából Parkes látta, hogy egy káposztáskerten át harckocsi közeledik az üteg parancsnoki állása felé. Két tüzér az úton álló hatfontoshoz rohant, és lőni kezdtek, Parkes egyszerre meglepetten látta, hogy lövészgödre fölött káposztafejek repülnek el. “Az ágyúzás ereje kitépte a földből a káposztákat, és átrepítette állásunk fölött. Azután rettenetes csattanás jelezte, hogy telibe találták a harckocsit.”
Robert Cain őrnagy hallotta, hogy valaki fölkiált: “Tigrisek!”, és máris rohanvást igyekezett a kis páncéltörő ágyúhoz, amelyet a háztömb egyik épületének védelmében állítottak föl. Egy tüzér átfutott az utcán, és ketten beirányozták. – Tűz! – kiáltotta Cain. Látta, hogy a lövedék megbénítja a harckocsit. Adjunk neki még egyet, a biztonság kedvéért! – kiáltott fel. A tüzér azonban Cainre pillantott, és tagadóan rázta a fejét. – Nem lehet, őrnagy úr – mondta. – Bedöglött.
A ter Horst-házban olyan fülsiketítő volt a lárma, hogy valamennyi lakója és vendége elkábult és megsiketült. Kate ter Horst egyszerre “irtózatos ütést” érzett. “Dörögve hullottak a téglák. A fagerendák megroppantak, és mindenünnen fojtott kiáltások hallatszottak:” A robbanás erejétől megszorult a pinceajtó. A kis szobát elborító fojtogató porfelhőn át “hallottam, hogy férfiak ásókkal és más szerszámokkal dolgoznak… fűrészelik, törik a gerendákat… Téglákon és vakolaton tipró lépéseket is hallottam… súlyos tárgyakat húzkodnak ide-oda.” Ekkor feltörték a pince ajtaját, és friss levegő áramlott be. Az emeleten Kate meglátta, hogy a folyosó és a kertre néző szoba megnyílt, a falat egy helyütt bedöntötte a légnyomás. Mindenütt testek hevertek, úgy, ahogyan a robbanás odavágta őket. Martin doktor ismét megsebesült, és nem bírt lábra állni. Egy katona, akit néhány napja szállítottak be légnyomással, magányosan bolyongott a mészárszékre emlékeztető épületben. Rámeredt Kate ter Horstra. – Már láttam magát valahol – bizonykodott. Az asszony gyengéden a pincébe vezette, és helyet teremtett neki a kövön. A katona azonnal elaludt, majd amikor fölébredt, odahúzódott tér Horstnéhoz. – Bármelyik pillanatban végezhetnek velünk – mondta halkan, és ismét álomba merült. Kate fáradtan dőlt a falnak, és öt gyermekével csak ült, amíg “az iszonyú órák csigalassúsággal vánszorogtak”.
Cain őrnagy állásának közelében egy lövészgödörből Alf Roullier őrmester az utca végén egy másik harckocsit pillantott meg. Tüzértársával odaugrott alakulatának egyetlen épségben maradt páncéltörő ágyújához. Abban a pillanatban értek oda, amikor a harckocsi páncéltornya feléjük lendült. Tüzeltek, és a villanásból látták, hogy eltalálták. Ugyanakkor tüzet nyitott rájuk egy géppuska. Roullier társa felsóhajtott és rádőlt. Roullier megfordult, hogy lefektesse társát, de találat érte a bal kezét, és minden igyekezete ellenére megállíthatatlanul remegett, arra gondolt, ideget érhetett a golyó. Hátára vette a sebesült tüzért, és sikerült is visszajutnia a lövészgödörbe.
– Segítségért kell mennem – mondta a vérbe borult katonának. Ter Horsték házához érve megtorpant, és sehogy sem akart belépni. Hallotta az emberek ordítását és hörgését: vízért könyörögtek, és rokonaik nevét kiáltozták. – Úristen! – sóhajtott fel Roullier. Miért éppen ide találtam? – Ebben a pillanatban E.C. Bolden tüzér tiszthelyettes jelent meg az ajtóban.
– Ejnye, öregem mondta Bolden, s nem tudta levenni a tekintetét Roullier remegő kezéről –, csak nem gépelni küldtek?
Roullier elmagyarázta, hogy segítséget akar vinni a sebesült tüzérnek.
– Meglesz – ígérte Bolden, közben bekötötte Roullier kezét –, megyek.
Útban a lövészgödre felé, Roullier elhaladt a tér Horst ház kertje mellett, s amikor benézett, a rémülettől földbe gyökerezett a lába. Még sohasem látott egy helyen ennyi halottat. Némelyeknek arcukra húzták a zubbonyukat, máshol fedetlen arccal feküdtek, s “szemük fölfelé meredt a semmibe”. Halomban hevertek annyian, hogy el sem lehetett menni közöttük.
Roullier a futóárokban várta, amíg Bolden megérkezett két hordágyvivővel. – Ne aggódjál – biztatta Bolden. Minden rendben lesz. – Roullier azonban más véleményen volt. A harmincegy esztendős katona odahaza, Angliában önként jelentkezett erre a bevetésre. Koros volt, így azután tüzér létére helyettes kantinparancsnok lett, de addig erősködött, amíg elengedték a bevetésre. S most, amikor a körülötte hasaló szomjas, éhes, elcsigázott katonákat nézte, emlékezete szerint valami kattant az agyamban. Megfeledkeztem a csatáról. Egyetlen gondolat motoszkált bennem: honnan szerezhetnék élelmet magunknak.” Nem tudja, mennyi ideig kúszott feldúlt kerteken és szétrombolt házak között, morzsányi élelem után túrva kamrák polcain, a pincékben. Valahol egy ép horganyzott dézsára akadt. Ebbe dobált mindent, amit talált: néhány aszott répát, vöröshagymát, egy zsák krumplit, sőt egypár leveskockát. Egyik ház közelében csirkeólra akadt. Egyetlen tyúk volt csak életben, azt elvitte.
Téglából tűzhelyet épített egy romos ház kőpadlóján, és ráállította a dézsát. A falakról tapétacsíkokat tépett le, és fadarabokból tüzet rakott. Odakint tombolt a harc, ő pedig átbotorkált az utcán vízért, és félig telt dézsával tért vissza. A tyúkot levágta, megkopasztotta, és beledobta a vízbe. Szürkületkor, amikor úgy Ítélte, hogy elkészült az étel, letépett egy üres ablakkeretből két függönyt, abba bugyolálta az üstként használt dézsa fogantyúit, segítségül hívott egy katonát, és elindult a futóárkok felé. Órák óta most eszmélt először, hogy szüntelen aknatűz árasztja el őket. A dézsát cipelő két katona minden közeli becsapódásra megállt, azután folytatták útjukat. Az ütegálláshoz érve Roullier elkiáltotta magát: – Vályúhoz! – A katonák meglepetten, imbolygó csoportokban bújtak elő horpadt csajkájukkal. Kábultan, köszönetet mormolva merítettek a forró dézsából, azután eltűntek az egyre sűrűbb sötétségben. Tíz perc alatt elfogyott az étel. Alf Roullier akárhogy erőltette a szemét, a dézsa fenekén már csak néhány apró krumplit látott. Kihalászta, és aznap első ízben ő is evett. Életében nem érzett ekkora boldogságot.
A Hartenstein Hotel kertjében, egy ötszemélyes futóárokban Leonard Overton vitorlázó-pilótaőrmester a szemét meresztette a szürkületbe. A vele hasaló másik négy katona eltűnt. Overton egyszerre sötét árnyakat látott közeledni. – Mi vagyunk – szólalt meg halkan az egyik. A négy katona beugrott az árokba, s Overton ekkor látta, hogy batyuba kötözött gázvédelmi köpenyt cipelnek. Óvatosan kibontották, s kis kannát tartva a batyu egyik végéhez, nagy óvatosan közel fél liter esővizet csorgattak bele. Az egyik katona teakockát húzott elő, és elkezdte kavarni a folyadékot. Overton elképedten figyelte a jelenetet. “Aznap még nem ettünk és ittünk, szombaton osztottuk meg utolsó két darab kőkemény kétszersültünket” – emlékezik. Meglepetésére a katonák odakínálták neki a konzervdobozból készített kannát. Belekortyolt a folyadékba, és továbbadta. – Gratulálok – mondták sorban. Overton megfeledkezett arról, hogy szeptember 24-én, vasárnap volt a huszonharmadik születésnapja.
A Schoonoordból elszállították a súlyos sebesülteket meg a járóbetegeket, de a hatalmas szállodában még ott bolyongtak a légnyomásosok. Amint Pare lelkész áthaladt egy elnéptelenedett szobán, vékony, remegő hangot hallott: az “Ének a szürkületben”-től visszhangzott a ház. Pare a hang után fölkapaszkodott az emeletre, és letérdelt egy légnyomást szenvedett fiatal katona mellé.
– Atyám – szólalt meg a fiú –, betakarna? Annyira megrémít ez a szörnyű zaj.
Pare-nek nem volt ugyan pokróca, de úgy tett, mintha betakarná.
– Micsoda pompás érzés, atyám! Már nagyon jól vagyok. Megtenne nekem még valamit?
Pare bólintott.
– Mondjon velem egy Miatyánkot.
Pare teljesítette a kérését. Gyengéden megsimogatta a sebesült fejét. – Most pedig hunyd le a szemedet – biztatta. – Aludj jól. Áldjon meg az Isten.
– Jó éjszakát, atyám – mosolyodott el a katona. – Isten áldja.
Két órával később egy szanitéc hívta Pare-t. – Emlékszik még arra a gyerekre, akivel együtt imádkozott?
– Mi a baj? – tudakolta Pare.
A szanitéc megrázta a fejét. – Pár perce meghalt. Azt üzeni magának, hogy nem bírja tovább a szörnyű zajt.
Sötétedéskor R. Payton-Reid ezredes a királyi skót hegyivadászezred által védett szakaszon megkönnyebbüléssel állapította meg, hogy “a huszonnegyedike is közeledik gyászos végéhez. A szárazföldi erők gyors megérkezése, hallgatólagos megegyezés szerint, szóba sem került.”
Vasárnap késő éjszaka Urquhart tábornok a Hartensteinben levő pinceszobájába rendelte Neville Hay hadnagyot, a “Phantom-hálózat” parancsnokát. “Hosszú rádióüzenetet nyújtott át – emlékezik a hadnagy –, s kért, hogy mihelyt áttettem rejtjelbe, hozzam vissza neki. Jól emlékszem, azt mondta: addigra talán már nem is lesz szükség az elküldésére.” Hay megdöbbent, amikor elolvasta az üzenetet. “Lényegében azt tudatta, hogy vagy kiszabadítanak bennünket, vagy végünk.” Hay rejtjelezte az üzenetet, és visszavitte Urquhartnak. “Én is reménykedtem, hogy nem kerül már sor az elküldésére” – mondta Hay. Azután mégis csak el kellett küldeni ezt a rádióüzenetet.
“Urquhart Browningnak. Figyelmeztetnem kell, ha szept. 25-én reggelig nem teremtenek velünk állandó kapcsolatot, nem hiszem, hogy tovább bírjuk. Állományunk kimerült. Élelmiszer-, víz-, lőszer- és fegyverhiány; tiszti veszteségek igen nagyok. Csekély erejű ellenséges támadótevékenység is teljes felbomlásra vezethet. Ha ez megtörténik, általános paranccsal a hídfő felé irányítok mindenkit, azzal, hogy ne adja meg magát. Jelenleg mindennemű hadmozdulat elképzelhetetlen. Megtettünk és továbbra is megteszünk minden tőlünk telhetőt.”

Két egymást követő éjszakán sorra kudarcot vallottak azok az erőfeszítések, hogy csapatokat és utánpótlást juttassanak el Urquhart támaszpontjára. Horrocks tábornok, a XXX. hadtest nyakas parancsnoka azonban tovább próbálkozott. Tudta, ha meg akarják őrizni a hídfőt, és ha ki akarják menteni Urquhart katonáit, ennek vasárnap éjszaka kell megtörténnie. Az időjárás megint nem kedvezett: az angliai támaszpontokról nem remélhettek sem utánpótlás-szállítmányokat, sem vadásztámogatást. De azóta már erős szövetséges egységek szállták meg a Driel-Nijmegen körzetet. Horrocks megvalósította azt a szinte lehetetlen feladatot, hogy hadtestét végighajszolja a keskeny, egyetlen harckocsi szélességű folyosón a Rajnáig, és most csakis az a négyszáz méteres folyószakasz foglalkoztatta, ami elválasztotta a légideszanterőktől. Gyötrődött, mert úgy érezte, kézzelfogható közelségben a siker. Parancsot adott Thomas tábornok 43. Wessex hadosztályának az utolsó rohamra – Gerald Tilly alezredes 4. Dorset zászlóalja a megmaradt lengyelekkel este 10 órakor keljen át a folyón, és jusson be a hídfőbe.
Tilly hadmozdulatát egy nagyobb lélegzetű terv nyitólépésének szánta. “Azt reméltem írta később Horrocks –, ha minden jól megy, nyugatabbra észrevétlenül átdobom a Rajnán a 43. hadosztályt, majd a légideszantosok védelmi övezetét támadó német erőkre balhorgot mérek.” Más lehetősége nem is volt, csak a visszavonulás. S ezt a Market-Garden hadművelet nyolcadik napján Horrocks még mindig makacsul elutasította. Mások azonban ekkor már a mikéntjén töprengtek.
Browning tábornok, az 1. légideszanthadtest parancsnoka – törzskari főnöke, Gordon Walch dandártábornok emlékezése szerint – “már nyíltan a csapatok visszavonulásáról beszélt”. Amíg a 43. Wessex hadosztály Driel felé nyomult, a döntés függőben maradt, de “mihelyt elakadtak, Browning meggyőződéssel vallotta, hogy ki kell vágnunk Urquhart csapatait”. Ugyanerre a következtetésre jutott Miles C. Dempsey tábornok, a 2. angol hadsereg parancsnoka. A támadás megindulása óta nem találkozott Horrocksszal. De most, hogy egyre inkább kifogytak az időből, Dempsey magához rendelte Horrocksot a folyosó végébe, St. Oedenrodéba. A parancsnoki rangrendben – Montgomery jóvoltából – végső fokon Dempsey döntött. Tudták, hogy a gyötrelmes döntést egyetlen ember kényszerítheti rájuk: Model tábornagy.
Miközben Horrocks délnek robogott St. Oedenrodéba, Tilly alezredes, a 4. Dorsejt zászlóalj parancsnoka, megtette az előkészületeket az éjszakai rajnai átkelésre. Zászlóalja a drieli gyűjtőpont felé nyomult, s mivel a folyosót ismét megnyitották, a rohamcsónakokat is útnak indították. Tilly világos, egyértelmű parancsot kapott; a dandár parancsnoka, Ben Walton dandártábornok személyesen igazította el: “Szélesítse ki a védelmi övezetet. Az átkelést a régi rév helyén, vagyis egy mérföldnyire Oosterbeektől nyugatra kell végrehajtani – hangzott az utasítás. Mihelyt átérnek, “vessék meg a lábukat az erősítés megérkeztéig”. Könnyű felszereléssel kell nekivágniuk a folyónak, csupán három-négy napra elegendő élelmet és lőszert visznek. A harmincöt éves Tilly úgy ítélte meg a helyzetüket, hogy “különleges feladattal megbízott alakulatként vetik be őket, mintegy a Dempsey-féle 2. hadsereg élcsapataként”. Jól tudta, milyen életbevágóan fontos, hogy a lehető legsürgősebben áttörjenek Urquhart csapataihoz. Értesülései mind arra vallottak, a hadosztály pusztulása csak órák kérdése.
Tilly vasárnap háromszor is fölkapaszkodott a megsérült drieli templom tornyába, hogy szemügyre vegye, hol fognak csapatai partra szállni a rajna északi partján. Teltek-múltak a délutáni órák, ő meg parancsnoki harcálláspontján, egy drieli gyümölcsösben várta türelmetlenül zászlóaljának utolsó csapatait Homoet faluból, néhány mérfölddel délnyugatra Drieltől, s mikor szállítják már a folyosóból a Rajnához a rohamcsónakokat.
Délután 6 óra után Ben Walton dandártábornok hívatta. Tilly azt remélte, hogy Walton Drieltől délre berendezett parancsnokságán még egyszer áttekinti vele a hadművelet részleteit. Ehelyett a dandár parancsnoka azt közölte, hogy változtattak a terven. Értesítették, mondotta, hogy “a nagyszabású átkelést lefújták”. Tilly zászlóalja azért átkel majd, de más céllal. Az alezredes döbbenten hallgatta parancsnokát. Kiderült ugyanis, hogy nekik kell majd tartaniuk a védelmi övezet talpvonalát, miközben Urquhart 1. légideszant-hadosztályát visszavonják a Rajnán innen. Walton közölte vele, hogy a lehető legkevesebb embert vigye, “csak annyit, amennyi mindenképpen kell a feladat végrehajtására” – körülbelül négyszáz gyalogost és tisztet. Tillynek nem is kell az alakulattal tartania – megteheti, hogy helyettesét, James Grafton őrnagyot küldi. Jóllehet Tilly azt válaszolta, “majd gondolkodik a dolgon”, már eldöntötte, hogy maga áll a kis alakulat élére. Amikor kilépett Walton parancsnokságáról, az a gyanúja támadt, hogy katonáit föláldozzák. Walton egyetlen szót sem ejtett arról, hogyan szállítják majd vissza őket, de ő maga is tudta jól, hogy Walton tehetetlen. Csupán azon töprengett, vajon miért változtatták meg a tervet?
Az Urquhart hadosztályának visszavonásáról szóló döntést – amelyet jóváhagyásra még Montgomery elé kellett terjeszteni, s ő végül csak szeptember 25-én, hétfőn délelőtt 9 óra 30 perckor erősítette meg – Dempsey tábornok vasárnap délután hozta, Horrocks és Browning tábornokkal együtt St. Oedenrodéban. Megfontolta a hadtest parancsnokának tervét a Rajnán történő nagyarányú átkelésről, s végül elvetette. Horrocksszal ellentétben ugyanis nem hitte, hogy a támadás sikerrel járhat. – Nem – mondta Horrocksnak –, inkább hozza ki őket onnan. – Majd Browninghoz fordulva megkérdezte: – Egyetért velem? – Browning némán, leverten bólintott. Dempsey a döntésről haladéktalanul értesítette a Drielben állomásozó Thomas tábornokot. St. Oedenrodéban még tanácskoztak, amikor a németek Vegheltől északra ismét áttörték a folyosót. A csapataitól elvágott Horrocks páncélozott kocsiban jutott át a német vonalakon, s így tért vissza nijmegeni parancsnokságára. Model tábornagy e legutóbbi támadása nyomán a folyosó több mint negyven óráig használhatatlanná vált.
Időközben megérkezett Drielbe Tilly alezredes zászlóaljának zöme. Tilly megszemlélte csapatait, egyenként válogatta ki azokat a katonákat, akiket vinni akart. Megérintette egy-egy katona vállát – Maga jön… Maga nem jön… – A támadás igazi célját titokban tartotta. Nem mondhatta meg a tiltakozó katonáknak, miért nem viszi őket. “A legmegbízhatóbb régi harcosokat választottam ki, a többieket otthagytam.”
Keserves döntés volt. Rápillantott azokra a tisztekre és katonákra, akik meggyőződése szerint “a biztos halálba indulnak”, majd hívatta Grafton-őrnagyot.
– Jimmy – mondta neki, Grafton emlékezése szerint –, közölnöm kell veled valamit, hadd tudjon még valaki az átkelés igazi céljáról. – Vázolta a megváltozott tervet, majd csöndesen hozzáfűzte: – Attól tartok, odadobnak bennünket.
Grafton elképedten meredt Tillyre. Az alezredes kifejtette, mennyire fontos, hogy senki más ne tudjon erről. – Túlságosan kockázatos – tette hozzá magyarázatként.
Grafton értette, mire céloz Tilly. Szörnyű csapás lenne a katonák harci szellemére, ha kitudódna az igazság. Távozófélben volt már, de Tilly utánaszólt: – Jimmy, remélem, tudsz úszni.
Grafton elmosolyodott. – Én is ebben reménykedem – mondta.
Este 9 óra 30 perckor, amikor Tilly egységei elindultak a folyópartra, még híre sem volt a rohamcsónakoknak.
– Hogy a fenébe képzelik? Talán csónakok nélkül keljek át a Rajnán? – fordult Tilly utásztisztjéhez, Charles Henniker alezredeshez. Nem érkezett meg az élelmiszerük sem. Tilly, akit ingerlékennyé tett és nyomasztott küldetésének valódi célja, Aubery Coad alezredesnek, az 5. Dorset zászlóalj parancsnokának ezt mondta: Semmi sincsen rendben. Nem érkeztek meg a csónakok, a fejadagokat sem utalták ki. Ha hamarosan nem történik valami, nem vagyok hajlandó elindulni.
Coad erre elrendelte, hogy zászlóalja élelmének egy részét adják át Tilly csapatainak.
Tilly alakulata három végtelennek tetsző órán át, hideg, szemerkélő esőben várta a rohamcsónakokat. Éjfélkor jelen; tették, hogy a csónakok végre megérkeztek Drielbe, de mindössze kilenc. A sötétben ugyanis több teherkocsi az ellenséges vonalakba hajtott; két másik pedig lecsúszott a sáros gát-útról, és fölfordult. A gyülekezőponton a csónakokat a gyalogos katonák vitték hatszáz méteren át az ingoványon, a vízrebocsátás helyéig. A polder iszapjában csúszkálva egy óránál többe tellett, amíg sikerült a csónakokat levonszolniuk a folyópartra, és csak szeptember 25-én, hétfőn hajnali 2 órára álltak indulásra készen.
A katonák már éppen vízre tették a rohamcsónakokat, amikor Tilly két borítékot nyomott Grafton őrnagy kezébe. Mindkettő Urquhart tábornoknak szólt. Az egyik levelet Browning tábornok írta, a másik Thomas tábornok rejtjelezett üzenetét tartalmazta, amelyben a visszavonulás tervét rögzítette. A levelek két példányban készültek. Eddie Myers alezredes, Urquhart utásztisztje, szintén visszatérőben volt Nijmegenből, a Browninggal folytatott megbeszélésről, s most a levelek másolatát vitte.
– A te dolgod az – fordult Tilly a helyetteséhez , hogy eljussál Urquharthoz, ha Myersnek nem sikerülne. A visszavonulási tervet tartalmazó dokumentum, hangsúlyozta Tilly, “létfontosságú”.
A folyóparton nyilvánvalóvá vált, hogy a németek teljesen felkészülten várják az újabb átkelési kísérletet. Az angoloknak vagy tizenöt vízi járművük maradt, beleértve a három DUKW-t és az előző éjszaka vízre bocsátott kis flottilla maradványait. A csónakhiány miatt az utolsó pillanatban úgy határoztak, hogy leállítják a lengyelek hadosztálynyi erővel tervezett átkelését a Dorset zászlóalj átkelési helyétől keletre, s hogy Tilly csapatait öt háromcsónakos hullámban szállítják át a Rajnái. Még folytak az előkészületek, amikor a déli parton aknák kezdtek becsapódni, majd a védelmi övezet mindkét végén felsorakoztatott német nehéz géppuskák pásztázták végig a víztükröt. Tilly alezredes beugrott az egyik csónakba – s az első hullám nekivágott a folyónak.
Jóllehet valamennyi angol ágyú – amennyit összeszedhettek a bal parton – szünet nélkül tüzelt, és a lövedékek mintegy ernyőt vontak a Dorset zászlóalj fölé, a németek kíméletlenül lőtték az átkelő csónakokat. A vitorlavászon-furnér csónakokat szitává lyuggatták, fölborultak, vagy elsodorta őket az ár. Grafton őrnagyé már a déli parttól való elrugaszkodás előtt tüzet fogott. Grafton gyorsan átugrott egy másik rohamcsónakba. Félúton voltak, amikor rádöbbent, hogy nincs is már több csónak a vízen. Grafton tizenöt perc alatt ért át, és úgy érezte, “szerencsés vagyok, hogy élve megúsztam”.
A zuhogó esőben és sötétségben, a jól elhelyezett géppuskák kereszttüzében mind az öt hullám súlyos veszteségeket szenvedett. A leggonoszabb ellenség azonban a víz sodra volt. A katonák nem szoktak a csónakokhoz, és meglepetésszerűen érte őket a Rajna éjfél után még gyorsabb sodrása, és a víz egyenesen az ellenség karjaiba vitte őket. Akik a partra evickéltek, s nagy területen szóródtak szét, azokat hamarosan elszigetelték és bekerítették. A védelmi övezetbe induló négyszázhúsz tiszt és katona közül csak kétszázharminckilenc jutott át. Tilly alezredest partraszálláskor kézigránát-lavina fogadta egy dombtetőről: a gránátok, akár a tekegolyók, görögtek lefelé. Katonái hallották, hogy a pokoli zajban felkiált: – Szuronnyal végezzetek velük!
A Dorset zászlóalj nem csatlakozhatott egységként Urquhart csapataihoz. Alig néhányan vergődtek el a Hartenstein védelmi vonaláig – közöttük Grafton őrnagy, aki a visszavonulási tervvel Dickie Lonsdale őrnagy állásainak közelében, az alsó-oosterbeeki templom mellett ért partot. Myers alezredes már korábban eljutott a dokumentumokkal Urquhart parancsnokságára. Egyikük sem ismerte Thomas rejtjelezett üzenetének tartalmát, sem annak gyilkosan ironikus fedőnevét. Amikor Montgomery azért ostromolta Eisenhowert, hogy “minden erőt bevető támadást indítson Berlin irányában… és így befejezze a háborút”, az egyetlen főirányú támadás javaslatát elvetették, így született meg kompromisszumként a Market-Garden hadművelet. S most a hivatalos visszavonulási terv értelmében az 1. angol légideszant-hadosztály maradványait a “Berlin hadművelet” fedőnevével kellett visszavonni.

4

A Market-Garden hadművelet, amelytől Montgomery azt remélte, hogy egykettőre véget vet a háborúnak, kérlelhetetlenül haladt a teljes kudarc felé. Hatvan iszonyú mérföldön •át a katonák körömszakadtukig védték a hidakat, és egyetlen útért: a folyosóért harcoltak. Maxwell Taylor tábornok frontszakaszán, Eindhoventól északra, az angol páncélosok és gyalogság támogatta, egységek sorra verték vissza a németek heves rohamait, közben az Udennél elzárt országút megnyitásával próbálkoztak. Gavin tábornok 82. hadosztályának útszakaszán a Waal folyón átívelő nagy hidat szakadatlanul lőtték a németek, és a Reichswald irányából egyre nagyobb egységekkel kísérelték meg benyomni az arcvonalat. Hol volt már az egy hét előtti remény, hogy a háborúnak vége! Régen szétszórtnak hitt ellenséges alakulatok állták a szövetségesek útját. A náci háborús gépezet, amelyről szeptember első hetében azt tartották, hogy már akadozik, és összeomlás előtt áll, elképesztő módon szeptember 24-én reggel hatvan Tigris harckocsit szállított Modelnek. A Market-Garden kifulladt, s már a terv legfőbb célját, a Rajnán túli hídfőt, a Ruhr-vidékbe tervezett behatolás ugródeszkáját is fel kellett adni. Szeptember 25-én, hétfőn hajnalban 6 óra 05 perckor Urquhart tábornok megkapta a visszavonulási parancsot.
Amikor az arnhemi hadműveletet megtervezték, Urquhartnak azt ígérték, hogy negyvennyolc órán belül megérkeznek a felmentő csapatok. Browning tábornok úgy számított, az 1. légideszant-hadosztálynak legföljebb négy napig kell egymagában kitartania. Urquhart katonái azonban a légideszant fegyvernem történetében példa nélkül álló teljesítménnyel dicsekedhettek: túlerőben lévő és jobban felfegyverzett ellenséggel szemben álltak meg kétszernél több ideig. A bátor skót tábornok számára, aki életében először állt légideszant-hadosztály élén, keserű pirula volt a visszavonulás, de tudta, hogy más megoldás nincsen. A hadosztály létszáma ekkor már a kétezerötszáz főt sem érte el, nem követelhetett újabb áldozatokat e megalkuvást nem ismerő veteránoktól sem. Bármilyen elkeserítő volt tudnia, hogy az angol érők alig egy mérföldre állnak tőle, s csupán a Rajna vize választja el őket a hadosztálytól, Urquhart kelletlenül bár. de egyetértett fölöttesei döntésével. Elérkezett az ideje, hogy Arnhem hősi védőit kimenekítsék a gyűrűből.
Az elcsigázott Eddie Myers alezredes a Hartensteinben átadta a két levelet – Browningét és Thomas tábornok visszavonulási parancsát – Urquhartnak. Browning üdvözlő és bátorító írása, amelyet több mint huszonnégy órája fogalmazott, már elavult. Többek között ezeket írta: “…a hadsereg nagy létszámú alakulatai segítségére sietnek, de … már későn”, továbbá “…jóllehet nem lehetek annyira kétségbeesett és fáradt, Önnél is sötétebben ítélem meg a helyzetet…”
Ennél sokkalta elkeserítőbb volt a visszavonulási parancs – főként mert Thomas adta ki, akinek késlekedését Urquhart, akárcsak Browning, nem bocsátotta meg. A 43. Wessex hadosztályra egyre nagyobb súllyal nehezedik a német nyomás, írta Thomas. Nem remélhetik tehát, hogy jelentős hídfőt tudnak alakítani a Rajna túlpartján, s az 1. légideszant-hadosztály visszavonására az Urquhart és Thomas megegyezése szerinti időben kerül majd sor.
Urquhart töprengett. Hallgatta a szakadatlan tüzérségi tűz odakintről behallatszó pokoli zaját, és semmi kétsége sem maradt. Ha nem akarja katonáit mind a halálba kergetni, gondolta, a visszavonulást gyorsan kell végrehajtania, nyilvánvalóan még a sötétség leple alatt. Reggel 8 óra 8 perckor Urquhart ezt a rádióüzenetet küldte Thomasnak: “A Berlin akciót ma éjszaka kell lebonyolítani.”
Vagy húsz perccel később Urquhart parancsot adott, hogy küldjék el a Browningnak szóló üzenetet, amelyet előző éjszaka adott át rejtjelezésre Neville Hay hadnagynak. Érvényes volt máig, kiváltképpen az intő mondata: “Csekély erejű ellenséges támadó tevékenység is teljes felbomlásra vezethet.” Urquhart még afelől sem lehetett bizonyos, vajon csapatai akár a sötétedésig helytállhatnak-e. A szorongatott tábornok ekkor nekifogott az eddigi legbonyolultabb hadművelet, a visszavonulás megtervezésének. Egyetlen útja kínálkozott – a Rajna rémisztő négyszáz méteres víztükrén át Drielbe.
Urquhart a tervét egy klasszikus angol visszavonulás, az 1916. évi gallipoli hadművelet alapján dolgozta ki. Ott hosszú hónapos harcok után a csapatokat végül sikerült kivonni, miközben a visszavonulást fedező megritkított vonalakból folytatták a tüzelést. Urquhart hasonló hadműveletet tervezett. Elgondolása szerint a védelmi övezet félköríve mentén kisebb csoportok sűrűn tüzelnek majd az ellenség megtévesztésére, közben a nagyobb csapategységek lopva elvonulnak. A védelmi övezet északi frontszakaszán az egységek a vonal mindkét felén lehúzódnak a folyóhoz, és ott várják átszállításukat. Őket követik majd a Rajnához legközelebb harcoló utolsó egységek. “Valójában úgy gondoltam a visszavonulást – mondotta később Urquhart –, mint egy felfújt papírzacskó leengedését. Kis egységeket vonok össze stratégiai pontokon, hogy azt a látszatot keltsem, mintha javában védekeznénk, s eközben mindkét szárnyunk lefelé húzódik.”
A tábornok reménykedett, hogy sikerül “a harci tevékenység” egyéb látszatát is fenntartani: a szokásos rádióüzenet-váltások nem szakadnak meg, Sheriff Thompson tüzérsége az utolsó pillanatig folytatja az ágyúzást, és a Hartenstein-szálló teniszpályáján berendezett német hadifogolytáborban és környékén folytatják majd őrjárataikat a katonai rendőrök. Ezeket az egységeket az utolsók között kívánta elszállítani. Az utóvéden kívül nyilvánvalóan másokat is hátra kell majd hagynia: orvosokat, egészségügyiseket és a súlyos sebesülteket. Akik a lábukra nem állhatnak, de fegyverfoghatók, szintén maradnak, és folytatják a tüzelést.
Az elgondolás szerint Urquhart csapatai a védelmi vonal mindkét felén lehúzódnak majd a folyó felé. A menekülési útvonalon vitorlázópilóták irányítják majd őket, s az útszakaszokat fehér szalaggal jelölik meg. A katonáknak rongyba csavart csizmában kell lelopózniuk a vízpartra. Ott behajózó tisztek helyezik el őket a kis kiürítőflottán, a tizennégy, motoros rohamcsónakon, amelyeket kétszázadnyi kanadai utász kezel. Minden csónakba tizennégyen férnek. A kisebb vízi járművek számát senki sem ismerte – később még a behajózási tisztek sem emlékeztek, hány csónak vehetett részt az akcióban, de annyi bizonyos, hogy akadt közöttük néhány DUKW, valamint a korábbi átkelésekből megmaradt több vitorlavászon-furnér rohamcsónak is.
Urquhart megkockáztatta, hátha a csónakforgalomra fölfigyelő németek azt hiszik, hogy friss csapatok igyekeznek a védelmi övezetbe, semmint hogy kivonják az angol alakulatokat. De rengeteg egyéb kockázattal is számolnia kellett, hiszen több mint kétezer ember próbált egérutat nyerni. Jól látta, ha a visszavonulás nem a legszigorúbb rendben történik, a védelmi övezet immár hatszázötven méter szélességűre összeszűkült talpvonalánál dugó keletkezik majd – ha pedig katonái összezsúfolódnak a behajózási körzetben, a németek irgalmatlanul lemészárolják őket. Látta a lengyelek és a Dorset zászlóalj kudarcba fulladt kísérleteit, hogy a védelmi övezetbe átjussanak, és Urquhart nem reménykedett, hogy a kiürítés ellenállás nélkül fog lezajlani. Noha a XXX. hadtest valamennyi rendelkezésre álló ágyújával támogatja majd, a tábornok mégis számolt azzal, hogy a németek súlyos veszteségeket okoznak hadosztályának. Az idő is az ellenségnek dolgozott, mert amint jól tudta a csapatkivonás végrehajtása hosszú órákba telik. Gondot okozott az is, hogy a tervet titokban kellett tartani. Megtörténhetett, hogy a németek napközben még foglyul ejtenek és kifaggatnak angol katonákat, tehát a törzstiszteken és a különleges feladatokkal megbízottakon kívül senkit sem avattak a tervbe mind a legutolsó pillanatig.
Miután Thomas tábornokkal rádión tanácskozott, és jóváhagyást, kapott visszavonulási terve főbb pontjaira, Urquhart összehívta megmaradt parancsnokait. Pip Hicks dandártábornok, Ian Murray, a vitorlázó-pilóta-ezred alezredese, aki a sebesült Hackett örökébe lépett, R.G. Loder-Symonds, a hadosztály tüzérparancsnoka, Mackenzie alezredes, a törzsfőnök, és Eddie Myers, a kiürítés irányításával megbízott utász alezredes jelent meg az eligazításon. Graeme Warrack ezredes, a hadosztály orvos parancsnoka, még a megbeszélés előtt értesült a kiürítésről. A hír letörte. “Nem azért, mert nekem maradnom kellett – hiszen a helyem a sebesültek mellett volt , hanem mert mindeddig a percig arra számítottam, hogy egykettőre felmentik a hadosztályt.”
– Ma éjszaka kivonulunk innen jelentette be Urquhart a Hartenstein pincéjében, majd körvonalazta a tervét. A visszavonulás sikere az aprólékos pontos időzítésen áll, mondotta. Mindennemű csapat- vagy járműtorlódás végzetessé válhat. A katonáknak folyamatosan kell haladniuk, nem állhatnak meg, hogy harcba bocsátkozzanak. – Ha tüzelnek rájuk, ki kell térniük, és csak akkor lőjenek vissza, ha élethalál kérdés – kötötte a tisztek lelkére. Távozóban még figyelmeztette őket, hogy a hídfő kiürítését, ameddig lehet, titokban kell tartani, s csak azok szerezzenek tudomást róla, akiknek feltétlenül szükséges.
A hír voltaképpen nem érte meglepetésként Urquhart törzstisztjeit. Nyilvánvaló volt, hogy helyzetük reménytelenre fordult. De akárcsak Warrack, mind azon keseredtek el, hogy nem jöttek a felmentésükre. S a fejükben az motoszkált, hogy katonáikra talán még súlyosabb megpróbáltatások várnak a visszavonulás során, mint amilyenekben eddig részük volt. James Cockrill híradós katona, aki a hadosztály-parancsnokságon teljesített szolgálatot, véletlenül hallotta ezt a szűkszavú üzenetet: “Ma éjszaka Berlin akció”. Eltűnődött, mit jelenthet. Fel sem ötlött benne, hogy visszavonulás. Cockrill azt hitte, a hadosztály “az utolsó emberig, az utolsó töltényig fog harcolni”. Arra gondolt, a Berlin akció végső kísérlet lehet, hogy áttörjenek az arnhemi hídig, “valamiféle hősi rohammal, amilyet »A könnyűlovasság rohama« vagy más ilyesmi énekel meg”. Payton-Reid, a királyi skót hegyivadászok ezredese azonban megértette. Az 1. légideszantdandár parancsnokságán segített kidolgozni a védelmi övezet nyugati szélének kiürítésére vonatkozó részleteket, s közben hallotta, amint Pip Hicks dandártábornok azt mormolja maga elé: “Újabb Dunkerque”.
A németek ezen a napon is elkeseredett támadásokkal igyekeztek kiverni állásaikból a szövetségeseket, de a “Vörös Ördögök” állták a rohamokat. Majd – az ott harcolt katonák mind emlékeznek – este 8 óra után elterjedt a visszavonulás híre. Geoffrey Powell őrnagyot, aki Hackett 156. zászlóalját vezette a védelmi övezet legkiugróbb pontján, a hír súlyos csapásként érte. “Arra a sok katonára gondoltam, aki életét áldozta, meg arra, hogy végül hiábavaló volt az erőfeszítésünk.” S mivel az ő egységeinek kellett a leghosszabb utat megtenniük, 8 óra 15 perckor útnak indította őket a Rajna felé.
Robert Downing, a 10. ejtőernyős-zászlóalj közkatonája is megkapta a parancsot, hogy hagyja el lövészgödrét, és induljon a Hartenstein Hotelba. Egy őrmester fogadta. – Ott egy műanyag borotva – mondta neki. – Gyerünk, borotválkozzon meg szárazon. – Downing rámeredt. – Gyerünk, mozgás – sürgette az őrmester. – Átkelünk a folyón, hát a szentségit, angol katonához illő formánk legyen!
Robert Cain őrnagy egy pincében, az állása közelében kért kölcsön borotvát. Valaki vízre akadt, s Cain levakarta egyhetesnél régibb szakállát, azután gondosan megtörölte az arcát kormos, véráztatta zubbonyába. A szabadban egy percig megállt, mosatta arcát a zuhogó esővel, és az alsó-oosterbeeki templomot nézte. A torony csúcsán arany szélkakas imbolygott. Cain a csata folyamán időnként fölpillantott rá, vajon ott van-e még. Amíg ott az arany kakas, gondolta, helytáll a hadosztály is – s most szomorúan tűnődött, holnap ott lesz-e még.
Thomas Tolerra, a vátorlázó-pilóta-ezred kapitányára is ráparancsolt Ian Murray ezredes, hogy tisztálkodjon meg kissé. Tolernak azonban kisebb gondja is nagyobb volt. Annyira elgyengült, hogy “még a tisztálkodásra gondolnia is fárasztó volt”. Murray átnyújtotta neki a maga borotváját. – Visszavonulunk – tudatta. – Nem lenne helyes, ha a hadsereg csavargókat látna bennünk. – Ezt hallván Toler is leborotválta a szakáiiát Murray kevéske krémével. “Magam is meglepődtem, mennyire megkönnyebbülök szellemileg és testileg egyaránt” – emlékezik. Murray parancsnoki harcálláspontján őrizték azt a pegazusos lobogót, amelyet Hackett csapatai a 2. hadsereg megérkeztekor akartak kitűzni. Toler egy pillanatig bámulta, majd gondosan összegöngyölte és elrakta.
Az egyik lövegállásban, ahol nyakra-főre lőttek a katonák, hogy segítsék álcázni a kiürítést, Robert Christie tüzér hallotta, amint az egység híradósa, Willie Speedie, az üteget hívja. Új állomást jelölt meg ellenőrzésként, azután röviden és velősen hozzáfűzte: – Ezzel zárom adásomat. Vége.
Stanley Sullivan őrmester, egyike azoknak, akik kilenc napja az utat mutatták a leszálló ejtőernyősöknek, iszonyú dühbe gurult, amikor közölték vele a kiürítés hírét. – Azt már úgyis tudtam, hogy nekünk befellegzett, de legalább harcoljunk mindhalálig! – kiáltotta. Sullivan előretolt őrhelye az egyik iskolában volt, “ahol gyerekeket oktattak volna most is. Féltettem őket, mi lesz a sorsuk, ha mi elvonulunk. Mintha tudatnom kellett volna velük, de a németekkel is, hogyan érzünk” – ezért annak a tanteremnek a táblájára, amelyet ő védett, Sullivan hatalmas nyomtatott betűkkel odaírta: “Visszajövünk!!!” S többször aláhúzta.
Este 9 órakor az esti égboltot kettéhasította a XXX. hadtest ágyúinak össztüze, s amint a lövedékek a német állásokra zúdultak, a védelmi vonal mentén mindenütt lángnyelvek csaptak fel. Negyvenöt perccel később Urquharték megkezdték a visszavonulást. A rossz idő, amely a hét folyamán meggátolta, hogy az utánpótlás meg a csapatok menetrend szerint érkezzenek, ezúttal a “Vörös Ördögöknek” kedvezett. Az állások kiürítése már-már orkánig fokozódó vihar közepette kezdődött meg, s ez, valamint az össztűz dübörgése megkönnyítette a visszavonuló angolok dolgát.
A tomboló szélben és szakadó esőben az 1. légideszantdandár megmaradt katonái bekormozott arccal, szorosra kötözött felszerelésüket cipelve, beburkolt csizmákban, meggémberedetten kimásztak az állásaikból, és felsorakoztak a folyóhoz vezető veszedelmes ösvényen. A sötétben és esőben néhány lépésnyire láttak csak. Az ejtőernyősök eleven láncot alkottak, egymás kezét fogták, vagy az előttük haladó álcázóköpenyébe kapaszkodtak.
William Tompson vitorlázó-pilóta-mester behúzott nyakkal haladt a zuhogó esőben. Azt kapta feladatul, hogy a katonákat a folyópartra kalauzolja, így azután hosszú, viharos éjszakára számított. Amint figyelte a libasorban vonulókat, átvillant az agyán, hogy “nem született még ember, aki nálunk jobban tudja, milyen érzés egy négyzetméternyi vágóhídon élni”.
James Cockrill híradós megértette, mi is a Berlin akció. A parancs értelmében hátra kellett maradnia, és készülékén jelentéseket adnia a csapatok visszavonulásáról. Az utasítás úgy szólt, “tartsam üzemben a rádiót, hogy a németek azt higgyék, minden a szokásos”. Cockrill egymagában kuporgott a Hartenstein verandája alatt a sötétben, “és vadul zongoráztam a billentyűkön. Hallottam, hogy körülöttem szakadatlan a mozgás, de parancsom nem volt, miféle híreket továbbítsak.” Afelől bizonyos volt, hogy még reggel előtt fogságba kerül. Puskáját ugyan maga mellé támasztotta, de semmi hasznát nem vehette. Egyetlen lövedéke maradt, az is vaktöltény – abba rejtette a 2. hadsereggel való kapcsolatteremtéshez szükséges rejtjelkódot.
A Rajna déli partján a fogadóövezetekben és a gyűjtőhelyen készenlétben álltak az orvosok, az egészségügyiek és a Holland Vöröskereszt ápolói. Drielben hosszú sorban várakoztak a mentő- és egyéb kocsik, hogy Nijmegenbe szállítsák Urquhart hadosztályának maradékát. Jóllehet Cora Baltussen körül serényen folytak az előkészületek, annyira belefáradt három nap és három éjjel szüntelen betegápolásába, hogy azt hitte, a tüzérségi előkészítés és a déli parton folyó tevékenység egy újabb átkelési kísérlet nyitánya. Driel ágyúzása során Corát repesz sebesítette meg a fején, a bal vállán és oldalán. Noha sebei fájdalmasak voltak, karcolásoknak tekintette, és leginkább összevérzett ruhája aggasztotta. Hazakerékpározott át akart öltözni, hogy készen várja az új sebesültszállítmányokat, amelyeknek hamarosan meg kellett érkezniük. Útközben ellenséges ágyútűzbe került. A légnyomás kirepítette a bicikli nyergéből, és egy ideig – bár nem sebesült meg – a sáros árokban feküdt, azután ismét nekivágott az útnak. Odahaza úrrá lett rajta a fáradtság. Lement a pincébe, hogy szundítson egyet. Átaludta az éjszakát, és sejtelme sem volt a Berlin akcióról.
A folyó parton, a védelmi övezet talpvonala mentén készenlétben állt a kanadai és angol utászok vezette evakuációs flotta. Az ellenség még nem fogott gyanút, sőt nyilvánvalónak látszott, hogy ütegeik azokra a hátramaradt Dorset-egységekre lőnek, amelyek elterelő hadműveletként támadást indítottak nyugatnak. Még nyugatabbra zúdítottak ágyútüzet a védővonalnak arra a szakaszára, ahol az angol tüzérség zárótüze azt a látszatot keltette, mintha ott kezdenének folyami átkelésbe. Úgy tetszett, Urquhart megtévesztésre alapozott terve beválik.
A szakadó esőben a katonák lánca lassan kígyózott le a védelmi övezet mindkét felén a folyóhoz. Némelyek annyira elcsigázottak voltak, hogy eltévesztették az utat, és fogságba kerültek, – mások nem bírták tovább, s társaiknak kellett támogatniuk őket. A szuroksötétben senki sem” állhatott meg pihenni. A megállás zajt, zűrzavart – és halált hozott volna rájuk.
A tüzek és az égő házak vöröslő fényében Ron Kent, Boy Wilson őrnagy jelzőegységének őrmestere elvezette szakaszát a század gyülekezőhelyére, egy káposztáskertbe. Megvárták, amíg a század többi egysége is megérkezett, csak azután indultak el a folyóhoz. “Noha tudtuk jól, hogy a Rajna éppen délre van tőlünk – emlékezik Kent –, azt már nem tudtuk, hol fognak behajózni minket.” Egyszerre csak dél felől piros nyomjelző lövedékek záporoztak feléjük, s azt hívén, hogy ezek az utat mutatják, folytatták a menetelést. Hamarosan meglátták a fehér jelzőszalagokat és az út mentén a kirajzoló vitorlázópilóták homályos alakját is. Kent csoportja bal felől váratlanul géppuskatüzet és gránátrobbanásokat hallott – Wilson őrnagy meg egy másik alakulat németekbe botlott. Az ezt követő összecsapásban, alig egy mérföldre jártak a biztonságtól, két katona elesett.
A résztvevők emlékezetében apró mozzanatok idézik a kiürítést – szívbemarkoló, rémisztő, néha humoros részletek. Amint például Henry Blyton, az 1. zászlóalj-katonája lefelé haladt a folyópartnak, fölfigyelt, hogy a közelében sír valaki. Előtte megtorpant a sor. A katonák lehúzódtak az út szélére. Az esőáztatta földön egy sebesült zokogva hívta az édesanyját. Parancs jött, hogy induljanak tovább, senki sem állhat meg a sebesültek miatt. Mégis sokan megálltak. Mielőtt Dickie Lonsdale veteránjai elhagyták volna állásaikat, elmentek a tér Horst család házába, és annyi sebesültet vittek magukkal, amennyit csak bírtak.
Sydney Nunn őrvezető, aki egy vitorlázópilótával kettesben a hét elején lőtt ki egy Tigris harckocsit, arra gondolt, hogy soha nem jut el a Rajnáig. A templomnál, ahol délelőtt lerohanták az ütegállásaikat, Nunn és a skót hegyivadászok egy szakasza rövid kézitusában szemközt került a németekkel, majd az esőben meg a sötétben többségüknek sikerült egérutat nyerniük. A földön hasaló Nunn azonban a kilencnapos harc után elszenvedte első sebesülését: egy repesz szétvetette előtte a köveket, s egy szilánkja kiverte Nunn fél fogát.
Thomas Bentley, a 10. zászlóalj őrmestere, a Phantom kezelője, Neville Hay hadnagy nyomában haladt. “Folyvást lőttek ránk a mesterlövészek – emlékezik. – Láttam, hogy két vitorlázópilóta kilép az árnyékból, és szántszándékkal magára vonja a németek figyelmét, nyilván hogy lássuk, honnan lőnek.” Mindkét útjelző katona az életével fizetett merészségéért.
A Hartensteinben Urquhart tábornok és törzskara is készülődött. Lezárták a hadinaplót, okmányokat égettek, majd Hancock, a tábornok tisztiszolgája, bebugyolálta Urquhart csizmáját függönyökből tépett csíkokba. Mindenki letérdelt, és a tábori lelkész elmondta a Miatyánkot. Urquhartnak ekkor eszébe jutott az az üveg whisky, amelyet tisztiszolgája még a leszállásuk napján csomagolt be neki. “Körbeadtam, és mindenki húzott belőle” – írja Urquhart. Végül a tábornok lement a pincébe, és végiglátogatta a “véres kötésű, durván eszkábált sínekbe rögzített lábú” sebesülteket, hogy istenhozzádot mondjon az eszükön lévőknek. Sokan morfiumtól kábán feküdtek, és szerencsére nem eszméltek, hogy itthagyják őket. Egy beesett arcú katona azonban fölhúzódzkodott a pincefalnál, és azt mondta Urquhartnak: – Remélem, átjutnak, tábornok úr.
Arnoldus Wolters korvettkapitány, a hadosztályparancsnokság holland összekötő tisztje emlékezik, milyen csöndben lépkedett a tábornok csoportja mögött. “Ha kinyitom a számat, még németnek nézhettek volna a kiejtésem miatt” – mondja. Egy ízben Wolters kezéből kicsúszott az előtte haladó zubbonya. “Nem tudtam, mitévő legyek. Csoszogtam tovább, és imádkoztam, hogy jóféle menjek.” Wolters a többieknél is levertebb volt. Feleségére gondolt és kislányára, akit még nem is látott. Nem tudta telefonon fölhívni őket, pedig családja alig néhány mérföldre lakott a Hartensteintől. Zsebében még ott lapult az óra, amelyet Angliában vásárolt a feleségének, a kislánynak szánt mackó pedig valahol egy lezuhant vitorlázógép roncsai között maradt. S ha szerencséje lesz, gondolta, és sikerül lejutnia a folyóhoz, alighanem visszaviszik Angliába.
A Rajnán időközben megkezdődött az átkelés. Miers alezredes és behajózási tisztjei az érkezőket villámgyorsan bezsúfolták a csónakokba. A németek ugyan nem értették, mi történik, a rakéták fényénél azonban már látták, hogy a folyón megindult a forgalom. Tüzérségük és aknavetőik kezdték belőni az átkelőhelyet. Sorra borultak föl a csónakok. A vízben küszködök segítségért ordítottak, a halottakat elsodorta az ár. A sebesültek csónakroncsokba kapaszkodva igyekeztek átjutni a déli partra. Másfél óra sem telt bele, a menekítő flottilla fele megsemmisült, de a szállítás nem akadt meg.
Mire Geoffrey Powell őrnagy emberei hosszú útjuk végén, a védelmi övezet keleti feléről elérték a folyót, az őrnagy már-már azt hitte, hogy a kiürítés befejeződött. A part előtt fölborult csónak ringott a vízen, s ahogyan a hullámok csapdosták, egyre süllyedt. Powell kigázolt a csónakhoz: golyók lyuggatták, legénysége halott volt. Egyik-másik katonája már úszva indult a túlsó partnak, amikor a sötétből csónak bukkant elő. Powell nagysietve rendet teremtett emberei között, és sikerült néhányat a csónakba terelnie. Ő maga a hátramaradtakkal megvárta, amíg a csónak visszatér. A magas folyópartról egy pillanatig visszatekintett.” “Egyszerre csak arra eszméltem, hogy átjutottam. Nem is akartam elhinni, hogy élve kikerültem a pokolból.” Megmaradt tizenöt rongyos katonájához fordult, és kiadta a parancsot: – Hármasával sorakozó! – azzal elindultak a gyülekezési helyre. Az épület elé érve, Powell elkiáltotta magát: 156. zászlóalj, állj! Jobbra át! Oszolj! – S nézte katonáit, hogyan igyekeznek fedél alá az esőben. “Megbuktunk, de mégiscsak úgy érkeztünk vissza, ahogy elindultunk. Büszkén.”
Amikor Urquhart tábornok zsúfolt csónakja neki akart vágni a víznek, belesüllyedt az iszapba. Tisztiszolgája, Hancock, kiugrott belőle, és nagyot taszított rajta. “Sikerült neki vízre bocsátani bennünket – mondja Urquhart –, de amint üggyel-bajjal fölkapaszkodott volna a csónak peremén, valaki elkiáltotta magát: »Gyerünk már! Úgyis túl van terhelve!« Hancockot ugyan sértette a hálátlanság, de ügyet sem vetve a megjegyzésre, összeszedte erejét, és fölhúzódzkodott.”
Urquhart csónakja a géppuskatűzben már megtette a fél utat, amikor a motor egyszerre köpködni kezdett, majd megállt. A sodrás megpörgette a csónakot, s Urquhartnak “örökkévalóságnak tetszett, amíg a motor ismét beugrott”. Néhány perc múltán elérték a déli partot. Visszapillantva, Urquhart tűzvillanásokat látott a németek pásztázták a folyót. “Nem hiszem, hogy tudták, mire lőnek” – állapítja meg.
Végig a Rajna partján, s kissé beljebb, a réteken és az erdőben sok száz katona várt a sorára. Létrejött az a dugó, amelytől Urquhart tartott, hiszen az átkelőt géppuskatűz alatt tartotta az ellenség, a fél flottillát kilőtte. Az összetorlódott sorokban zavar támadt. Sokan előre próbáltak nyomakodni, tisztjeik és tiszthelyetteseik alig bírták kordában tartani őket. Thomas Harris, az 1. zászlóalj őrvezetője emlékezik, hogy “sok százan várakoztak átszállításra. A csónakok elmerültek annak a rengeteg embernek a súlyától, aki mind megpróbált fölkapaszkodni.” S a német aknák kezdtek becsapódni a behajózási pontokra. Harris és sok társa úgy határozott, megpróbálnak átúszni a folyón. Lerúgta a bakancsát, kibújt az egyenruhából, beugrott – és meglepetésére át is jutott.
Mások nem voltak ennyire szerencsések. Mire Charles Pavey tüzér eljutott a Rajnáig, már a teljes partszakasz géppuskatűzbe került. A katonák ott kuporogtak a parton, amikor egy úszó alak bukkant fel, és egyenesen Pavey felé tartott. Ügyet sem vetett a folyópartot pásztázó golyókra, kikászálódott a vízből, és zihálva felkiáltott: – Hála istennek, átjutottam!
Pavey hallotta, amint mögötte valaki megszólal: – Hülye állat. Még mindig ezen a parton vagy.
Alf Roullier őrmester, akinek vasárnap sikerült megfőznie a tyúklevesét, szintén megkísérelt átúszni. Ott rúgkapálódzott a vízben, amikor csónak siklott mellé, és egy kéz megragadta a gallérját. Hallotta, hogy valaki felkiált: – Úgy is kell, látod! Ússzál csak, ússzál! – Roullier már nem tudta, merre tart. Azt hitte, mindjárt megfullad. Majd ismét meghallotta a hangot: – Ügyes! Ügyes! – azzal egy kanadai utász berántotta a csónakba.
– Hol a fenében vagyok? – motyogta a kábult Roullier.
– Már majdnem otthon – vigyorodott rá a kanadai.
Hajnalodott, amikor James Cockrill híradós katona, még mindig a Hartenstein verandája alatt a rádiójával, hirtelen hangra kapta fel a fejét. – Gyerünk, Chick – súgta valaki –, induljunk! – Amint a folyó felé igyekeztek, egyszerre csak éles csattanást hallottak. Cockrill rántást érzett a nyakán és a vállán: a hátán átvetett könnyű géppuskát egy repesz valósággal kettéhasította. Már a part közelében néhány vitorlázópilótával találkoztak, akik bokrok közé húzódtak.
– Ne induljatok, amíg mi nem szólunk – mondta az egyik. – Egy Spandau-géppuska derékmagasságban pásztázza a környéket.
A pilóták irányításával a katonák egyenként rontottak a folyóhoz. Amikor Cockrillra került a sor, meggörnyedt, és futni kezdett. Néhány másodperc múltán emberhalomba botlott. “Lehettek ott vagy húszan-harmincan – emlékezik. – Némelyik az anyját hívta, másik könyörgött, ne hagyjuk ott. De nem állhattunk meg.” A parton világítórakéta pukkant, és kelepelni kezdtek a géppuskák. Cockrill hallotta, hogy azokat hívják, akik úszni tudnak. Belegázolt a dermesztően hideg vízbe, s elúszott a körülötte kapálózó, halálra rémült emberek között.
Egyszerre csak egy hangot hallott felülről: – Jól van, pajtás, ne félj. Elkaptalak. – Egy kanadai behúzta a csónakba, s néhány másodperc múltán már neki is futottak a partnak. “Majd elsírtam magam, amikor láttam, hogy ugyanott vagyok, ahonnan elindultam” – meséli. A csónak ugyanis sebesülteket szedett össze. A parton összesereglett katonák mind segédkeztek a berakodással, a csónak motorja ismét, felbőgött, s Cockrill még ma is emlékezik, ahogyan kapaszkodtak minden oldalról befelé. Jóllehet a csónakot túlterhelték, és lőtték egyre, a kanadaiaknak sikerült valahogyan átvergődniük vele. A veranda alatt eltöltött órák és a lidérces rajnai átkelés után Cockrill kábultan lépett partra. “Azután már csak arra emlékezem, hogy egy pajtában vagyok, és valaki cigarettát dug a számba.” De emlékezik még egy valamire: hogy turkált “izgatottan a zsebében, amíg elő nem került egyetlen tölténye, a 303-as vaktöltény, benne a rejtjelkód.
Éjjel 2 óra előtt fölrobbantották az 1. légideszant-hadosztály lőszerkészletét. Sheriff Thompson tüzérei kilőtték az utolsó lövedékeket, kiszerelték a lövegzárakat. Percy Parkes tüzér őrvezető és ütegének megfogyott legénysége is parancsot kapott a visszavonulásra. Parkes elképedt. Eddig eszébe sem jutott a visszavonulás. Arra számított, hogy lőnek, amíg állásukat le nem rohanják a németek. Még inkább elképedt lenn a folyóparton a sok száz megrekedt ember láttán. Némelyek azt bizonygatták, hogy a németek már valamennyi csónakot elsüllyesztették. Parkes mellett valaki nagyot szusszant. – Úgy látszik, úszni fogunk – jósolta. Parkes a folyóra meredt. “Nagyon széles volt a víz. Kilenccsomósra becsültem, ahol a legerősebb volt a sodrása. Nem hittem, hogy átjuthatok. Láttam, hogy némelyik ruhástól ugrik be, és az ár azonnal lefelé sodorja. Másoknak sikerült átjutniuk, de amint kimásztak a vízből, lepuffantották. Láttam egy srácot, aki egy vízbe döntött palánkon evezett át, s a teljes felszerelését is vitte. Ha neki sikerült, gondoltam, nekem miért ne sikerülne?”
Parkes gatyára vetkezett – eldobott minden mást, még az arany zsebóráját is. A gyors sodrás aztán a gatyát is lehántotta róla. Sikerült átúsznia a túlsó partra, majd bokrokban és árkokban bujkálva végül eljutott egy elhagyott kis tanyára. Bement, hátha talál valami ruhát. Néhány perc múlva felöltözve megjelent, s egy Dorset zászlóaljbeli közkatonával találkozott, aki útbaigazította a legközelebbi gyülekezési hely felé. Ott egy bögre forró teát és néhány cigarettát nyomtak a kezébe. Beletelt egy időbe, amíg a kába Parkes megértette, miért néz rá mindenki olyan furcsán: kockás férfi sportingben és a térde alatt megkötött hosszú női vászonalsóban pompázott.
Alfred Dullforce, a 10. zászlóalj katonája anyaszült meztelenül úszott át a déli partra, de a 38-asát nem eresztette el. Kínosan érintette, hogy a parton a katonák között két nő is állt. Dullforce legszívesebben visszaugrott volna a vízbe. De az egyik nő odakiáltott valamit, és egy szoknyát nyújtott feléje. “Meg se rezzent, amikor meglátott – emlékezik. – Azt mondta, ne aggódjak, azért vannak ott, hogy partra segítsék az embereket.” A térdig érő tarka szoknyába és klumpába öltöztetett Dullforce-t egy angol teherkocsihoz kísérték, az vitte őket Nijmegenbe.
A németek ekkor már egy végiében lőtték a behajózási partszakaszt, és az aknák sivítva csapódtak a partra. Arnoldus Wolters alezredes utolsóként futott egy csoport nyomában a csónak felé, amikor egy akna éppen a csoport közepén robbant. “Én teljesen sértetlen maradtam – emlékezik Wolters. – Körülöttem azonban hét halott és egy súlyos sebesült hevert.” Morfiuminjekciót adott a sebesültnek, és lecipelte. A túlterhelt csónakban azonban már nem jutott hely Woltersnak. Belegázolt a vízbe, a csónak peremébe kapaszkodott, így jutott át a Rajnán. Kitántorgott a balpartra, és összerogyott.
Hajnalra a flottillát szinte teljes egészében megsemmisítették, de a kanadai és angol utászok, dacolva az aknavetőkkel, a tüzérséggel és a nehéz géppuskákkal, a megmaradt csónakokon továbbra is szállították a katonákat. Arthur Shearwood, áll. zászlóalj katonája, parányi lélekvesztőre akadt, amelybe a kanadaiak sebesülteket raktak be. Az egyik kanadai intett neki, hogy másszon be. A farmotort azonban nem tudták elindítani, ezért felszólítottak minden katonát, akinél puska volt, hogy azzal evezzen. Shearwood megbökte az előtte ülőt: – Gyerünk már – mondta –, evezz!
A katona rámeredt. – Nem bírok – mondta, és bekötözött vállára mutatott. – Oda a fél karom.
Robert Cain őrnagy hajnalig valamennyi emberét átszállította. “Robbo” Robinson törzsőrmesterrel a parton várakozott, hogy ő is sorra kerüljön – de egyetlen csónak sem bukkant már fel a túlpart felől. A csoportból valaki rámutatott egy kisebb léket kapott rohamcsónakra, amely ott ringott a közelükben, s egy katona vízbe ugrott, és partra vonszolta. Cain és Robinson a puskája agyával kezdett evezni, azok pedig, akiknek volt még rohamsisakjuk, a vizet merték vele. Amint a déli parton kikötöttek, a katonai rendőr egy pajtába irányította őket. Cain belépett, s az első, akit megismert, Hicks dandártábornok volt. Hicks odasietett hozzá. – Lám – szólította meg –, legalább akad itt egy tiszt, aki megborotválkozott.
– Jól neveltek, tábornok úr – vigyorodott el fáradtan Cain.
A védelmi övezet szélén, a német ágyúk tüzében még mindig sok ejtőernyős várakozott az esőben. Jóllehet néhány csónak megkísérelte, hogy füstgránátok fedezete alatt átkeljen, a nappali fényben lehetetlenné vált a kiürítés. Aki úszva vágott neki a Rajnának, azt elkapta a sebes sodrás, vagy géppuskatűz végzett vele. Némelyiknek sikerült átjutnia, mások olyan súlyosan megsebesültek, hogy meg sem próbálkozhattak – tehetetlenül kuporogtak a szakadó esőben, vagy elindultak északnak – vissza a” védelmi övezet tábori kórházaiba. Sokan úgy határoztak, hogy elrejtőznek, megvárják, míg besötétedik, azután újra megkísérelnek átjutni. Sokuknak sikerült is ilyen módon megmenekülniük.
A déli parton és Drielben az elnyűtt, mocskos katonák az egységüket keresték – ha volt mit. Az útjelzőként ledobott Stanley Sullivan őrmester, aki dacos üzenetét az iskolaterem táblájára véste, jól emlékezik még, hogy egy tiszt megkérdezte: – Hol az 1. zászlóalj? – Egy tizedes nyomban fölpattant: – Itt vagyunk, tisztelettel! – Vele együtt egy maroknyi elcsigázott ember próbált katonásan megállni. Robert Christie tüzér ütegének legénységét keresve, újra meg újra átnyomakodott a tömegen. Egyetlen ismerős arcot sem fedezett fel. Christie-nek is egyszerre könnybe lábadt a szeme: nem tudta, vajon megmaradt-e más is a 2. üteg legénységéből.
Urquhart tábornok útja Driel felé Thomas tábornok parancsnoksága előtt vezetett el. Nem volt hajlandó belépni, inkább kinn várt az esőben, amíg segédtisztje kocsit próbált szerezni. Erre azonban már nem volt szükség, mert Browning tábornok dzsipet küldött értük, s Urquhart egy tiszt kíséretében elindult a hadtestparancsnokságra. Szállásán, Nijmegen déli külvárosában, “Harry Cator őrnagy, Browning segédtisztje, bevezetett bennünket egy szobába, és azt ajánlotta, bújjunk ki nedves ruhánkból” – emlékezik Urquhart. A büszke skót tábornok azonban erre sem volt hajlandó. “Megátalkodottan ragaszkodtam ahhoz, hogy Browning olyannak lásson bennünket, amilyenek vagyunk – amilyenek voltunk. Hosszú várakozás után végre megjelent Browning, s “szokása szerint mintha skatulyából húzták volna ki”. Urquhart elgondolta, hogy úgy fest, “mintha díszszemléről érkezett volna, s nem a tábori ágyból kelt volna a csata kellős közepén”.
– Sajnálom, hogy a dolog nem úgy végződött, ahogyan reméltem – mondta Urquhart röviden a hadtest parancsnokának.
Browning itallal kínálta. – Mindent megtett, amit csak lehetett – vigasztalta.
Később, a hálószobájában, Urquhartnak azt kellett tapasztalnia, hogy a már oly régóta sóvárgott álom most is elkerüli a szemét. “Sok minden bántotta a lelkiismeretemet” – írta.
Valóban, volt miről elmélkednie. Az 1. légideszant-hadosztályt föláldozták, lemészárolták. 10005 főjéből mindössze 2163 angol ejtőernyős, valamint 160 lengyel, és a Dorset zászlóalj 75 embere jutott át a Rajnán. Kilencnapi harc után a hadosztálynak hozzávetőlegesen 1200 halottja volt, 6642-en pedig eltűntek, megsebesültek, vagy fogságba kerültek. Később kitudódott, hogy a németek is súlyos veszteségeket szenvedtek. – összesen 3300 főt, ebből 1100 volt a halott.
Véget ért tehát az arnhemi kaland, s a Market-Garden hadművelet is. A szövetségesek mást nemigen tehettek, mint hogy visszavonuljanak, és rendezzék soraikat. A háború pedig tovább zajlott, mind 1945 májusáig, “így fulladt kudarcba a háború legnagyobb légideszant-hadművelete – írta később egy amerikai történész. – Jóllehet Montgomery azt állította, hogy kilencvenszázalékos sikert hozott, kijelentése nem volt több az üres vigasznál. Arnhem kivételével minden kitűzött célt elértek, csakhogy Arnhem nélkül a többi fabatkát sem ért. Ennyi elszántság és áldozat árán a szövetségesek egy ötven mérföldes kiszögellést nyertek – amely sehová sem vezetett.”
A Rajnán túl sem állt készenlétben elég kocsi, talán mert nem hitték, hogy ennyien is visszajutnak, ezért aztán sokan gyalog voltak kénytelenek elindulni Nijmegenbe. Roland Langton, az Ír Gárdahadosztály kapitánya, zuhogó esőben állt az úton, és nézte az 1. légideszant-hadosztály elvonulását. Amint a holtra fáradt, mocskos katonák elbotorkáltak előtte, Langton hátrálépett. Szakasza minden tőle telhetőt megtett, hogy előrenyomuljon a nijmegen-arnhemi országút földhátján, mégis kínosan feszengett. “Szinte zavart éreztem, ha szólnom kellett hozzájuk.” Amint az ejtőernyősök elvonultak egy másik némán álló gárdista előtt, egyikük odakiáltott:
– Hol az ördögben jártál, pajtás?
– Öt hónapja harcolunk – válaszolta nyugodtan a gárdista.
William Chennel gárdatizedesnek is odaszólt egy ejtőernyős: – Mondd csak, öregem, kellemes utatok volt?
Eric Mackay kapitány már órák óta mozdulatlanul fürkészte az előtte elvonulok arcát. Alakulataiktól elszakadt katonákból álló kis egysége hősiesen állta meg a helyét az arnhemi hídnál, neki pedig sikerült átjutnia a folyón és elérnie Nijmegenbe. Most szakaszának tagjait kereste. Többségük el sem jutott az arnhemi hídig, de Mackay makacsul kereste őket az Oosterbeek felől özönlő tömegben. “A legszörnyűbb az arcuk volt – állapította meg a katonákról. – Valamennyien hihetetlenül nyúzottak és elcsigázottak voltak. Itt-ott egy régi harcos arcán jól olvashattam, hogy »teszek az egészre« mint akit sohasem lehet megtörni.” Mackay hajnalig nem mozdult el az út széléről. “Egyetlen ismerős arcot sem láttam. Csak néztem őket, és gyűlölködtem. Gyűlöltem azokat, akik a felelősek, és gyűlöltem a hadsereget határozatlanságáért, mert arra gondoltam, hogyan pocsékolhattak el annyi életet, hogyan vethettek ebek harmincadjára ilyen remek hadosztályt! S mindezt miért? Már világosodott, amikor Mackay visszatért Nijmegenbe. Itt végigjárta a gyűjtőhelyeket és a körletedet, mert a fejébe vette, hogy megtalálja az embereit. Osztagának kétszáz utásza közül, magát is beleszámítva, mindössze öten tértek vissza.
Mindazok a katonák és civilek, akiknek a feladata vagy sebesülése lehetetlenné tette átszállításukat, ott maradtak a túlsó parton. Kisebb csoportok, lekésve az átkelést, behúzódtak az elhagyott futóárkokba és lövegállásokba. Helyzetük immár reménytelenné vált. Az elsötétedett védelmi vonalban várták sorsuk beteljesedését.
Taffy Brace egészségügyi katona levitte utolsó járó sebesültjeit is a Rajnához, de a folyópart addigra elnéptelenedett. Brace velük együtt kuporgott a víz mellett, s egyszerre csak egy kapitányt látott közeledni.
– Mit tegyünk? – kérdezte Brace-től a tiszt. – Több csónak nem jön.
Brace a sebesültekre pillantott. – Gondolom, itt kell maradnom – válaszolta. – Nem hagyhatom őket magukra.
A kapitány kezet rázott vele, azután a katonákhoz fordúlt: – Sok szerencsét! – mondta. – Én megpróbálok átúszni.
Brace nézte, amint begázol a vízbe. – Magának is sok szerencsét! – kiáltott utána. – isten óvja!
Guy Rigby-Jones őrnagy, a Tafelbergben dolgozó egyik orvos számára “keserű pirula volt a hadosztály távozása”, de lankadatlanul folytatta munkáját. Szanitéccsoportokkal végigfésülte a szálloda környékének valamennyi házát, és beszállította a sebesülteket. Az egészségügyiek akárhányszor ölben vitték a sebesülteket a gyűjtőhelyekre, azután német teherkocsikra, mentőkocsikba és dzsipekre rakták őket, majd fölkaptak maguk is a kocsikra, és elindultak a hadifogolytáborokba.
Pare atya a Schoonoordban átaludta az éjszakát. Hirtelen fölriadt, és tudta, hogy valami szörnyűség történt. Azután arra döbbent rá, hogy szokatlan csönd üli meg a környéket. Átsietett a másik szobába, s azt látta, hogy egy egészségügyi katona teljes mellszélességében ott áll az ablaknál. Amikor meghallotta Pare lépteit, hátrafordult. – A hadosztály elment – közölte.
Pare, akinek senki egy szót sem szólt a kiürítésről, rámeredt. – Maga megőrült – förmedt rá.
A szanitéc a fejét rázta. Tessék csak kinézni – biztatta. – Valamennyien hadifoglyok vagyunk. A mieinknek vissza kellett vonulniuk. – Pare még mindig nem hitte. – Atyám, magának kell megmondania a sebesülteknek. Éntőlem nem telik.
Pare körbejárta a szállodát. “Igyekeztek bátran viselkedni – emlékezik –, de valamennyiünkön levertség lett úrrá.” Azután a nagyteremben, ahol a legtöbb sebesültet helyezték el, egy katona a zongorához ült, és slágeregyveleget játszott. A katonák énekelni kezdtek, és Pare azon kapta magát, hogy velük fújja.
“Furán hangzott az elmúlt napok borzalmai után – idézi fel ezt a reggelt. A németek először nem értették, de hamar megmagyaráztam nekik. A bizonytalanság, s hogy itt hagyták őket, igen nyomasztotta őket, s hogy balsejtelmeiktől szabaduljanak, énekelniük kellett.” Később, amikor Hendrika van der Vlist és más holland polgári lakosok elindultak; segítségére legyenek a német tábori kórházakba szállított sebesülteknek, Pare sajnálkozva intett nekik istenhozzádot. “Vélünk szenvedtek, velünk éheztek, szomjaztak, magukra egy pillanatra sem gondoltak.” Mihelyt eltűntek az utolsó mentőkocsik is a távolban, Pare meg az egészségügyiek fölrakták motyójukat egy német teherkocsira. “A németek segítettek nekünk – emlékezik. – Sajátos módon semmiféle ellenséges érzést nem mutattak. De mondania egyikünknek sem volt mit.” A kocsi elindult, és Pare komoran nézte a Schoonoord kormos romjait, “amelyek között csodákat műveltek”. “Szilárdan hittem, hogy egy-két nap kérdése, s a 2. hadsereg átkel a Rajnán, és visszafoglalja a területet, ha nem még aznap éjszaka.”
A templommal átellenben Kate ter Horst elbúcsúzott a sebesültektől, akik mind hadifoglyok voltak már. Öt gyermeke kíséretében, egy taligával elindult Apeldoorn felé. Kis idő múltán megállt, visszanézett otthonára, az ősi parókiára. “Egy napsugár ráhullott a tetőről alálógó rikítósárga ejtőernyőre” – írja. “Rikítósárga… Üdvözlet a légideszantosoktól… Isten veletek, barátaink… Isten óvjon benneteket.”
A fiatal Anje van Maanen ugyancsak Apeldoorn felé igyekezett, és minden elhaladó, a Tafelbergből sebesülteket vivő vöröskeresztes kocsiba és mentőautóba benézett, nincsen-e benn az édesapja. Anje a nénjével meg a fivérével újra meg újra olyan arcokat látott viszont, amelyeket az elmúlt héten az emlékezetébe vésett. Majd egy elszáguldó teherkocsin egyszer csak meglátta az apját. Felsikított, és rohanni kezdett utána. A kocsi fékezett, van Maanen doktor leugrott, és megölelte a családját. – Sohasem voltunk ennyire szegények, de ennyire gazdagok sem – mondta nekik. – Elveszítettük falunkat, otthonunkat, mindenünket; amink csak volt. De itt vagyunk együtt valamennyien, és élünk! – Van Maanen doktor visszakapaszkodott a kocsira, hogy gondoskodjék a sebesültekről, családjával pedig megállapodott, hogy Apeldoornban találkoznak. Anje sok száz menekült között gyalogolt tovább. Egyszer még megfordult és hátrapillantott. “Az ég bíborszínű volt – írja –, akárcsak az ejtőernyősök vére, amit értünk ontottak. Mind a négyen megmaradtunk, de ennek a reménytelen háborús hétnek a végén a harcok örök nyomot hagytak a lelkemben. Dicsőség minden drága, hős tommynak, s mindazoknak, akik életüket adták mások segítségére és megmentésére.”

Cora Baltussen sajátos csöndre ébredt Drielben. Szeptember 26-a, kedd délelőtt volt. A sebeitől nehezen és mereven mozgó Cora sehogy sem értette a nagy csöndet, és kisántikált a ház elé. A városka közepéből és a folyón túli Oosterbeekből füst gomolygott az égnek. A csatazaj azonban elült. Cora fölkapaszkodott kerékpárjára, és a város felé indult. Az utcák elnéptelenedtek, a katonák eltűntek. A távolban még megpillantotta egy Nijemegen felé igyekvő konvoj utolsó kocsijait. Az egyik romba dőlt drieli templom mellett néhány katona lézengett dzsipjei mellett. Cora rádöbbent, hogy az angolok és a lengyelek visszavonultak. Vége a harcnak – hamarosan visszatérnek a németek. Amint a kis katonacsoport felé indult, megkondult a harang a megtépázott templomtoronyban. Cora föltekintett. A harangtoronyban fenn bekötött fejű ejtőernyős üldögélt.
– Mi történt? – kiáltott föl hozzá Cora.
– Vége – kiáltotta le a katona. Mindennek vége. Kivonultunk. Mi vagyunk az utolsók.
– Miért harangoz akkor? – kérdezte Cora.
A katona még egyet rúgott a harangba. A kongás visszhangot vetett az ezeréves Driel fölött, s elhalt a távolban. A katona ismét letekintett.
– Mintha illendő lenne – mondta.

“Véleményem – bármily elfogult – az, hogy ha a hadműveletet kezdettől fogva megfelelően támogatják, és megkapjuk a szükséges légierőt, szárazföldi erőket meg az utánpótlást – sikerrel jártunk volna, dacára hibáimnak, a kedvezőtlen időjárásnak és a 2. SS-páncéloshadtest jelenlétének az arnhemi körzetben. Továbbra is a MARKET-GARDEN rendíthetetlen szószólója vagyok.”
Sir Bemard Montgomery tábornagy
Memoirs: Montgomery of Alamein, 267. o.

“Hazámnak nem telik egy újabb Montgomery-győzelem fényűzésére.”
Bernát, Hollandia hercegének nyilatkozata
e könyv szerzőjének.

Veszteséglista

A szövetséges haderők súlyosabb veszteségeket szenvedtek a Market-Garden hadművelet során, mint a gigantikus normandiai partraszálláskor. A történészek többsége egyetért abban, hogy a hadművelet első, 1944. június 6-i napján a szövetségesek összes vesztesége, 10000-12000 főre becsülhető, a Market-Garden kilenc napja során pedig a bevetett erők (a légideszant- és szárazföldi egységek) együttes vesztesége 17000 embernél többre rúgott.
Az angolok vesztették a legtöbbet: 13226 főt. Urquhart hadosztálya szinte megsemmisült. A 10005 főnyi arnhemi haderő vesztesége, beleértve a lengyeleket és a vitorlázógéppilótákat is, összesen 7578 fő volt. Ehhez számítandó még a R.A.F. 294 főnyi vesztesége pilótákban és legénységben, tehát a sebesültek, halottak és eltűntek teljes száma 7872 volt. Horrocks XXX. hadteste 1480 embert, az angol 8. és 12. hadtest pedig 3874 embert veszített.
Az amerikai veszteségeket, beleértve a vitorlázópilótákat és a IX. csapatszállító-parancsnokság személyzetét, 3974 főre teszik. Gavin tábornok 82. légideszant-hadosztálya 1432 embert, Taylor tábornok 101. hadosztálya 2118 embert, a repülőgépek legénysége pedig 424 embert veszített.
A teljes német veszteség máig sem ismeretes, de Arnhemben és Oosterbeekben 3300 fő volt a bevallott veszteségük, ebből 1300 a halott. A Markets-Garden teljes harci övezetét tekintve azonban ennél jóval többre tehetők Model veszteségei. Jóllehet semmiféle részletes adat nincs, hány ellenséges katona esett el, sebesült meg és tűnt el a neerpelti kitörésnél, a nijmegeni, gravei, vegheli, besti és eindhoveni harcokban, a német parancsnokokkal a háború után készített interjúim alapján, óvatos becslésem szerint is, a B. hadseregcsoport még vagy 7500-10000 főt veszített, legalább a negyedét halottakban.
Mekkorák voltak a holland polgári lakosság veszteségei? Senki meg nem mondhatja. Arnhemben és Oosterbeekben állítólag talán 500-an sem haltak meg. Ismerek azonban olyan véleményeket, hogy a veszteségek – vagyis a halottak, sebesültek és eltűntek száma – a Market-Garden hadművelet során elérte a 10000-et, de ebbe beleszámítják az arnheimi körzet erőszakos kiürítésének áldozatait is, valamint mindazokat, akiket a hadműveletet követő szörnyűséges télen a nélkülözés meg az éhínség vitt el.

TARTALOM

ELŐSZÓ 7

I. RÉSZ
A visszavonulás 9

II. rész
A terv 93

III. RÉSZ
A támadás 163

IV. RÉSZ
Az ostrom 269

V. RÉSZ
Der Hexenkessel 447
(A boszorkányüst)

VESZTESÉGLISTA 555

KIADTA AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓ
A KIADÁSÉRT AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓ IGAZGATÓJA FELEL
SZEDTE A NYOMDAIPARI FÉNYSZEDŐ ÜZEM (819723/08)
NYOMTA AZ ALFÖLDI NYOMDA
A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZÁMA: 6019 66-14-2
KÉSZÜLT DEBRECENBEN. 1982-BEN
FELELŐS SZERKESZTŐ: BÁRT ISTVÁN
A FORDÍTÁST AZ EREDETIVEL BARTOS TIBOR VETETTE EGYBE
A KÖNYVET LIENER KATALIN TERVEZTE
MŰSZAKI VEZETŐ: SZEGLETH KAROLY
KÉSZÜLT 101 000 PÉLDÁNYBAN. 32,2 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN
EU-d-8283
ISBN 963 07 2430 8