NNCL1754-5D2v2.0

Wilbur Smith
A hetedik tekercs

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Wilbur Smith: The Seventh Scroll

First published 1995 by Macmillan an imprint of Macmillan Publishers Limited

25 Eccleston Place, LONDON SW1W 9NF

Copyright &copy; Wilbur Smith 1995

All rights reserved

Fordította: Somló Ágnes 
Fedélterv: Császma József

Hungarian edition by &copy; Delej Kft. Hungarian translation &copy;
Somló Ágnes, 1995

Ezt a könyvet ismét feleségemnek,

Danielle-nek ajánlom.

Hiába áll már annyi boldog,

szerelemben eltöltött év mögöttünk,

mégis úgy érzem, mintha csak most kezdődne.

Oly sok minden vár még ránk.

A sivatag felől lassan bekúszó alkony bíborszínűre festette a homokdombokat. Mint valami vastag bársonyköpeny, elnémította a hangokat, így az este nyugodt volt és csöndes.
A homokdomb tetejéről jól látták az oázist és az azt körülölelő, aprócska falvakat. A lapos tetejű épületek fehérek voltak, és a föléjük magasodó datolyapálmáknál csupán az iszlám mecset meg a kopt keresztény templom nyúlt magasabbra. A hit bástyái a tó két oldalán, egymással szemben álltak.
A tó vize sötétlő homályba veszett. Egy kacsacsapat ereszkedett le gyors szárnyakon, és csupán egy halovány fehér folt látszott belőlük, közvetlenül a nádas mellett.
A domb tetején álló emberpár nagyon különbözött egymástól. A férfi magas volt, a háta kissé hajlott, és a lenyugvó nap sugarai megcsillantak ezüstös haján. A nő fiatal volt, harmincas éveinek elején járhatott, karcsú, élénk és csupa életerő. Sűrű, göndör haját egy keskeny bőrszíj fogta össze a tarkóján.
- Most már ideje lemennünk. Alia vár minket. - A férfi gyöngéd szeretettel mosolygott le rá. A nő a második felesége volt. Amikor első felesége meghalt, azt hitte, hogy a napfényt is magával vitte a sírba. Nem számított rá, hogy élete utolsó szakaszában még ilyen boldog lehet. Most itt volt neki a felesége és a munkája. Boldog, elégedett embernek tarthatta magát.
Felesége hirtelen ellépett mellőle, és kihúzta hajából a bőrszíjat. Megrázta a fejét, és miközben sűrű, sötét haja a vállára omlott, nevetett. Kedves hang volt. Aztán nekiiramodott a homokdomb meredek, síkos lejtőjének, hosszú szoknyája lebegett fürgén szökkenő lábai között. A lába formás volt és barna. Félútig sikerült megőriznie egyensúlyát, de aztán a gravitáció legyőzte, és elesett.
A férfi föntről elnézően mosolygott le rá. Néha olyan volt, mint egy gyerek. Máskor viszont komoly, méltóságteljes asszony. A férfi nem tudta biztosan, hogy melyiket kedveli jobban, de így is, úgy is szerette. A nő bukfencezve leért a domb aljára, felült, és még mindig nevetve kirázta hajából a homokot.
- Te jössz! - kiáltott fel neki. A férfi nyugodtan ment lefelé utána, kissé merev léptekkel, mely a közeledő öregséget jelezte, de egyensúlyát mindvégig megtartva ért le a domb aljára. Feleségét felsegítette. Nem csókolta meg, bár erős volt a kísértés, hogy megtegye. Az araboknál nem szokás nyilvánosan kimutatni az érzelmeket, még egy imádott feleség előtt sem.
A nő lesimította a ruháját és ismét összefogta a haját, mielőtt elindultak volna a falu felé. Megkerülték az oázis nádasát, és átmentek az öntözőcsatornák rozoga hídjain. Ahogy elhaladtak a földekről visszatérő parasztok mellett, azok mély tisztelettel üdvözölték a férfit.
- Szálem alejkum doktari! Békét önnek, doktor úr. – Tiszteltek minden tanult embert, de őt különösképpen, mivel sok-sok éven át mindig kedvesen bánt velük és családjaikkal. Közülük sokan korábban már az apjának is dolgoztak. Nemigen számított, hogy a parasztok zöme muzulmán, ő maga pedig keresztény volt.
Amikor a villához értek, Alia, az öreg házvezetőnő fogadta őket zsémbelődve és a homlokát ráncolva. - Késtek. Mindig késnek. Miért nem tudnak rendes időben hazaérni, mint más tisztességes népek? Van egy társadalmi rangunk, amit fenn kell tartanunk.
- Öreganyám, neked mindig igazad van - csipkelődött vele a férfi szelíden. - Mihez is kezdenénk, ha te nem törődnél velünk? – Azzal elküldte az idős asszonyt, aki még mindig mogorva képpel próbálta leplezni gazdája iránti gondoskodó szeretetét.
A teraszon fogyasztották el egyszerű vacsorájukat, mely datolyából, olajbogyóból, kovásztalan kenyérből és kecskesajtból állt. Már sötét volt, mire végeztek, de a sivatag fölött a csillagok oly fényesen ragyogtak, akár a gyertyaláng.
- Royan, virágom. - A férfi átnyúlt az asztal fölött és megérintette a kezét. - Ideje munkához látnunk. - Felállt és elindult dolgozószobája felé, mely a teraszra nyílt.
Royan al Simma egyenesen a szemközti fal mellett álló, magas páncélszekrényhez ment, és gyorsan beütötte a kombinációt. A páncélszekrény nemigen illett ebbe a szobába a régi könyvek és tekercsek közé, kirítt az ősi szobrok, leletek és sírtárgyak közül, melyeket a férfi egy életen át gyűjtött össze.
Amikor a nehéz ajtó kinyílt, Royan egy pillanatra hátralépett. Valahányszor, akár csak néhány röpke óra múltán, ismét megpillantotta a múltnak ezt az ereklyéjét, mindig végigbizsergett rajta a félelemmel vegyes, áhitatos tisztelet.
- A hetedik tekercs - suttogta, és összeszedte magát, hogy megérintse. Közel négyezer éves volt, és a történelem egyik korát megelőző, kiemelkedő géniusza írta. Egy olyan ember, aki immáron évezredek óta porrá vált, de Royannak sikerült megismernie, és legalább annyira tisztelte, mint a férjét. Ennek az embernek a szavai örökkévalók voltak, és tisztán szóltak Royanhoz a síron túlról, a paradicsomi mezőkről, a nagy háromság, Ozirisz, Ízisz és Hórusz világából, melyben ez az ember oly őszintén hitt. Éppoly őszintén, miként Royan egy másik, sokkal újabb keletű Szentháromságban.
Odavitte a tekercset a hosszú asztalhoz, melynél Duraid, a férje már munkához is látott. Felpillantott, amikor Royan letette elé az asztalra, és egy pillanatra férje szemében is látta azt a titokzatos révületet, ami őt is hatalmába kerítette. Duraid mindig azt akarta, hogy a tekercs ott legyen az asztalon, még akkor is, ha valójában nem volt szükségük rá. A fényképekkel meg a mikrofilmekkel dolgozott. Mintha a szöveg tanulmányozásakor valamiképp érezni akarta volna az ősi szerző láthatatlan jelenlétét maga mellett.
Aztán gyorsan eltűnt ez a révület, és ismét tárgyilagos, higgadt tudós volt. - Virágom, a te szemed jobb, mint az enyém - mondta. - Szerinted mi ez az írásjel?
Royan a válla fölött áthajolva tanulmányozta azt a hieroglifát, amire a tekercsről készült fényképen rámutatott. Egy pillanatig eltöprengett a jelen, majd kivette Duraid kezéből a nagyítót, és azon át nézte.
- Úgy tűnik, Taita ismét bevetett egy saját maga alkotta kriptogrammát, hogy egy kicsit bosszantson minket. - Úgy beszélt az ősi szerzőről, mint egy drága, de néha idegesítő barátról, aki még élő, lélegzik és megtréfálja őket.
- Hát akkor kénytelenek leszünk kitalálni - jelentette ki Duraid nyilvánvaló élvezett el. „Szerette ezt az ősi játékot. Ez volt élete munkája.
Kettesben dolgoztak az éjszaka hűvösében. Ez volt az az időszak, amikor a legjobban ment a munka. Néha arabul beszéltek, máskor meg angolul; számukra ez a két nyelv mintha egy lett volna. Sokkal ritkábban használták a franciát, a harmadik közös nyelvüket. Mindketten angol és amerikai egyetemeken tanultak, oly távol az ő „mi Egyiptomunk-jától". Royan szerette a „mi Egyiptomunk" kifejezést, amit Taita oly gyakran használt a tekercsekben.
Sok tekintetben különös rokonságot érzett ezzel a régi egyiptomival. Végül is egyenes leszármazottja volt. Kopt keresztény és nem arab, akik csak nemrég, nem egészen tizennégy évszázada foglalták el Egyiptomot. Az arabok új jövevények voltak ebben az ő Egyiptomában, míg az ő vére egyenesen visszavezetett a fáraók és a nagy piramisok korába.
Tíz órakor Royan kávét készített maguknak azon a faszén főzőn, amit Alia gyújtott meg nekik, mielőtt hazament családjához a faluba. A sötét, édes és erős főzetet vékony csészékből itták, melyet félig megtöltött a sűrű zacc. Miközben a kávét kortyolgatták, úgy beszélgettek, ahogy régi barátok szoktak.
Royan számára kapcsolatuk ezt jelentette: régi barátok. Azóta ismerte Duraidot, amióta régészeti doktorátusával a tarsolyában visszatért Angliából, és elnyerte azt az állást az Ókori Történettudományi Osztályon, melyet Duraid vezetett.
Ő volt Duraid asszisztense, amikor a Nemesek, avagy a Királynék Völgyében felnyitotta Lostris királynő sírját, a sírt, mely i. e. 1780 körül épülhetett.
Royan is osztozott csalódottságában, amikor felfedezték, hogy a sírt már valamikor az ókorban kirabolták, és megfosztották minden kincsétől. Mindössze a falakat és a sír mennyezetét borító csodálatos falfestmények maradtak meg.
Épp Royan volt az, aki a mögött a talapzat mögött dolgozott, melyen egykoron a szarkofág állt, a falfestményeket fényképezte, amikor a gipszvakolat egy része levált, és feltárult mögötte az a fülke, melyben a tíz alabástrom váza állt. Mindegyik vázában egy-egy papirusztekercs volt. Mindet Taita, a királynő rabszolgája írta és saját kezűleg rejtette el ezen a helyen.
Azóta az életük, Duraidé és az övé, mintha kizárólag ezek körül a papiruszdarabkák körül forogna. Bár volt rajtuk némi sérülés, helyenként megrongálódtak, de azért nagyjából épségben éltek túl közel négy évezredet.
És micsoda lenyűgöző történetet ismerhet meg belőlük az ember egy nemzetről, melyet maga alá gyűrt egy erősebb ellenség, lovakkal és harci szekerekkel felfegyverkezve, ami akkoriban még ismeretlen volt az egyiptomiak számára. A hikszosz hordák eltiporták őket, ezért a Nílus népe menekülni kényszerült. Királynőjük, a sír Lostrisának vezetésével követték a nagy folyót dél felé, szinte egészen a forrásáig, az Etiópmagasföld kegyetlen hegyei közé. Itt, azok közt a félelmetes hegyek közt temette el Lostris férje, Mamose fáraó mumifikált testét, aki még a hikszoszok elleni csata során halt meg.
Jóval ezután Lostris királynő visszavezette népét északra, ebbe az ő Egyiptomukba. Immáron saját lovaikkal és harci szekereikkel felfegyverkezve, egy, az afrikai vadonban kemény harcossá edződött nép zúdult vissza a nagy folyó kataraktáin át, hogy ismét harcra hívja a hikszosz hódítókat, majd végül győzedelmeskedve felettük, visszaszerezze tőlük Felső- és Alsó-Egyiptom kettős koronáját.
Ez a történet vonzotta, hatalmába kerítette egész lényét, és elbűvölte, ahogy ennek a réges-régi rabszolgának a papiruszra vetett hieroglifái egymás után feltárultak előtte.
Éveken át dolgoztak itt éjszakánként, a kairói múzeumban végzett napi munka után, az oázisbeli villában, de végül a tíz tekercset sikerült megfejteniük és átírniuk - mindet, kivéve a hetedik tekercset. Ez volt a talány, melyet a szerző oly homályos, ezoterikus jelekkel és utalásokkal tűzdelt tele, hogy az időnek ilyen távolából már szinte megfejthetetlen volt. Néhány olyan jelet is használt,
amilyennel még egyikőjük sem találkozott az eddigi munkássága során áttanulmányozott, több ezernyi szövegben. Világos volt mindkettőjük számára, hogy Taita ezeket a tekercseket azzal a szándékkal írta, hogy szeretett királynőjén kívül senki máshoz ne szóljon. Ez volt az utolsó ajándék, amit Lostrisnak adott, hogy magával vihesse a sírba.
Minden tudásukra, képzelőerejükre és találékonyságukra szükség volt, de most végre közeledtek ahhoz a ponthoz, hogy bevégezzék a feladatot. Sok volt még a hiányosság, és akadtak részek, ahol nem voltak biztosak benne, sikerült-e a megfelelő módon értelmezniük, de azért a kézirat váza már előttük állt, úgy, hogy felismerhető módon megjelentek annak az embernek a körvonalai, aki mindezt rájuk hagyományozta.
Most Duraid, miközben a kávéját kortyolgatta, megrázta a fejét, mint már annyiszor e munka során. - Engem ez megrémít - mondta. – Szörnyű felelősség. Mihez kezdjünk az itt összegyűjtött tudással? Ha mindez netán rossz kezekbe kerül... - Ismét kortyintott egyet kávéjából, mielőtt folytatta volna. - Még akkor is, ha a megfelelő emberekhez fordulunk vele, vajon hisznek-e majd ebben a közel négyezer éves anyagban?
- Miért kell másokhoz fordulnunk vele? - kérdezte Royan ingerült éllel a hangjában. - Miért ne tehetnénk meg egymagunk azt, amit meg kell tennünk? - Ilyenkor volt a leglátványosabb a köztük lévő különbség. A férfié volt az időskor megfontoltsága, a nőé pedig a fiatalság heves indulatossága.
- Te ezt nem érted - mondta Duraid. Royant mindig bosszantotta, amikor ilyet mondott, amikor úgy kezelte, ahogy az arabok kezelik asszonyaikat ebben a teljességgel férfivilágban. Ő ismerte azt a másik világot is, ahol a nők megkövetelték és meg is kapták a jogot, hogy egyenlőként kezeljék őket. Royan olyan ember volt, aki e két világ, a nyugati és az arab világ közt vergődött és ingadozott.
Royan édesanyja angol volt, aki a II. világháború nehéz évei alatt a Kairó-i Angol Nagykövetségen dolgozott. Ekkor ment férjhez Royan apjához, aki egy fiatal, egyiptomi katonatiszt volt Nasszer ezredes vezérkarában. A házasság nem volt túl sikeres, és nem is tartott tovább Royan serdülőkoránál.
Édesanyja ragaszkodott hozzá, hogy Royan Angliában, a szülővárosában, Yorkban jöjjön a világra. Azt akarta, hogy gyermeke brit állampolgár legyen. Miután szülei különváltak, ismét édesanyja ragaszkodott hozzá, hogy lánya az iskoláit Angliában végezze, de a szüneteket mindig apjával töltötte Kairóban. Apja fényes pályát futott be, végül a Mubarak-kormányban miniszteri rangot ért el. Édesapja iránti szeretete indította Royant arra, hogy sokkal inkább egyiptominak tartsa magát, mint angolnak.
Édesapja volt az, aki elrendezte házasságát Duraid al Simmával. Ez volt az utolsó dolog, amit halála előtt még elrendezett. Royan tudta, hogy már haldoklik, és nem volt szíve ellenkezni vele. Modern taníttatása arra ösztökélte, hogy ellenálljon annak a régi, kopt tradíciónak, miszerint a szülők egyeznek meg a házasságot illetően, de neveltetése, családja és egyháza mind e lázadás ellen szóltak. Végül behódolt és elfogadta.
Házassága Duraiddal, félelmei ellenére, nem bizonyult elviselhetetlennek. Akár még kényelmesnek és kielégítőnek is tarthatta volna, ha nem ismerkedett volna meg korábban a romantikus szerelemmel. De megismerte. Még az egyetemen szövődött szerelmi kapcsolat közte és Dávid között. A fiú eljuttatta őt az érzelmek tetőfokára, a szédítő önkívületbe, majd végül jött a kínzó szívfájdalom, amikor elhagyta őt, hogy feleségül vegyen egy szőke, angol rózsaszálat, akit a szülei is helyeseltek.
Tisztelte és szerette Duraidot, de éjszakánként néha még most is égett a vágytól, hogy egy magáéhoz hasonló, kemény, fiatal test súlyát érezze magán.
Duraid még mindig beszélt, pedig ő nem figyelt rá. Most ismét teljes figyelmét férjének szentelte. - Újfent beszéltem a miniszterrel, de véleményem szerint nem hisz nekem. Nahoot beszélhette tele a fejét azzal, hogy én egy kicsit bolond vagyok. - Szomorúan elmosolyodott. Nahoot Guddabi ambiciózus és jó összeköttetésekkel rendelkező helyettese volt. - Mindenesetre a miniszter szerint a kormánynak erre most nincs pénze, így külső finanszírozási lehetőségeket kell keresnem. Ezért aztán ismételten végigmentem a lehetséges szponzorok listáján, és leszűkítettem négyre. Természetesen ott van a Getty Múzeum, de én sosem szerettem egy hatalmas, személytelen intézménnyel dolgozni. Jobb szeretem, ha csupán egyetlen embernek kell felelnem, így mindig könnyebb döntésre jutni. - Ez egyáltalán nem volt új Royan számára, de azért kötelességtudóan hallgatta.
- Aztán ott van Herr von Schiller. Neki van pénze, érdeklődik is a téma iránt, de nem ismerem eléggé ahhoz, hogy teljes egészében megbízzam benne. - Egy pillanatra elhallgatott, és Royan már annyiszor hallgatta végig ezeket a töprengéseket, hogy előre sejtette, mi következik.
- Mi van az amerikaival? Híres gyűjtő - mondta ki férje helyett.
- Peter Walshsal nehéz együtt dolgozni. Hatalmas gyűjtőszenvedélye gátlástalanná tette. Egy kicsit félek tőle.
- Akkor ki marad? - kérdezte Royan.
Duraid nem válaszolt, mivel mindketten tudták a választ a kérdésre. Figyelmét ismét a munkaasztalt beborító anyagra fordította.
- Olyan ártalmatlannak tűnik, annyira egyszerű. Néhány régi papirusztekercs, egy-két fénykép, jegyzetfüzet és egy komputeranyag másolata. Nehéz elhinni, hogy mindez milyen veszélyes lehet, ha rossz kezekbe kerül. - Ismét felsóhajtott. - Akár még azt is mondhatjuk, hogy halálosan veszélyes.
Aztán felnevetett. - Egy kicsit elkalandoztam. Talán ez a késői óra az oka. Folytatjuk a munkát? Ezeken ráérünk később is tépelődni, miután már megfejtettünk minden rejtvényt, amit ez a vén gazember, Taita adott föl nekünk, és befejeztük a fordítást.
Az előtte lévő halomból felvette az első fényképet. Ez a tekercs középső részének egy részlete volt. - Balszerencsés dolog, hogy a papiruszon ez a sérülés pont ide esik. - Felemelte olvasószemüvegét, majd felrakta, mielőtt hangosan olvasni kezdett.
- „Sok lépcsőn át jut le az ember Hápi lakhelyére. Nagy nehézségek és temérdek erőfeszítés árán elértük a második lépcsőt, ahonnan nem haladtunk tovább, mivel itt történt, hogy a herceg isteni kinyilatkoztatást kapott. Álmában apja, a halott fáraó-isten felkereste, és a következő parancsot adta neki: - Nagy utat tettem meg, és elfáradtam. Ez az a hely, hol az örökkévalóságig pihenni fogok." - Duraid levette szemüvegét és Royanra nézett: - „A második lépcső." Nagyon pontos leírás. Taita itt nem a szokásos, körmönfontan csavaros önmaga.
- Térjünk vissza a műholdképekhez - javasolta Royan, és maga felé húzta a fényes lapot. Duraid megkerülte az asztalt és megállt mögötte.
- Nekem logikusnak tűnik, hogy azok a természetes terepjellegzetességek, melyek akadályt jelentettek számukra a szurdokban, zuhatagok vagy egy vízesés lehetett. Ha ez a második vízesés lenne, akkor az azt jelenti, hogy itt voltak... - Royan ujját a műholdkép egy pontjára helyezte, ahol a vékonyán kígyózó folyó átvágta magát a hegyek mindkét oldalon magasodó, sötét tömbjein.
Abban a pillanatban valami elvonta a figyelmét, és felkapta a fejét. - Hallgasd csak! - A hangja megváltozott, az ijedtségtől élesebbé vált.
- Mi az? - nézett fel Duraid is.
- A kutya - válaszolta.
- Az az átkozott korcs - helyeselt a férje. - Éjszakánként mindig kibirhatatlan lármát csap az ugatásával. Már megígértem magamnak, hogy megszabadulok tőle.
Abban a pillanatban elaludtak a villanyok.
A döbbenettől megmerevedtek a sötétben. A pálmaliget hátsó részében lévő pajta felől hirtelen elhallgatott a kivénhedt dízelgenerátor tompa dohogása. Ez a hang annyira hozzátartozott az oázisi éjszakához, hogy csak akkor vették észre, amikor elnémult.
Szemük hozzászokott a teraszajtón át bevilágító, halovány csillagfényhez. Duraid átment a szobán, és levette az olajlámpát az ajtó melletti polcról, amit épp ilyen esetekre készítettek oda. Meggyújtotta, majd arcán komikus lemondással Royanra nézett.
- Kénytelen vagyok lemenni...
- Duraid - vágott a szavába Royan -, a kutya!
A férfi egy pillanatig hallgatódzott, majd arcára enyhe nyugtalanság ült ki. A kutya elnémult odakinn az éjszakában.
- Biztosra veszem, hogy nincs mitől félnünk. - Azzal az ajtóhoz lépett, és Royan, nem tudta miért, hirtelen utánaszólt.
- Duraid, légy óvatos! - A férfi elutasítóan vállat vont, majd kilépett a teraszra.
Royan egy pillanatig azt hitte, hogy a szőlő árnya mozog a lugasban a sivatagi szélben, de az éjszaka nyugodt volt, szélcsendes. Aztán rádöbbent, hogy egy emberi alak siet át csöndesen a kockaköveken, és Duraid háta mögé kerül, amint férje megkerüli a kikövezett terasz közepén álló halastavat.
- Duraid! - sikoltott figyelmeztetőn, mire férje hirtelen visszafordult és magasra emelte a lámpát.
- Ki maga? - kiáltotta. - Mit akar itt?
A betolakodó némán támadt neki. Hagyományos, hosszú disdasa köntös volt rajta, fején fehér gutrah fejkendő. A lámpa fényében Duraid látta, hogy a férfi fejkendőjének sarkát az arca elé húzta, hogy ne lehessen felismerni vonásait.
A támadó háttal állt Royannak, így nem látta a kést jobb kezében, de az a felfelé döfő mozdulat, amivel megcélozta Duraid hasát, félreérthetetlen volt. Duraid felnyögött a fájdalomtól és összegörnyedt, a támadó pedig kihúzta a pengét, majd újból beleszúrt, de Duraid ezúttal eldobta a lámpát, és megragadta a kést fogó kart.
A leesett olajlámpa lángja villódzva ellobbant. A két férfi a homályban küzdött, de Royan látta az egyre növekvő, sötét foltot férje fehér ingének elején.
- Fuss! - üvöltötte Duraid. - Menj! Hozz segítséget! Nem tudom tartani! - Tudta, hogy Duraid szelíd ember, a könyvek és a tudás embere. Tisztán látta, hogy támadója jóval erősebb nála.
- Menj! Kérlek! Menekülj, virágom! - Hallotta férje hangjából, hogy gyengül, de még mindig kétségbeesett kitartással kapaszkodott támadója kést tartó kezébe.
Ezalatt a néhány, végzetes másodperc alatt teljesen megbénult a rémülettől és határozatlanságtól, de most lerázta magáról a bénultságot és az ajtóhoz futott. A félelemtől és attól a tudattól űzve, hogy segítséget kell hoznia Duraidnak, gyorsan, akár egy macska, átsiklott a teraszon, míg férje visszatartotta a betolakodót, így az nem tudta útját állni.
Átugrott az alacsony kőkerítésen a ligetbe, és majdnem egyenesen a másik férfi karjaiba szaladt. Felsikoltott és elkígyózott, midőn a férfi kinyújtott ujjai végigsiklottak arcán, és már majdnem sikerült megszabadulnia, de a férfi ujjai beleakaszkodtak vékony pamutblúzába.
Ezúttal látta a kést is a kezében, egy hosszú, ezüstös villanást a csillagfényben, ami újult erőfeszítésre sarkallta. A pamut kiszakadt és a férfi kezében maradt, ő meg szabad volt, de nem elég gyors ahhoz, hogy elkerülje a pengét. Érezte, ahogy belehasít felkarjába, mire kemény, fiatal testének minden erejével, amit a pánik megsokszorozott, támadója felé rúgott. Érezte, hogy a férfi altestének lágy részét találta el, de olyan erővel, hogy abba még a saját térde és a bokája is belesajdult, támadója pedig felüvöltött, és térdre esett.
Aztán már futott is tovább, át a pálmaligeten. Először csak céltalanul rohant, azt se tudta, merre tart. Egyszerűen csak futott, amerre száguldó, fürge lábai vitték, hogy minél messzebbre kerüljön tőlük. Aztán fokozatosan sikerült úrrá lennie páni rémületén. Hátrapillantott, és látta, hogy senki sem követi. Ahogy a tó széléhez ért, lelassított, hogy tártalékolja erejét, aztán megérezte saját, melegen csorduló vérét, amint végigfolyik a karján, és lecsöppen ujjai hegyén.
Megállt, és hátát az egyik pálma durva törzsének támasztotta, miközben szakadt blúzából letépett egy csíkot, és sietve bekötözte vele a karját. Annyira reszketett a rémülettől és a kimerültségtől, hogy még ép kezével is csak ügyetlenül matatott. Fogával és bal kezével kötött csomót a hevenyészett kötésre, és a vérzés csökkent, lelassult.
Nem tudta pontosan, vajon merre fusson tovább, amikor meglátta a halovány lámpafényt Alia kunyhójának ablakában, a legközelebbi öntözőcsatorna túlpartján. Ellökte magát a pálmafától és elindult arrafelé. Alig száz lépésnyit tehetett meg, amikor a háta mögül, a liget felől egy hangot hallott, arabul beszélt: - Yusuf, nem akadt a nő az utadba?
Abban a pillanatban egy elemlámpa fénye villant fel előtte a sötétben, és egy másik hang hallatszott: - Nem, nem láttam.
Még néhány másodperc, és Royan egyenesen beléjük ütközött volna. Lekuporodott és kétségbeesetten körülnézett. Háta mögött, a ligetben egy másik elemlámpa fénye villant, pontosan azon az ösvényen, amelyen ő jött. Ez nyilván az a férfi volt, akit megrúgott, de a lámpa fényének gyors és könnyed mozgásából megállapíthatta, hogy már tökéletesen rendbe jött.
Két irányból elzárták az útját, ezért visszafordult a tó felé. Arra volt az országút is. Ha szerencséje van, esetleg jár arra még valaki ezen a késői órán. Megbotlott a hepehupás talajon, elesett és megütötte, felhorzsolta a térdét, de nyomban felpattant és továbbsietett. Amikor másodszor is elesett, kinyújtott bal keze egy kerek, sima, narancs méretű kőhöz ért. Ahogy továbbment, magával vitte a követ; ez a fegyver egy kis biztonságot nyújtott.
Sérült karja fájni kezdett, és űzte a Duraidért érzett aggodalom. Tudta, hogy férje súlyosan megsebesült, mivel látta a belé döfött kés irányát és erejét. Segítséget kell kerítenie. Mögötte a két férfi lámpája pásztázta a ligetet, és ő már nemigen tudta tartani előnyét. Egyre közeledtek hozzá - tisztán hallotta hangjukat.
Végre elérte az országutat, apró, megkönnyebbült nyögéssel kimászott az árokból a halovány, kavicsos útra. A lába remegett, alig bírta tartani magát, de azért elindult a falu felé.
Még az első kanyarig se ért, amikor a pálmafák közül egy autó reflektora közeledett lassan felé. Az út közepére rohant.
- Segítsen! - kiáltotta arabul. - Kérem, segítsen nekem!
A kocsi elérte a kanyart, és még mielőtt a reflektorok elvakították volna, Royan látta, hogy egy sötét színű kis Fiat. Ott állt az út közepén és a karjával integetett, hogy megállítsa a vezetőt, miközben a reflektorok fényében olyan volt, mintha egy színház színpadán lett volna.
A Fiat megállt előtte, mire ő odafutott a vezető ajtajához és a kilincset rángatta. - Kérem, segítenie kell nekem...
Az ajtó belülről kinyílt, méghozzá olyan erővel, hogy Royan elvesztette az egyensúlyát. A sofőr kipattant az útra, és sérült karjának csuklójánál fogva megragadta. A Fiathoz vonszolta, majd kinyitotta a hátsó ajtót.
- Yusuf! Bacheet! - kiáltotta a férfi a sötét liget felé. Elkaptam. - És Royan hallotta a válaszkiáltásokat, majd látta, amint a lámpák fénye feléjük irányul. A sofőr megpróbálta a fejénél fogva benyomni a hátsó ülésre, ám ekkor Royan rádöbbent, hogy a követ még mindig ott szorongatja ép kezében. Kissé elfordult, összeszedte minden erejét és a markában a kővel, oldalról a férfi fejére sújtott. Pontosan a halántékán találta el. A férfi szó nélkül a kavicsos útra zuhant és ott hevert mozdulatlanul.
Royan ledobta a követ, és teljes gőzzel futásnak eredt az úton, de közben észrevette, hogy az elemlámpák fényében rohan, melyek megvilágítják minden mozdulatát. A két férfi a ligetben felkiáltott, majd szinte egyszerre értek fel nyomában az útra.
Ahogy hátrapillantott, látta, hogy egyre gyorsabban közelednek, és rájött, hogy egyetlen esélye, ha letér az útról, vissza a sötétségbe. Elfordult és levetette magát a töltésről. Abban a pillanatban derékig a tó vizében találta magát. A sötétségben és a zűrzavarban elvétette az irányt. Nem vette észre, hogy már elérte azt a pontot, ahol az út a víz szélén, a gát mentén fut. Tudta, arra már nincs ideje, hogy visszamásszon az útra, és azt is tudta, hogy előtte sűrű papiruszsás meg nádas terül el, ahol esetleg sikerül elrejtőznie.
Begázolt a vízbe, mígnem a tó alja hirtelen, meredeken mélyülni kezdett lába alatt, kénytelen volt úszva folytatni útját. Mellúszása ügyetlen volt, mivel szoknyája és sérült karja akadályozta tempózását. Mindazonáltal lassú, óvatos mozgásával szinte meg sem zavarta a víz nyugodt felszínét, és még mielőtt a két férfi elérte volna az útnak azt a pontját, ahol leugrott, sikerült eljutnia a sűrű nádasig.
Bement a nádas sűrűjébe és lesüllyedt a víz alá. Még mielőtt a víz ellepte volna az orrát, érezte, hogy lábujja megérinti a tó fenekének lágy iszapját. Ott állt csöndessen, csupán a feje teteje látszott ki a vízből és arcát elfordította a part felől. Tudta, hogy sötét haja nem fogja visszaverni a fürkésző lámpák fényét.
Bár a víz a fülét is ellepte, azért hallotta a férfiak izgatott hangját az út felől. Lámpáik fényét a víz felé fordították, és a nádasba világítva keresték őt. Az egyik lámpa fénye egy pillanatig megvilágította a fejét és már épp egy nagy levegőt vett, hogy teljesen alámerüljön, amikor a fénysugár továbbment, és ebből rájött, hogy nem vették észre.
Az a tény, hogy még az egyenesen rá irányuló fényben is észrevétlen maradt, bátorságot öntött belé, és fejét kissé elfordítva, egyik fülét kiemelte a vízből, hogy tisztán hallja üldözői hangját.
Arabul beszéltek, és felismerte a Bacheet nevezetű ember hangját. Úgy tűnt, ez volt a főnök, mivel ez adta a parancsokat.
- Eredj be oda, Yusuf, és hozd ki azt a szajhát. Hallotta, ahogy Yusuf lecsúszik a töltésen és egy csobbanással a vízbe ér.
- Menj beljebb - utasította Bacheet. - Abba a nádasba, oda, ahova a lámpával világítok.
- Túl mély. Nagyon jól tudod, hogy nem tudok úszni. Ellepi a fejemet.
- Ott! Közvetlenül előtted. Abban a nádasban. Látom a fejét - biztatta Bacheet, és Royan attól félt, hogy mégis észrevették. Lebukott a víz alá, amilyen mélyre csak tudott.
Yusuf a vizet nehézkesen paskolva közeledett a nádasnak ahhoz a pontjához, ahol Royan rejtőzött, amikor hirtelen egy robajló mozgolódás riasztotta meg még Yusufot is, aki hangosan felkiáltott: - Dzsinnek! Isten védelmezz meg engem! -, és egy csapatnyi kacsa váratlanul felemelkedett a vízről, majd zajos szárnycsapkodással a sötétlő égbe emelkedtek.
Yusuf elindult vissza a part felé, és még Bacheet fenyegetései sem tudták rávenni, hogy folytassa az embervadászatot.
- A nő nem olyan fontos, mint a tekercs - tiltakozott, miközben visszamászott az útra. - Ha nincs tekercs, nincs pénz. A nő ráér, tudjuk, hogy hol találjuk.
Royan kissé kiemelte a fejét, és látta, hogy a lámpák fénye elindul vissza a Fiat felé, melynek reflektorai még mindig égtek. Hallotta, ahogy a kocsiajtók becsapódnak, majd a motor felzúgott, és elhajtottak a villa felé.
Túlságosan rémült és kétségbeesett volt ahhoz, hogy egyáltalán megpróbálja elhagyni rejtekhelyét. Attól félt, hogy egyikőjük ott maradt az úton, és arra vár, hogy ő előjöjjön. Lábujjhegyen állt, a víz a szájáig ért, és reszketett, nem annyira a hidegtől, mint inkább a megrázkódtatástól, miközben eltökélte, hogy megvárja a napfelkeltét, amikor már biztonsággal előbújhat.
Jóval később, amikor észrevette az eget megvilágító tűz fényét, és a pálmák törzse közt felcsapó lángokat, csak akkor feledkezett meg saját biztonságáról, és kivonszolta magát a partra.
Ott térdelt a víz szélén az iszapban, vacogott, reszketett és lihegett, gyenge volt, a vérveszteségtől, a kimerültségtől és a félelemtől, miközben nedves hajának és a lecsurgó víznek függönyén át kémlelte a lángokat.
- A villa! - suttogta. - Duraid! Jaj, kérlek Istenem, ne! Ne! Feltápászkodott, majd tántorogva elindult lángokban álló otthona felé.

Bacheet lekapcsolta a kocsi reflektorát és leállította a motort is, mielőtt a Fiat rákanyarodott volna a villa behajtójára, majd hagyta, hogy lecsorogjon, és megállt a terasz alatt.
Mindhárman kiszálltak a kocsiból, és felmentek a lépcsőn a kikövezett teraszra. Duraid teste még mindig ott hevert a halastó mellett, ahol Bacheet hagyta. Elhaladtak mellette, anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetettek volna rá, majd bementek a sötét dolgozószobába.
Bacheet letette az asztalra a nála lévő olcsó, nejlon kézitáskát.
- Már így is épp elég időt elvesztegettünk. Most gyorsan kell dolgoznunk.
- Yusuf hibája - tiltakozott a Fiat sofőrje. - Hagyta, hogy a nő elmeneküljön.
- Te is elkaphattad volna az úton - förmedt rá Yusuf -, és ugyanúgy elbaltáztad.
- Elég! - szólt rá mindkettőjükre Bacheet. - Ha azt akarjátok, hogy megkapjátok a pénzeteket, akkor jobb, ha nem követtek el több hibát.
Az elemlámpa fényével Bacheet rávilágított a tekercsre, ami még most is ott feküdt az asztalon. - Ez az. - Biztos volt benne, mivel fényképen megmutatták neki, nehogy elvétse. - Mindent akarnak - a térképeket meg a fotókat. A könyveket és a papírokat is, ami az asztalon van, mindent, amit munka közben használtak. Ne hagyjatok itt semmit.
Gyorsan berámoltak mindent a kézitáskába, majd Bacheet behúzta a cipzárat.
- Most pedig a doktor következik. Hozzátok be ide.
A másik kettő kiment a teraszra és a test fölé hajolt. Mindegyikük megragadta Duraid egyik bokáját és átvonszolták a teraszon, be a dolgozóba. Duraid feje tehetetlenül ütődött neki a kőküszöbnek, és vére hosszú, nedves csíkot hagyott a kövezeten, mely csillogott az elemlámpa fényében.
- Hozzátok a lámpát! - adta ki az utasítást Bacheet, mire Yusuf visszament a teraszra, és felvette az olaj lámpát onnan, ahová Duraid ledobta. A láng kialudt. Bacheet a füléhez emelte a lámpát és megrázta.
- Tele van - mondta elégedetten, majd lecsavarta a tartály tetejét. - Rendben - mondta a másik kettőnek -, vigyétek a táskát a kocsiba.
Miközben azok kisiettek, Bacheet rálocsolta Duraid ingére és nadrágjára a lámpa petróleumát, majd odament a könyvespolchoz, és a maradékot az ott összezsúfolt könyvekre, meg kéziratokra öntötte.
Ledobta a kiürült lámpát, majd disdasájának szoknyája alá nyúlt, és elővett egy doboz gyufát. Meggyújtotta, és a könyvespolcon végigcsordult, nedves petróleumcsíkhoz érintette. Nyomban meggyulladt, és a lángok villámgyorsan terjedtek felfelé, összezsugorították és megfeketítették a kéziratok széleit. Megfordult és visszament oda, ahol Duraid feküdt. Meggyújtott még egy gyufát, majd a vér- és petróleumfoltos ingre dobta.
Kékes láng táncolt Duraid mellkasa felett. Aztán a láng színe megváltozott, ahogy belekapott az ing anyagába, és alatta a húsba. Narancsszínűvé vált, és kormos füstcsík tekergett fölfelé villódzó taréjából.
Bacheet az ajtóhoz rohant, majd át a teraszon és le a lépcsőn. Ahogy bemászott a Fiat hátsó ülésére, a sofőr sebességbe kapcsolt és villámgyorsan elhajtott.
Duraid magához tért a fájdalomtól. Rendkívül erősnek kellett lennie a fájdalomnak ahhoz, hogy visszatérjen arról a távoli helyről, az élet és a halál pereméről, ahol eddig lebegett.
Felnyögött. Az első dolog, ami eljutott tudatáig, miután visszanyerte eszméletét, az saját, égő húsának szaga volt, aztán teljes erővel tört rá a kín. Teste vadul megvonaglott, mire kinyitotta a szemét, és végignézett magán.
Ruhája fekete volt és füstölögve parázslott, a fájdalom pedig oly irtóztató volt, amilyet még életében nem érzett. Homályosan rádöbbent, hogy ég körülötte az egész szoba. Füst és hőség hullámzott körötte, melyen át alig tudta kivenni az ajtó körvonalát.
A fájdalom olyan iszonyatos volt, hogy szeretett volna véget vetni neki. Meg akart halni, hogy ne kelljen tovább szenvednie. Aztán eszébe jutott Royan. Megperzselődött, elfeketedett ajkaival megpróbálta kimondani a nevét, de nem jött ki hang a torkán. Csak feleségének gondolata adott neki elég erőt ahhoz, hogy megmozduljon. Átgördült a hasára, így hátát is kitette a forróságnak, ami eddig még védve volt. Hangosan felnyögött, majd ismét átfordult, és egy kicsivel közelebb került az ajtóhoz.
Minden egyes mozdulat újabb erőfeszítést követelt, és kínszenvedések újabb rohamát kellett kiállnia, de amikor ismét a hátára gördült, rájött, hogy friss levegő árad be a nyitott ajtón, mely táplálja a tüzet. Egy lélegzetnyi az édes, sivatagi levegőből felélesztette, és épp elég erőt adott neki ahhoz, hogy átlendítse magát a küszöbön, ki a terasz kövének hűvösére.
Ruhája és teste még mindig égett. Erőtlenül a mellkasára ütött, hogy megpróbálja eloltani a lángokat, de keze csupán egy fekete, égő mancs volt.
Aztán eszébe jutott a halastó. Az a gondolat, hogy megkínzott testét belevetheti abba a hideg vízbe, új erőt adott neki, tekeregve vonaglott végig a kőlapokon, akár egy összezúzott gerincű kígyó.
Hamvadó testéből csípős füst áradt, ami fojtogatta, és erőtlenül köhögött, de azért kitartóan haladt tovább. Saját megsült bőrének darabjait hagyta ott a kiemelkedő kőperemen, ahogy átgördült rajta és beesett a vízbe. Sistergő gőz halovány felhője homályosította el látását, olyannyira, hogy egy pillanatra azt hitte, megvakult. Az a kín, amit a hideg víz okozott nyers, összeégett húsának, oly elviselhetetlen volt, hogy ismét elvesztette eszméletét.
Amikor újból magához tért, és kiemelte csöpögő fejét a sötétség felhői közül, látta, hogy a kert felől, a terasz túloldalán egy tántorgó alak jön fel a lépcsőn.
Egy pillanatra azt hitte, hogy kínjainak rémképét látja, ám amikor az égő villa fénye rávetült, felismerte Royant. Nedves haja kuszán tapadt arcához, ruhája tépett volt, csurgott belőle a víz és iszap, zöld algafoltok éktelenkedtek rajta.
A jobb karján lévő sáros rongydarabból szivárgott a vére, melyet rózsaszínné halványított a mocskos víz.
Royan nem látta őt. Megállt a terasz közepén és elborzadva meredt be az égő szobába. Duraid odabenn volt? Elindult befelé, de a hőség tömör falként útját állta, és megtorpant. Abban a pillanatban a tető beszakadt, és a lángoszlop szikrázó robajjal tört az éjszakai ég felé. Royan meghátrált és karját védelmezőn emelte arca elé.
Duraid megpróbálta magához hívni, de nem jött ki hang füstperzselte torkán. Royan megfordult és elindult lefelé a lépcsőn. Duraid rájött, hogy felesége nyilván segítségért indul. Még egy utolsó, hatalmas erőfeszítést tett, mire érdes, károgásszerű hang hagyta el megfeketedett, összeégett ajkait.
Royan hirtelen megfordult és rámeredt, majd felsikoltott. Férje feje már nem volt emberi fej. A haja eltűnt, leégett, és bőre cafatokban lógott arcáról, álláról. A megfeketedett kéreg alól helyenként nyers húsdarabok tűntek elő. Royan elhátrált tőle, mintha valami irtóztató szörnyeteget látna.
- Royan - recsegte, a hangja szinte felismerhetetlen volt. Egyik kezét esdeklőn emelte felesége felé, aki odaszaladt a tóhoz és megfogta kinyújtott kezét.
- Szűz Máriám, mit tettek veled? - zokogta, de amikor megpróbálta kihúzni férjét a vízből, kezéről a bőr egyetlen darabban, mint valami szörnyű orvosi gumikesztyű a kezében maradt, és Duraid keze csupán egy vérző, csupasz, nyers húscafat maradt.
Royan térdre hullt a halastó pereme mellett, a víz fölé hajolt, és karjai közé ölelte férjét. Tudta, nincs annyi ereje, hogy kiemelje a vízből, anélkül, hogy ne okozzon neki újabb, szörnyű sérüléseket. Mindössze annyit tehetett, hogy karjában tartja és megpróbál vigaszt nyújtani neki. Rádöbbent, hogy Duraid haldoklik - nincs ember, aki ily irtóztató sérüléseket túlélne.
- Hamarosan segítségünkre jönnek - suttogta neki arabul. - Valaki biztosan észreveszi a tüzet. Bátorság, férjem, nemsokára megjön a segítség.
Duraid halálos sérüléseinek kínjától és attól a gyötrelmes erőfeszítéstől, amivel beszélni próbált, rángatódzott és vonaglott karjai között.
- A tekercs? - Hangját alig lehetett kivenni. Royan felnézett a pusztító tűzre, ami házukat ölelte körül, és megrázta a fejét.
- Az már nincs meg - mondta. - Elégett vagy ellopták.
- Ne add fel - motyogta férje. - Minden munkánk...
- Már nincs meg - mondta újra. - Senki sem hisz nekünk anélkül...
- Nem! - Duraid hangja gyönge volt, de indulatos. - Értem, az én utolsó...
- Ne mondj ilyet - könyörgött neki Royan. - Rendbe fogsz jönni.
- Ígérd meg - követelte férje. - Ígérd meg nekem!
- Nincs szponzorunk. Egyedül vagyok. Egyedül nem tudom megcsinálni.
- Harper! - mondta Duraid. Royan olyan közel hajolt hozzá, hogy füle hozzáért megégett ajkaihoz. - Harper - ismételte meg férje. - Erős... kemény... okos ember... - és akkor Royan megértette. Hát persze, Harper volt az utolsó, a negyedik név a szponzorok listáján. Bár az utolsó helyen állt, Royan valahogy mindig is tudta, hogy Duraid sorrendje valójában fordított. Nicholas Quenton-Harper volt az igazi választottja. Oly gyakran beszélt erről az emberről, és mindig tisztelettel, melegséggel, sőt időnként áhítattal szólt róla.
- De mit mondjak neki? Nem ismer engem. Hogyan győzhetném meg? A hetedik tekercs eltűnt.
- Bízzál benne - suttogta Duraid. - Jó ember. Bízzál benne... - Rettentő esdekléssel mondta: - Ígérd meg nekem!
Aztán Royannak eszébe jutott a jegyzetfüzet meg a számítógépében lévő Taita-anyag, ami Gizában, Kairó külvárosában lévő lakásukban maradt. Azért nem veszett el minden. - Igen - egyezett bele -, megígérem neked, férjem, megígérem.
Bár megcsonkított arca emberi érzelmeket már nem mutathatott, hangjából halovány elégedettség hallatszott, amikor azt suttogta: - Virágom! - Aztán feje előrehanyatlott, és Royan karjai közt meghalt.

A falubeli parasztok Royant még mindig a halastó mellett térdepelve találták, amint karjában tartja férjét és suttog neki. Addigra a lángok már lecsendesedtek, és a hajnal halovány fénye erősebb volt, mint hamvadó parazsuk.
A múzeum és az Ókori Történettudományi Osztály minden vezető munkatársa jelen volt a gyászszertartáson az oázis templomában. Még Atalan Abou Sin, Duraid felettese, a kulturális és idegenforgalmi miniszter is kihajtott Kairóból fekete, légkondicionált, hivatali Mercedesével.
Royan mögött állt, és bár muzulmán volt, együtt mondta a többiekkel a szertartás válaszait. Nahoot Guddabi nagybátyja mellett állt. Nahoot édesanyja volt a miniszter legkisebb húga, ami, ahogy arra egyszer Duraid gúnyosan rámutatott, épp elég volt ahhoz, hogy pótolja unokaöccse képzettségének és régészeti tapasztalatainak hiányát, valamint a vezetésre való alkalmatlanságát.
Tikkasztóan meleg nap volt. Odakinn a levegő hőmérséklete harminc fok felett lehetett, és még a kopt templom fedett árkádjainak homályában is nyomasztó volt a hőség. A sűrű tömjénfüstben, ahogy a fekete ruhás papok az ősi szertartás szövegét mormolták, Royan úgy érezte, hogy nyomban megfullad. Jobb karjában a varratok égtek és húzódtak, miközben, valahányszor a díszes, aranyozott oltár előtt álló, hosszú, fekete koporsóra nézett, megjelent előtte Duraid kopasz, összeégett feje. Ilyenkor ültében is megtántorodott, minden erejét össze kellett
szednie, nehogy kizuhanjon a székéből.
Végre aztán befejeződött a szertartás, és kijutott a szabad levegőre, a sivatagi napsütésbe. Ám kötelezettségei még akkor sem értek véget. Legfőbb gyászolóként a koporsó mögött haladt, midőn a menet elindult a pálmaligeten át a temető felé, ahol Duraidot már várták rokonai a családi mauzóleumban.
Mielőtt Atalan Abou Sin visszatért volna Kairóba, kezet fogott vele, és néhány szóval részvétét nyilvánította. - Szörnyű dolog ez, Royan. Személyesen beszéltem a belügyminiszterrel. Higgye el nekem, el fogják kapni a vadállatokat, akik ezt a borzalmat elkövették. Kérem, szedje össze magát, annyi szabadságot kap, amennyire csak szüksége van, a múzeumi munkája megvárja - mondta neki.
- Hétfőn már benn leszek az irodámban - mondta Royan, mire a miniszter elővett egy noteszt sötét, kétsoros zakójának zsebéből. Belelapozott, majd bejegyzett valamit, mielőtt ismét Royanra nézett.
- Akkor délután jöjjön be hozzám a Minisztériumba. Négyre – mondta neki. Azzal várakozó Mercedeséhez ment, miközben Nahoot Gubbadi lépett előre, hogy kezet fogjon Royannal. Bár bőre fakó volt, és kávészín foltok húzódtak sötét szeme alatt, magas volt és elegáns, a haja sűrű és hullámos, a foga pedig hófehér. Tökéletes szabású öltönyt viselt, és drága kölni halványan finom illata áradt belőle. Az arca komor volt és szomorú.
- Jó ember volt. Én igazán nagyra becsültem Duraidot mondta Royannak, aki válasz nélkül csak rábólintott erre a kirívó hazugságra. Duraid és helyettese nemigen kedvelték egymást. Férje soha nem engedte meg Nahootnak, hogy a Taita-tekercseken dolgozzon; különös tekintettel a hetedik tekercsre, aminek még csak a közelébe sem engedte, és ez keserű ellenségeskedést szított közöttük.
- Remélem, Royan, hogy megpályázza az igazgatói állást - mondta. - Ön igazán jól képzett szakember, aki valóban alkalmas erre a munkára.
- Köszönöm, Nahoot, ez igazán kedves öntől. Még nem volt rá módom, hogy a jövőről gondolkodjam, de ön nem pályázza meg?
- De igen - bólintott rá. - Ez azonban nem jelenti azt, hogy más ne pályázhatna rá. Megeshet, hogy épp ön kapja meg az állást – mondta öntelt mosollyal. Royan nő volt az arab világban, ő pedig a miniszter unokaöccse. Nahoot pontosan tudta, hogy a mérleg nyelve szinte teljes egészében felé billen. - Barátságos riválisok? - kérdezte a férfi.
Royan szomorúan elmosolyodott. - Legalábbis barátok. Erre igazán nagy szükségem lesz a jövőben.
- Tudja jól, hogy sok barátja van. Az osztályon mindenki szereti önt, Royan. - Ez legalább igaz lehet - gondolta Royan. A férfi pedig mézesmázosan folytatta. - Megengedi, hogy visszavigyem Kairóba? Biztos vagyok benne, hogy nagybátyámnak nem lesz ellenvetése.
- Köszönöm, Nahoot, de a saját kocsimmal jöttem, és ma éjjel itt kell maradnom az oázisban, hogy elrendezzem Duraid ügyeit. - Ez nem volt igaz. Royan azt tervezte, hogy még aznap este visszamegy a gizai lakásba, de valamilyen oknál fogva, amit maga sem tudott pontosan, nem akarta, hogy Nahoot tudomást szerezzen terveiről.
- Akkor hétfőn találkozunk a múzeumban.
Royan elhagyta az oázist, amint meg tudott szabadulni a rokonoktól, a család barátaitól és a parasztoktól, akik közül sokan egész életükben Duraid családjának dolgoztak. Royan bénultnak és elszigeteltnek érezte magát, így aztán részvétük és jámbor buzdításaik mind értelmetlennek tűntek és nem nyújtottak vigaszt.
A sivatagon átvezető makadámút még ezen a késői órán is forgalmas volt, folyamatos járműsorok haladtak mindkét irányban, mivel másnap péntek volt és jött a sabbath. Sérült karját kihúzta a felkötő kendőből, így nem nagyon akadályozta a vezetésben. Egészen jól haladt. Ennek ellenére, már elmúlt öt óra, mire feltűnt szeme előtt a sivatag homokos sivárságából kiemelkedő zöld vonal, mely Egyiptom nagy ütőere, a Nílus mentén elterülő keskeny, öntözött és művelt földsáv kezdetét jelezte.
Ahogy közeledett a főváros felé, a forgalom szokás szerint sűrűbb lett, és már teljesen besötétedett, mire elérte a gizai bérházak tömbjét, mely a folyóra nézett, és azokra a hatalmas, kőből épült síremlékekre, melyek oly magasan és tömören emelkedtek az esti ég felé, és amelyek számára szülőföldje szívét és történetét jelentették.
Az épület föld alatti garázsában hagyta Duraid öreg, zöld Renault-ját, majd beszállt a liftbe és felment a legfelső emeletre.
Kinyitotta a lakást és dermedten megtorpant az ajtóban. A nappalit teljesen felforgatták - még a szőnyegeket is felszedték, és leszaggatták a képeket a falról. Kábultan lépkedett át a széttört bútorokon és összezúzott dísztárgyakon. Ahogy végigment a folyosón, bepillantott a hálószobába, és látta, hogy az sem menekült meg. Duraid és az ő ruhái is szanaszét hevertek a földön, a szekrényajtók tárva-nyitva álltak. Az egyiket még a zsanérjairól is letépték. Az ágyat felfordították, a lepedőket meg a párnákat széthajigálták.
Érezte a széttört kozmetikai szerek és parfümök illatát a fürdőszobából, de képtelen volt rá, hogy bemenjen. Pontosan tudta, milyen kép fogadná. Inkább továbbment a folyosón a nagyszobába, amit műhelyként és dolgozószobaként használtak.
Az első dolog, amit abban a káoszban észrevett és siratott, az az antik sakk-készlet volt, amit Duraidtól kapott nászajándékba. A gagát és elefántcsont tábla eltörött, a figurákat felesleges, mintegy bosszúálló kegyetlenséggel hajigálták szét a szobában. Lehajolt, és felvette a világos királynőt. A feje le volt törve.
Ép kezében a királynővel, mint egy alvajáró lépett az ablak alatt álló íróasztalához. Számítógépét tönkretették. A képernyőt bezúzták és magát a gépet valószínűleg egy fejszével hasították szét. Elég volt egyetlen pillantás, hogy tudja, a gépben nem maradt semmiféle információ; menthetetlen, ezt többé nem lehet megjavítani.
Lepillantott a fiókra, amelyben a floppy-kat tárolta. A többi fiókhoz hasonlóan azt is kihúzták és a földre hajigálták. Természetesen mind üres volt; a lemezekkel együtt eltűntek jegyzetfüzetei és a fényképek is. Elvesztette az utolsó kapcsolatot is, ami még a hetedik tekercshez fűzte. Háromévnyi munka után eltűnt minden bizonyítéka annak, hogy valaha is létezett.
Kimerültén leroskadt a földre, és úgy érezte, teljes egészében legyőzték. A karja ismét fájni kezdett, és annyira magányos, sebezhető volt, amilyen életében még soha. Nem hitte volna, hogy Duraid valaha is ennyire hiányzik majd neki. A válla rázkódni kezdett, és érezte, hogy valahonnan, benseje mélyéből feltörnek a könnyei. Megpróbálta elfojtani a sírást, de a könnyek áttörtek szemhéján, aztán hagyta, hogy lecsorduljanak. Ott ült élete romjai között, és addig sírt, míg végül nem maradt már benne semmi, csak üresség, akkor aztán összegömbölyödött a csupa szemét szőnyegen, és kétségbeesetten mély, kimerült álomba zuhant.
Hétfő reggelre sikerült helyreállítania valamiféle rendet az életében. Kijött a rendőrség és felvették a vallomását, majd rendet rakott, és szinte teljesen eltüntette ezt a felfordulást. Még a világos királynő fejét is visszaragasztotta. Amikor elhagyta a lakást és beült a zöld Renault-ba, a karja már nem fájt annyira. Ha vidám nem is volt, azért sokkal optimistábbnak érezte magát, és biztosan tudta, hogy mit kell tennie. Amikor beért a múzeumba, először Duraid irodájába ment, és legnagyobb bosszúságára Nahootot már ott találta. Két biztonsági őrre felügyelt, akik Duraid személyes holmiját szedték össze.
- Lehetett volna annyi tapintat magában, hogy ezt a dolgot rámhagyja - mondta neki Royan hűvösen, mire a férfi a lehető legmegnyerőbb mosollyal nézett rá.
- Sajnálom, Royan. Azt hittem, hogy ezzel segítek. - Szokás szerint, most is egy vastag, török cigarettát szívott. Royan utálta ezt a nehéz, pácolt illatot.
Odament Duraid íróasztalához és kinyitotta a jobb oldali fiókot. - A férjem itt tartotta a naplóját. Most pedig nincs itt. Nem látták?
- Nem, abban a fiókban nem volt semmi. - Nahoot a két őrre nézett, hogy megerősítsék, mire azok zavartan csoszogva megrázták a fejüket. Ez mit sem számít - gondolta Royan. A naplóban nem volt semmi érdekes. Duraid mindig is rá hagyta, hogy feljegyezze és tárolja a lényeges adatokat, és ezek zömében a számítógépében voltak.
- Köszönöm, Nahoot - küldte el Royan. - A többit már én elintézem. Igazán nem akarom elvonni a munkájától.
- Ha szüksége van segítségre, kérem tudassa velem, Royan. Azzal könnyedén meghajolt és távozott a szobából.
Gyorsan végzett Duraid irodájával. Férje holmiját dobozokba rakta, majd az őrökkel átvitette a saját irodájába, ahol a fal mellett felhalmozta. Még ebédidő alatt is saját dolgait rendezte, majd amikor végzett, még mindig volt egy órája az Atalan Abou Sinnel való találkozóig.
Ha teljesíteni akarja Duraidnak tett ígéretét, akkor most egy darabig távol lesz. Mivel búcsút akart venni kedvenc kincseitől, lement a hatalmas épület nyilvános gyűjteményi részébe.
A hétfő általában forgalmas nap volt, a múzeum kiállítási termei zsúfolásig megteltek turistacsoportokkal. Nyájként követték vezetőiket, akár a birkák a juhászt. A leghíresebb kiállítási tárgyak körül tolongtak. Hallgatták az idegenvezetőket, akik jól begyakorolt szövegüket adták elő Bábel minden nyelvén.
A második emeleti termekben, ahol Tutanhamon kincsei voltak, akkora tömeg gyűlt össze, hogy ott nemigen időzött. Sikerült odajutnia ahhoz a tárlóhoz, melyben a gyermek fáraó csodás, arany halotti maszkja feküdt. E maszk tündöklő pompája és romantikája, mint mindig, most is meggyorsította lélegzetét, és szaporábban kezdett verni a szíve. Mégis, ahogy ott állt előtte, miközben két nagy mellű, izzadó, középkorú turistanő taszigálta, eltöprengett, mint már eddig is oly sokszor, hogy ha egy ilyen jelentéktelen, gyenge kis uralkodó, mumifikált arcán ily csodás alkotással távozhatott a sírba, akkor mi lehetett felhalmozva a nagy Ramszeszek halotti templomában. II. Ramszesz, aki mind közt a legnagyobb volt, hatvanhét éven át uralkodott, és ezen évtizedek során mérhetetlen kincseket halmozhatott fel a birodalom általa meghódított, hatalmas területeiről.
Royan ezután az öreg királynál tette tiszteletét. II. Ramszesz harminc évszázad múltán is úgy aludta örök álmát, hogy sovány arca elmélyült és komoly volt. Bőrének volt valami halvány, márványszerű ragyogása. Ritkás hajtincsei szőkék voltak és hennával festettek. A keze, melyet szintén hennával színeztek, hosszú volt, keskeny és elegáns. Mindazonáltal a testét csupán pamutrongyok fedték. A sírrablók a múmiáról még a kötést is letekerték, hogy hozzáférjenek az alatta elrejtett amulettekhez meg szkarabeuszokhoz, így a fáraó teste csaknem meztelenül maradt. Midőn ezek a maradványok 1881-ben, a királyi múmiák rejtekhelyén, a Deir el Bahari sziklabarlangban napvilágra kerültek, mindössze egy, a mellkasán lévő papiruszdarabka hirdette származását.
Royan úgy vélte, hogy volt ebben valamiféle erkölcsi tanulság, ám ahogy ott állt ezek előtt a szánalmas maradványok előtt, ismét eltöprengett, miként azt Duraiddal oly gyakran tették, hogy vajon Taita, az írnok igazat mond-e neki. Vajon tényleg ott alussza-e zavartalan álmát, érintetlen kincsei között egy másik nagy fáraó valahol a távoli, vad, afrikai hegyek között? Már maga a gondolat is elég volt ahhoz, hogy megborzongjon az izgalomtól, és teste csupa libabőr legyen.
- Szavamat adtam neked, férjem, megígértem - suttogta arabul. - Érted lesz, az emlékedért, mert te voltál az, aki mutatta az utat.
Miközben elindult lefelé a főlépcsőn, a karórájára pillantott. Még maradt tizenöt perce, mielőtt indulnia kellett volna a miniszterrel való találkozóra, és ő pontosan tudta, hogy ezt az időt hol fogja tölteni. Az egyik kevéssé látogatott oldalterem felé tartott. Az idegenvezetők csak ritkán vezették erre csoportjaikat, csakis akkor, ha le akarták rövidíteni az Amenhotep szobrához vezető utat.
Royan megállt az egyik tárló előtt, mely a keskeny terem padlójától a mennyezetig ért. Ez tele volt kisebb tárgyi leletekkel, szerszámokkal, fegyverekkel, amulettekkel, edényekkel és egyéb eszközökkel, melyek közül a legújabb az Újbirodalom huszadik dinasztiájának korából, i. e. 1100-ból való, míg a legrégibb az Óbirodalom homályos korszakából, közel ötezer évvel ezelőttről maradt ránk. E temérdek lelet csupán durván volt katalogizálva. Sok tárgy nem is volt leírva.
A legalsó polc túlsó felén ékszerek, gyűrűk és pecsétek voltak kiállítva. Mindegyik pecsét mellett ott volt a viaszlenyomata is.
Royan letérdelt, hogy alaposabban szemügyre vegyen egyet e leletek közül. Az apró, kék, gyönyörűen faragott lazurkő pecsét pont középen volt. A lazur ritka és nagyon értékes anyaga volt e régi kornak, mivel az egyiptomi birodalom területén nem fordult elő. A pecsét viaszlenyomatán egy törött szárnyú sólyom volt látható, alatta az egyszerű felirat Royan számára világos volt és tisztán olvasható: „TAITA, A NAGY KIRÁLYNŐ ÍRNOKA."
Royan tudta, hogy ez ugyanaz az ember, mivel a tekercseken is a megcsonkított sólyom volt a személyi jele. Eltöprengett, vajon ki találhatta ezt a kis semmi apróságot, és hol. Tán egy paraszt rabolta el az öreg rabszolga és írnok eltűnt sírjából, de ezt már sosem fogja megtudni.
- Játszol velem, Taita? Ez az egész csak egy gondosan kidolgozott, rafinált ugratás? Tán most is ott nevetsz sírodból, bárhol is legyen? - Royan még közelebb hajolt, mígnem homloka a hűvös üveghez ért. – A barátom vagy Taita, vagy kérlelhetetlen ellenségem? - Ezután felállt és leporolta a szoknyáját. - Majd meglátjuk. Végigjátszom veled a játékot, és meglátjuk, ki jár túl a másik eszén - mondta Royan.
A miniszter csupán néhány percig várakoztatta, majd titkára bevezette hozzá Royant. Atalan Abou Sin sötét, fényes selyemöltönyben ült íróasztala mellett, bár Royan tudta, hogy jobban szereti a kényelmes köntöst és a párnát a puha szőnyegekkel teli földön. A miniszter észrevette pillantását és rosszallóan elmosolyodott. - Amerikaiakkal kell találkoznom ma délután.
Royan kedvelte őt. Mindig kedves volt vele, és neki köszönhette a munkáját a múzeumban. Más az ő pozíciójában elutasította volna Duraidot, amikor egy nőt, különösen a saját feleségét kérte asszisztenséül.
A miniszter Royan egészsége felől érdeklődött, és ő megmutatta neki bekötözött karját. - Tíz nap múlva kiveszik a varratokat.
Még egy darabig udvariasan eltársalogtak. Csak a nyugatiak olyan tapintatlanok, hogy egyenesen a tárgyra térnek. Mindazonáltal, hogy megkímélje a minisztert a kínos helyzettől, Royan megragadta az első felkínált alkalmat, hogy közölje vele: - Úgy érzem, egy kis időre lenne szükségem.
Meg kell próbálnom összeszedni magam ez után a veszteség után, és eldönteni, mihez kezdjek hátralévő életemmel most, hogy megözvegyültem. Hálás lennék, ha figyelembe venné kérésemet, és engedélyezne nekem legalább hathónapnyi fizetés nélküli szabadságot. Angliába szeretnék utazni az édesanyámhoz.
Atalan őszinte nyugtalansággal sürgette: - Kérem, ne hagyjon el minket túl hosszú időre. A munka, amit végzett, rendkívül fontos és felbecsülhetetlen. Szükségünk van a segítségére, hogy onnan folytassa, ahol Duraid abbahagyta. - De azért a miniszter nem tudta teljes egészében elleplezni megkönnyebbülését. Royan tudta, hogy nyilván arra számított, most leteszi elé jelentkezését az igazgatói posztra. Nyilván megbeszélte már ezt a dolgot unokaöccsével. Ennek ellenére, túl kedves ember volt ahhoz, hogy kedvére való lett volna közölni vele, nem őt választották ki erre az állásra. Egyiptomban már kezdtek megváltozni a dolgok, az asszonyok lassanként kiemelkedtek hagyományos szerepkörükből, de azért még nem ennyire és nem ilyen gyorsan. Mindketten tudták, hogy az igazgatói állást Nahoot Guddabinak kell megkapnia.
Atalan irodájának ajtajáig kísérte és búcsúzóul kezet fogott vele, majd Royan lement a lifttel, és valamiféle megkönnyebbültség, a szabadság érzete kerítette hatalmába.
A Renault-t a minisztérium parkolójában, a napon hagyta. Amikor kinyitotta az ajtót, odabenn olyan forróság volt, hogy akár kenyeret is süthetett volna benne. Kinyitotta az összes ablakot, és a vezetőülés melletti ajtóval igyekezett kihajtani a meleg levegőt, de az ülés még így is olyan forró maradt, hogy égette a hátát meg a combját, amikor beült a volán mögé.
Amint kihajtott a kapun, nyomban belekerült a lassan araszoló hatalmas kairói forgalomba. Beevickélt egy túlzsúfolt busz mögé, mely egyfolytában kékes dízelfüstött okádott a Renault-ra. A közlekedés problémája egyike volt azoknak, melyeknek, úgy tűnt, nincs megoldása. Annyira kevés volt a parkolóhely, hogy a járművek az út szélén hármas, négyes sorokban álltak, így a forgalom középre szorult, ahol csak egy keskeny sávban csordogálhatott.
Ahogy a busz fékezett előtte, és ő is kénytelen volt megállni, elmosolyodott, mivel eszébe jutott az a régi vicc, hogy azoknak a vezetőknek, akik a járdaszegély mellett parkoltak, ott kellett hagyniuk kocsijukat, mivel ezen a kusza torlódáson át az életben ki nem jutnak. Meglehet, volt is ebben némi igazság, mivel néhány kocsin látszott, hogy már hetek óta nem mozdultak el vele. A szélvédőjüket teljesen belepte a por, és közülük soknak laposak voltak a kerekei.
Belenézett a visszapillantóba. Egy taxi volt mögötte, mely mindössze néhány centinyire állt meg a hátsó lökhárítójától, mögötte hosszan állt a kocsisor. Csak a motorosok tudtak szabadon mozogni. Miközben a tükörbe nézett, épp jött is egy, öngyilkos felelőtlenséggel cikázott az összetorlódott jármüvek között. Egy viharvert, 200 cc-s Honda volt, de annyira poros, hogy szinte meg sem lehetett állapítani, milyen a színe. A nyergen egy utas is ült, és a sofőrrel együtt mindketten arcuk elé kötözték fehér fejkendőjük sarkát, hogy védekezzenek a kipufogógázok és a por ellen.
A Honda a szabálytalan oldalon előzve, épphogy csak átsiklott azon a keskeny résen, ami a taxi és a járda mellett parkoló kocsik között maradt. A taxi vezetője hüvelyk- és mutatóujjával egy durva jelet mutatott, majd Allahhoz fohászkodott, hogy tanúja legyen a motoros ostobaságának, aki minden bizonnyal elmeháborodott.
A Honda kissé lelassított, amikor Royan Renault-jával egy vonalba került, az utas kihajolt és a nyitott ablakon át bedobott valamit mellé az ülésre. A vezető ekkor olyan hirtelen gyorsított, hogy a motor első kereke felemelkedett a földről. A motorbiciklivel élesen bekanyarodott az egyik keskeny sikátorba, mely a főútról nyílott és elszáguldott, miközben csaknem elütött egy idős asszonyt.
Ahogy a nyergen ülő utas visszanézett rá és a szél elfújta arcáról a kendőt, Royan rémülten ismerte fel azt a férfit, akit utoljára a Fiat reflektorának fényében látott az oázis melletti úton.
- Yusuf! - Ahogy a Honda eltűnt, Royan lenézett arra a tárgyra, amit a férfi bedobott mellé. Ez egy tojás alakú, cikkelyekre osztott fémtárgy volt, a színe katonai zöld. Oly sokszor látott már ilyet a TV-ben, régi, háborús filmekben, hogy nyomban felismerte a repeszgránátot, majd ugyanabban a pillanatban rájött, hogy ki van biztosítva és a fegyver másodperceken belül robban.
Gondolkodás nélkül megragadta maga mellett a kocsi ajtajának kilincsét, és teljes súlyával nekifeszült. Az ajtó kivágódott, és ő kiesett az útra. Lába lecsúszott a kuplungról, a kocsi megugrott és nekicsapódott az álló busz hátuljának.
Ahogy Royan elterült a földön a nyomában lévő taxi kerekei közt, a gránát felrobbant. A vezetőülés nyitott ajtaján át láng, füst és törmelék repült ki. A hátsó ablak kidurrant és gyémánt formájú üvegszilánkokkal borította be, a dobhártyája belesajdult a robbanás hangjának erejébe.
Dermedt csend követte a robbanást, amit csupán a még lehulló üvegdarabkák csörrenése tört meg, majd nyomban ezután nyögések és sikolyok hangzavara tört ki. Royan felült és sérült karját a mellkasához szorította. Teljes erejéből ráesett, és a varratok pokoli fájdalmat okoztak.
A Renault ronccsá vált, de látta, hogy bőr válltáskája kirepült az ajtón, és ott hevert az utcán a közelében. Bizonytalanul feltápászkodott és odabicegett, hogy felvegye. Körülötte teljes volt a zűrzavar. A busz néhány utasa megsérült, és egy repesz vagy egy roncsdarab megsebesített egy kislányt a járdán. Az anyja sikoltozott, és sáljával törülgette a gyerek véres arcát. A gyerek vergődött anyja kezei között, és fájdalmasan bömbölt.
Royanra senki sem figyelt, de ő tudta, hogy a rendőrség perceken belül megérkezik. A fundamentalisták terrorakcióira mindig gyorsan reagáltak. Tudta, ha itt találják, akkor napokig visszatartanák kihallgatásaikkal. Vállára vette táskáját, és amennyire felsebzett lába engedte, gyorsan elsietett a felé a sikátor felé, amerre a Honda eltűnt.
Az utca végén volt egy nyilvános vécé. Bezárkózott az egyik fülkébe, majd lehunyta a szemét és az ajtónak támaszkodott, igyekezett legyűrni magában a megrázkódtatás hatását és összeszedni zilált gondolatait.
Duraid meggyilkolásának iszonyata és a bánat miatt eddig nem jutott eszébe saját biztonsága. Az a felismerés, hogy veszélyben van, a lehető legbrutálisabb módon hatolt el tudatáig. Eszébe jutottak azok a szavak, melyeket az egyik gyilkos mondott az oázis mellett a sötétségben. - A nő ráér, tudjuk, hogy hol találjuk!
Az élete elleni merénylet sikere csak egy hajszálon múlott. Rá kellett jönnie, hogy nyilván újból meg fogják próbálni.
- Nem mehetek vissza a lakásba - hasított belé a gondolat. - A villa megsemmisült, és nyilván ott is keresnének.
A kellemetlen környezet ellenére egy teljes órán át maradt bezárkózva a fülkében, amíg végiggondolta következő lépéseit. Végül aztán kijött a vécéből és odament a mocskos, repedezett mosdókhoz. A csapból, egy kis vizet spriccelt az arcára. Aztán a tükör előtt megfésülködött, és megigazította a sminkjét, majd lesimította, és a lehetőségekhez képest rendbe szedte az öltözékét.
Legyalogolt néhány tömbnyit, óvatosan haladt, hátra-hátra pillantgatott, hogy biztos lehessen benne, nem követik-e, mielőtt leintett volna egy taxit.
A sofőrt leállította a bankja mögötti utcában, majd az út hátra lévő részét gyalog tette meg. Néhány perccel zárás előtt vezették be az egyik fiókszámlakezelő aprócska irodájába. Számlájáról kivette az összes pénzt, ami kevesebb mint ötezer egyiptomi font volt. Nem valami nagy összeg, de volt még egy kevés pénze a Lloyds Banknál lévő számláján Yorkban, és ott volt még a Mastercardja is.
- Be kellett volna jelentenie előre, ha ki akar venni valamit, amit a bank széfjében helyezett el - mondta neki a banktisztviselő szigorúan. Royan alázatosan elnézést kért, és olyan meggyőzően játszotta az elveszett kislányt, hogy a férfi végül megenyhült. Átadta neki a csomagot, melyben benne volt angol útlevele és a Lloyds Bank papírjai.
Duraidnak sok rokona és barátja volt, akik örömmel vették volna, ha náluk száll meg, de ő nem akart szem előtt lenni, el akarta kerülni a szokásos helyeket. A folyótól távolabb, egy kétcsillagos turistaszállodát választott ki, ahol remélte, hogy névtelen maradhat a temérdek turistacsoport között. Az ilyen szállókban sok turista fordult meg, akik zömében csak néhány éjszakát töltöttek itt, mielőtt folytatták volna útjukat Luxor és Asszuán műemlékei felé. 
Amint egyedül maradt egyágyas szobájában, felhívta a British Airways helyfoglalását. Volt egy járat Heathrow-ra másnap reggel tíz órakor. Lefoglalt magána egy helyet a turistaosztályon, és megadta Mastercardjának a számát.
Ekkor már elmúlt hat óra, de az időeltérés miatt Angliában még munkaidő van. Noteszából kinézte a számot. A Leeds-i Egyetem volt az, ahol tanulmányait végezte. A telefont, miután harmadszor is kicsengett, felvették.
- Régészeti tanszék. Dixon professzor titkársága - mondta egy kimért, angol tanárnői hang.
- Ön az, Miss Higgins?
- Igen, én vagyok. Kivel beszélek?
- Royan vagyok. Royan al Simma, aki egykoron Royan Said volt.
- Royan! Már ezer éve nem hallottunk magáról. Hogy van?
Csevegtek egy keveset, de közben Royan tudta, hogy mennyibe kerül ez a hívás. - A prof benn van? - fogta rövidebbre a dolgot.
Percival Dixon professzor már elmúlt hetven, és évek óta nyugdíjban kellett volna lennie. - Royan, hát tényleg maga az? A legkedvesebb diákom. - Royan elmosolyodott. A professzor, idős kora ellenére még mindig egy kéjvágyó vén kecske volt. Minden csinos lányt a legkedvesebb diákjaként tartott számon.
- Ez egy nemzetközi hívás, prof. Csak azt szeretném tudni, áll-e még az ajánlata.
- Te jó ég, mintha azt mondta volna, hogy nem tud beiktatni minket. Hogyhogy?
- Megváltoztak a körülmények. Majd elmondom személyesen, amikor találkozunk, ha találkozunk.
- Hát persze, nagyon szeretnénk, ha eljönne és beszámolna nekünk. Mikor tudna jönni?
- Holnap már Angliában leszek.
- Te jó ég, hát ez egy kicsit hirtelen jött. Nem is tudom, hogy ilyen gyorsan meg tudjuk-e szervezni.
- Édesanyámnál fogok lakni York mellett. Adja vissza nekem Miss Higginst, hogy bediktáljam neki az ottani számomat. - A professzor egyike volt a legragyogóbb elméknek, akivel valaha is találkozott, de azt nem lehetett rábízni, hogy pontosan írjon le egy telefonszámot. - Néhány napon belül ismét hívom.
Letette a kagylót, majd ledőlt az ágyra. Rettentő kimerült volt és a karja még mindig fájt, de azért megpróbált olyan tervet készíteni, amely minden eshetőséggel számol.
Két hónappal ezelőtt Dixon prof meghívta, hogy tartson előadást Lostris királynő sírjának feltárásáról, az ásatásokról és a tekercsek felfedezéséről. Természetesen az a könyv volt az, helyesebben a könyv végén lévő lábjegyzet, mely felkeltette a prof figyelmét. A könyv megjelenése nagy érdeklődést keltett. Rengetegen fordultak hozzájuk, amatőr és hivatásos egyiptológusok a világ minden tájáról, még olyan messziről is, mint Tokió vagy Nairobi, és mind a regény autenticitása meg a mögötte lévő tényanyag felől kérdezett.
Akkoriban ellenezte, hogy egy regényírónak adják oda az átiratot, már csak azért is, mert még nem készültek el vele. Úgy érezte, hogy azt, aminek fontos, komoly, tudományos anyagnak kellene lennie, a népszerű szórakoztatás szintjére degradálják, hasonlóan ahhoz, amit Spielberg művelt a paleontológiával, amikor dinoszauruszokkal tűzdelte tele azt a parkot.
A végén alulmaradt a véleményével. Még Duraid is ellene foglalt állást. Persze mindez a pénz miatt történt. A kevésbé látványos munkáknál az osztály mindig anyagi gondokkal küszködött. Ha egy olyan nagyszabású tervről van szó, mint a teljes Abu Szimbel-i templom áthelyezése egy magasabb területre az asszuáni nagy duzzasztó miatt, akkor a világ nemzeteitől dollármilliók áradnak. Mindazonáltal az osztály napi működési kiadásaira sosem kapnak ilyen figyelemre méltó támogatást.
A folyó istene, mert hogy ez volt a könyv címe, szerzői jogdíjának fele közel egy évig elég volt a kutatás és a feltárás finanszírozására, de ez nem volt elég ahhoz, hogy eloszlassa Royan személyes ellenérzéseit. A szerző túlságosan szabadon kezelte a tekercsekben szereplő tényeket, és a történelmi személyeket olyan tulajdonságokkal és hibákkal ruházta fel, melyekre semmiféle bizonyíték nem állt a rendelkezésére. Különösen Taitával, az ősi írnokkal kapcsolatosan érezte azt Royan, hogy a szerző kérkedő, öntelt pozőrként állította be. Ez pedig nagyon nem tetszett neki, rossz néven vette.
Ami igaz, az igaz, kénytelen volt belátni, hogy a szerzőt azzal bízták meg, tegye a tényeket élvezhetővé és olvasmányossá a laikus nagyközönség széles rétegei számára, és kelletlenül, de kénytelen volt elismerni, hogy ez sikerült is neki. Mindazonáltal, tudományos képzettsége és gyakorlata teljes egészében tiltakozott egy ilyen egyedülálló és csodás valami ilyetén népszerűsítése ellen.
De egy sóhajjal elhessegette fejéből ezeket a gondolatokat. A baj megtörtént, és ha ezen töpreng, mindössze azt éri el, hogy felidegesíti magát.
Gondolatait most sokkal sürgetőbb problémák felé fordította. Ha megtartja az előadást, amire a prof felkérte, akkor szüksége lesz a diafelvételekre, melyek még most is ott voltak a múzeumban, a szobájában. Miközben megpróbálta kigondolni, hogyan juthatna hozzájuk, anélkül, hogy személyesen bemenne értük, a kimerültség erőt vett rajta, és ruhástól, úgy, ahogy volt, a még bevetett ágyon elaludt.
Problémájának megoldása végül a lehető legegyszerűbb volt. Felhívta az adminisztrációs irodát és megkérte őket, hogy a szobájából azt a doboz diafelvételt az egyik titkár vigye ki neki taxival a repülőtérre.
Amikor a titkár átadta neki a diákat a British Airways pultjánál, azt mondta: - Ma reggel, amikor kinyitottunk, már ott volt a rendőrség a múzeumnál. Önnel akartak beszélni, doktor.
Nyilván a szétroncsolódott Renault rendszámtáblája alapján keresték ki a tulajdonost. Most örült neki, hogy brit útlevele van. Ha egyiptomi iratokkal próbálta volna meg elhagyni az országot, valószínűleg feltartóztatták volna: a rendőrség minden bizonnyal utasította volna az útlevél-ellenőrző pontokat, így viszont minden nehézség nélkül átjutott, és amikor végre benn volt az indulási váróban, odament az újságoshoz, és szemügyre vette a kirakott lapok tömkelegét.
A helyi újságok mind írtak kocsijának felrobbantásáról, és a legtöbb felelevenítette Duraid meggyilkolásának történetét is, mivel a két esemény között összefüggést láttak. Az egyik célzott rá, hogy a merényleteknek közük lehet a fundamentalisták vallási mozgalmához. Az Él-Arab címlapon hozta le fényképét Duraiddal, mely alig egy hónapja készült egy fogadáson, amit francia idegenforgalmi szakemberek tiszteletére rendeztek.
Belesajdult a szíve, ahogy meglátta férjét, aki oly jóképű és előkelő volt, mellette pedig önmagát, amint felmosolyog rá. Vett egyet mindegyik újságból és felvitte magával a British Airways gépének fedélzetére.
Az út alatt azzal töltötte idejét, hogy jegyzetfüzetébe leírt mindent, amit Duraidtól hallott arról az emberről, akit meg kell keresnie. A lap tetejére ezt írta: „Sir Nicholas Quenton Harper (Báró)." Duraid azt mesélte, hogy Nicholas dédapja volt az, akinek a gyarmatokon teljesített szolgálatai elismeréseképpen a nemesi címet adományozták. A családot három generáción át a lehető legszorosabb kapcsolat fűzte Afrikához, különösen a brit gyarmatokhoz és a befolyási körzethez tartozó észak-afrikai területekhez: Egyiptomhoz, Szudánhoz, Ugandához és Kenyához.
Duraid szerint maga Sir Nicholas is szolgált a brit hadsereggel Afrikában és a Perzsa-öböl államaiban. Tökéletesen beszélte az arab és a szuahéli nyelvet, azonkívül jól ismert amatőr régész és zoológus volt. Apjához, nagyapjához és dédapjához hasonlóan, ő is számtalan expedíciót vezetett, hogy különleges állatfajokat gyűjtsön be, és feltérképezzen távoli, jobbára még feltáratlan területeket. Jó néhány cikke jelent meg különböző tudományos folyóiratokban, és még a Királyi Akadémia Földrajztudományi Társaságának is tartott előadást.
Amikor bátyja utód nélkül meghalt, a címet és Quenton Parkot, a családi birtokot Sir Nicholas örökölte. Kilépett a hadseregtől, hogy a birtokot vezesse, de még inkább azért, hogy felügyelje a családi múzeumot, melyet még dédapja, az első báró alapított 1885-ben. Ez volt az afrikai állatvilág egyik legnagyobb, magánkézben lévő gyűjteménye, de hasonló hírnévnek örvendett a gyűjtemény ősi egyiptomi és közel-keleti tárgyi anyagát bemutató kiállítás is.
Mindazonáltal, Duraid beszámolói alapján, Royan arra a következtetésre jutott, hogy Sir Nicholas természetében lennie kell valami vad, zabolátlan, mi több, törvényeknek fittyet hányó vonásnak is. Az nyilvánvaló, hogy gyűjteményének gyarapítása érdekében még a legrendkívülibb kockázattól sem retten vissza.
Duraid évekkel ezelőtt ismerte meg, amikor Sir Nicholas felderítőként vonta be egy törvénytelen expedícióba, melynek során pun bronzöntvényeket „menekítettek ki" Kadhafi Líbiájából. Ezek közül Sir Nicholas eladott néhányat, hogy fedezze az expedíció költségeit, de a legjobbakat megtartotta, melyek most saját gyűjteményét gazdagították.
Aztán nemrég, alig néhány éve, volt még egy expedíció, melynek során illegálisan átlépték az iraki határt, hogy Szaddam Husszein orra előtt kihozzanak onnan két féldomborművű kőfrízt. Duraid elmondta neki, hogy Sir Nicholas az egyiket hatalmas összegért adta el; úgy rémlett neki, hogy férje ötmillió amerikai dollár körüli összeget említett. Duraid azt mondta neki, hogy a pénzt a múzeum fenntartására fordította, de a másik fríz, a kettő közül a szebbik, még mindig Sir Nicholas tulajdonában volt.
Mindkét expedíció évekkel azelőtt zajlott, hogy Royan megismerte Duraidot, és Royan szórakozottan eltűnődött, hogy férje vajon miért kötelezte el magát ily készségesen e mellett az angol mellett. Sir Nicholas nyilván rendkívüli meggyőzőerővel rendelkezik, mivel ezek az akciók, ha rajtakapják őket, nyilvánvalóan mindkettőjük azonnali kivégzésével jártak volna.
Duraid azt mondta neki, hogy minden alkalommal Nicholas találékonysága és a Közép-Keletet meg Észak-Afrikát behálózó, mindenkor segítségére siető barátok és csodálók sokasága volt az, ami átsegítette őket a nehézségeken.
- Ördögi egy fickó - csóválta a fejét szemmel látható nosztalgiával Duraid -, de olyan ember, akire számíthatsz, és jó, ha melletted van, amikor a dolgok komollyá és veszélyessé válnak. Rendkívül izgalmas napok voltak azok, de most, ahogy visszagondolok rájuk, elborzadok, hogy micsoda kockázatot vállaltunk.
Royan gyakran eltöprengett azon, mekkora kockázatot képes vállalni egy igazi, vérbeli gyűjtő, csak hogy kielégíthesse szenvedélyét. A végösszeget tekintve a kockázat aránytalanul nagynak tűnt; és akkor elmosolyodott saját, jámbor nézetein. A vállalkozás, melybe remélte, hogy bevonhatja Sir Nicholast, nem volt kifejezetten kockázatmentes, és úgy vélte, hogy törvényességét illetően a szószaporító ügyvédek a végtelenségig elvitatkozgathatnának.
Arcán ezzel a mosollyal álomba merült, mivel az elmúlt néhány nap feszültsége sokat kivett belőle, felemésztette erejét. A stewardess ébresztette fel, amikor figyelmeztette, hogy kapcsolja be biztonsági övét, mivel hamarosan leszállnak Heathrow-n.

Royan a reptérről felhívta édesanyját. - Halló, mami. Én vagyok az.
- Igen, hallom. Honnan hívsz, édesem? - Édesanyja szokás szerint most is maga volt a megtestesült nyugalom.
- A Heathrow-ról. Egy darabig itt maradnék nálad. Nem baj?
- Lumney egy és kettő - kuncogott az anyja. - Máris megyek, és megcsinálom az ágyadat. Melyik vonattal jössz?
- Megnéztem a menetrendet. Van egy vonat a King's Crossról, ami este hétre Yorkban van.
- Az állomáson várlak. Mi történt? Összezördültetek Buraiddal? Elég öreg ahhoz, hogy akár az apád is lehetne. Mondtam, hogy ez nem fog menni.
Royan egy pillanatig hallgatott. Ez nem volt a legmegfelelőbb pillanat arra, hogy magyarázkodjon. - Majd este elmondom.
Georgina Lumney, az édesanyja a peronon várta ezen a borongós, hideg, novemberi estén. Testesnek, erősnek tűnt régi, zöld kabarjában, és lába mellett ott ült engedelmesen Magic, a cocker spániel. Ők ketten elválaszthatatlanok voltak még akkor is, ha épp nem a terepverseny kupáját nyerték meg. Royan számára ők jelentették származása angol ágának megnyugtató és ismerős képét.
Georgina gépiesen megcsókolta Royan arcát. - Én sosem voltam érzelgős - jelentette ki gyakorta, meglehetősen elégedetten, most pedig elvette Royantól egyik táskáját, majd nagy léptekkel elindult öreg, sárfoltos Land Roveré felé a parkolóba.
Magic megszagolta Royan kezét, majd farkcsóválva hozta tudomására, hogy felismerte. Aztán méltóságteljes leereszkedéssel megengedte, hogy Royan megveregesse a fejét, de gazdasszonyához hasonlóan, ő sem szerette az érzelgősséget.
Egy darabig csöndben haladtak a kocsival, majd Georgina rágyújtott egy cigarettára. - Nos, mi történt Duraiddal?
Royan egy pillanatig képtelen volt válaszolni, de aztán átszakadt a gát bensejében és az egész egyszerre áradni kezdett belőle. Húsz percig tart az út, amíg elérik a Yorktól északra fekvő kis falut, Brandsburyt, és Royan egész idő alatt beszélt. Édesanyja csak egy-egy biztató vagy vigasztaló hanggal kísérte mindezt, és amikor Duraid halálának és temetésének részleteit mesélve Royan sírva fakadt, Georgina átnyúlt és megveregette lánya kezét.
Mire édesanyja házához értek, már túl voltak az egészen. Royan kisírta magát, és mire asztalhoz ültek, hogy megegyék a vacsorát, amit édesanyja előre elkészített és a sütőben hagyott, a szeme már ismét száraz volt, ő maga pedig higgadtan, józanul viselkedett. Royan már idejét sem tudta, hogy mikor evett utoljára egy igazi marhasültet és vesepástétomot.
- Akkor most mihez kezdesz? - kérdezte Georgina, miközben a poharába töltötte, ami a Guinness fekete üvegében maradt.
- Az igazat megvallva, nem tudom. - Ahogy kimondta, Royan szomorúan eltöprengett azon, vajon miért pont ezzel a közhellyel szokta a legtöbb ember bevezetni hazugságait. - Hat hónap szabadságot kaptam a múzeumtól, és Dixon prof megszervezett nekem egy előadást az egyetemen. Pillanatnyilag ez minden, ennél tovább még nem látok.
- Nos - mondta Georgina, miközben felállt -, van egy meleg vizes palack az ágyadban, és a szobád a rendelkezésedre áll, ameddig csak akarod. - Az ő szájából ez maga volt az anyai szeretet szenvedélyes kinyilatkoztatása.
Az elkövetkezendő néhány nap során Royan a diákat meg a jegyzeteit rendezte össze az előadásra, délutánonként pedig elkísérte Georginát és Magicet hosszú sétáikra, melyek során bebarangolták az egész környéket.
- Ismered Quenton Parkot? - kérdezte meg anyját egyik sétájuk során.
- Meglehetősen - válaszolta Georgina lelkesen. – Magickel egy-egy idényben négyszer, ötször is elmegyünk hajtani. Remek vadászatok. Yorkshire-ban itt található a legjobb fácán és szalonka. Van egy móka, úgy hívják, Magas fenyves, ami hírhedt. A madarak itt olyan magasra szállnak, hogy ez még Anglia legjobb vadászait is zavarba ejti.
- Ismered a tulajdonost, Sir Nicholas Quenton-Harpert? Kérdezte Royan.
- Láttam a vadászatokon. De nem ismerem. Mindenesetre remekül lő - felelte Georgina. - A papáját viszont ismertem, még a régi időkből, mielőtt hozzámentem apádhoz. - Olyan sokatmondóan mosolygott, hogy Royant megdöbbentette. Jó táncos volt. Eljártunk néhány táncot együtt, és nem csak a táncparketten.
- Mami, botrányos vagy! - nevetett Royan.
- Az voltam, valamikor - helyeselt Georgina készségesen. Mostanság már nemigen adódik rá lehetőségem.
- Mikor mentek legközelebb Magickel Quenton Parkba?
- Két héten belül.
- Elmehetek veletek?
- Hát persze - a vadőr úgyis mindig hajtókat keres. Napi húsz pénz, ebéd és egy üveg sör. - Hirtelen megtorpant és fürkészőn nézett a lányára. - Mi ez az egész?
- Azt hallottam, hogy van ott a birtokon egy magánkézen lévő múzeum. Világszerte ismert egyiptomi gyűjteménye van. Szeretném megnézni.
- Már nincs nyitva a nagyközönség számára. Csak külön meghívóval lehet bemenni. Sir Nicholas meglehetősen fura alak, titokzatos, meg minden.
- Nem tudnál szerezni nekem egy meghívót? - kérdezte Royan, de Georgina megrázta a fejét.
- Miért nem kéred meg Dixon profot? Gyakran vadászik Quenton Parkban. Nagy haverságban van Quenton Harperral.
Tíz nap telt el, mire Dixon prof fogadni tudta. Kölcsönkérte anyja Land Roverját és behajtott Leedsbe. A prof hatalmas öleléssel fogadta, majd bevezette az irodájába egy teára.
Diákkorának nosztalgikus emlékeit ébresztette fel benne az a könyvekkel, papírokkal és ősi tárgyi leletekkel telezsúfolt szoba. Royan beszélt neki Duraid meggyilkolásáról, ami Dixont megrendítette és elszomorította, de Royan gyorsan témát váltott és az előadásra előkészített diákról kezdett beszélni. A professzort lenyűgözte mindaz, amit mutatott neki.
Már-már épp ideje volt, hogy távozzon, amikor végre lehetősége nyílt rá, hogy szóba hozza a Quenton Park-i múzeumot, de a professzor nyomban válaszolt is rá.
- Csodálkozom, hogy sosem járt ott egyetemista évei alatt. Igazán lenyűgöző gyűjtemény. A család már több mint száz éve foglalkozik vele. Ami azt illeti, jövő csütörtökön úgyis vadászni megyek a birtokra. Beszélek Nicholasszal. Bár a szegény fickó nincs túl jó bőrben mostanában. Tavaly szőrnyű személyes tragédia érte. Az Ml-en, egy autóbaleset következtében elvesztette a feleségét és két kislányát. - Megrázta a fejét. - Irtóztató egy dolog. Nicholas vezetett. Azt hiszem, önmagát okolja. - A professzor kikísérte őt a Land Roverhez.
- Akkor huszonharmadikán várjuk - mondta, miközben elbúcsúztak egymástól. - Úgy vélem, legalább százfős hallgatóságra számíthat, és a Yorkshire Post egyik riportere is állandóan a nyakamra jár. Hallottak az előadásairól, és szeretnének egy interjút önnel. Ez remek nyilvánosságot jelentene a tanszéknek. Természetesen megteszi nekünk. Tudna néhány órával korábban jönni, hogy beszélhessen velük?
- Ami azt illeti, lehet, hogy hamarabb is találkozunk, mint huszonharmadika - mondta neki Royan. - Mami és a kutyája ott lesz csütörtökön Quenton Parkban, hogy begyújtsák a zsákmányt, és arra a napra hajtóként engem is beszervezett.
- Akkor majd figyelni fogom - ígérte meg a professzor, miközben integetett neki, ahogy Royan hatalmas füstfelhőt eregetve elhajtott.

Észak felől fagyosan hideg szél fújt. A súlyos, kékesszürke felhők egymást érték, és ahogy sűrűn gomolyogva űzte őket a viharos szél, oly alacsonyan úsztak, hogy szinte súrolták a hegyek csúcsát.
Royanon három réteg volt az öreg, zöld zubbony alatt, amit anyja adott kölcsön neki, de még így is vacogott, ahogy a hajtok sorában felért a hegygerincre. Szervezete túlságosan hozzászokott a Nílus-völgy forróságához. Két pár halászzokni sem volt elég ahhoz, hogy melegen tartsa lassanként teljesen megdermedő lábujjait.
Erre a hajtásra, mely aznap az utolsó volt, a vadőr áthelyezte Georginát a hajtók sorába, szokásos helyéről, a vadászok mögül, ahol Magic-kel a sérült madarakat szedték össze.
A javát a végére tartogatták, a Magas fenyvest verték fel. A vadőrnek most szüksége volt minden férfire és nőre a hajtők között, hogy a fácánokat e hatalmas területről a hegy tetejére csalják, majd a gerincen át le, a völgy felé űzzék, ahol a vadászok arra vártak, hogy odalentről célba vehessék őket.
Royan számára a lehető legésszerűtlenebb viselkedésnek tűnt, hogy az ember tenyészti, gondozza a fácánokat, majd amikor eléggé megnőttek, akkor fáradságot nem ismerve, a vadőr által kimódolt, létező legnehezebb módon lője le őket. Georgina azonban elmagyarázta neki, hogy minél magasabbra szállnak a madarak, és minél nehezebb eltalálni őket, a sportvadászok annál boldogabbak, és annál szívesebben fizetnek azért a kiváltságért, hogy lőhetnek rájuk.
- El se hiszed, mennyit fizetnek egynapi vadászatért mondta neki Georgina. - A mai nap közel 14 000 fontot hoz a birtoknak. Ebben az idényben húsz napot fognak vadászni. Számold csak ki, és máris láthatod, hogy a vadászat jelenti a birtok egyik legnagyobb bevételét. Aztán meg, eltekintve attól a mókától, amit a hajtás jelent a kutyákkal, egy csomó helyi embernek nagyon jól jön ez a kis plusz jövedelem.
A napnak ezen a pontján Royan már egy cseppet sem volt biztos benne, vajon miféle mókát jelenthet a hajtok munkája. Nehéz volt a gyaloglás a sűrű tüskebokrok között, és Royan nemegyszer megcsúszott. A térde meg a könyöke csupa sár volt. Előtte az árok félig tele vízzel, és a tetején vékony jégréteg feszült. Óvatosan közelítette meg, botjával próbálta megtartani egyensúlyát. Fáradt volt, mivel már öt hajtás volt mögötte, és mind éppily kimerítő volt. Anyjára pillantott, és elcsodálkozott, Georgina mennyire élvezi ezt a tortúrát. Vidáman lépkedett, és füttyel meg kézjelekkel irányította Magic-et.
Most rávigyorgott Royanra: - Az utolsó menet, édesem. Már majdnem a végére értünk.
Royant bántotta, hogy kimerültsége ennyire meglátszik rajta, így aztán, botja segítségével próbálta meg átugrani a sáros árkot. Az árok szélességét azonban rosszul mérte fel és nem érte el a túlpartot. Beleesett a fagyos vízbe, mely térdig ért, és befolyótt a gumicsizmájába.
Georgina elnevette magát és odanyújtotta neki botját, hogy kihúzza őt a ragadós sárból. Royan nem tarthatta fel a sort azzal, hogy megáll és kiönti a vizet csizmájából, így aztán hangos locsogással, szortyogással ment tovább.
- Bal oldal, állj! - hangzott a fővadőr utasítása a rádió adóvevőn, és a sor engedelmesen megállt.
A vadászatot irányító vadőr ügyessége és művészete abban nyilvánult meg, ha nem tömegestül verte fel a madarakat a kusza aljnövényzetből, hanem lassanként, egyesével vagy párosával húztak el a várakozó puskák előtt, mert ily módon a vadászoknak, miután mindkét csőből kilőtték a töltényt, lehetőségük nyílt rá, hogy átvegyék a töltőktől a második puskát, és készen álljanak, amikor a következő madár megjelenik fölöttük, magasan az égben. A vadőr hírneve és borravalójának nagysága függ attól, miként „tálalja" a madarakat a várakozó puskáknak.
E rövid pihenő alatt Royan kifújhatta magát és egy kicsit körülnézett. A hajtás névadója, a fenyvesliget egy irtásán át leláthatott a völgybe.
A hegyek lábánál volt egy nyílt mező, egy nagy kiterjedésű, selymesen zöld, füves terület, melyen a múlt heti havazás következtében néhány mocskos hófolt éktelenkedett. Lenn, ezen a mezőn a vadőr felállított egy sor megszámozott karót. A vadászat kezdetekor a lövészek sorsot húznak, hogy ki melyik helyről lőhet.
Most minden vadász a neki kijelölt helyen állt, mögöttük a töltő a második puskával, készen arra, hogy átadja, amikor az első puska kiürült.
- Melyik Sir Nicholas? - kiáltott oda Royan anyjának, aki a lövészek sorának túlsó végére mutatott.
- Az a magas - mondta Georgina, és abban a pillanatban a vadőr hangja utasította őket a rádión: - Bal oldal, lassan. Lehet kopogni. - A hajtók engedelmesen ütögetni kezdtek botjaikkal. Ebben a finom, szigorúan ellenőrzött műveletben nem volt kiáltozás és hujjogatás.
- Lassan előre. Megállni, ha felrepültek a madarak.
A sor lépésről lépésre haladt előre, és Royan hallotta a tüskebokrok és páfrányok közt óvatosan motozó fácánokat, melyek nemigen akartak a levegőbe emelkedni, míg rá nem kényszerítették őket.
Még egy árok esett útjukba, melyet szinte áthatolhatatlanul benőttek a tüskés ágak. Néhány nagyobb kutya, mint például a labradorok, megtorpantak ez előtt a tüskés akadály előtt. Georgina éleset füttyentett, mire Magic füle felemelkedett. A kutya csurom víz volt, bundája sárral, tüskével és tövissel teli. Rózsaszín nyelve kilógott vigyorgó pofája sarkából, és vidáman csóválta ázott farkát. Ebben a pillanatban ő volt Anglia legboldogabb kutyája. Pontosan azt csinálta, amire fajtáját kitenyésztették.
- Gyerünk, Magic - utasította Georgina. - Befelé. Űzd ki őket.
Magic bevetette magát a legsűrűbb, legtövisesebb bozótba, majd teljesen eltűnt a szemük elöl. Néhány percig szimatolás és keresgélés zaja hallatszott az árok mélyéről, aztán egy éles rikoltás és szárnycsapkodás.
Egy madárpár tört ki a bozótból. A tyúk volt elől. Szürkésbarna, nehezen meghatározható lény, körülbelül akkora, mint egy házi baromfi, de a kakas, közvetlenül a nyomában, lenyűgöző volt. A feje teteje színjátszó zöld, a pofája és bőrlebenye skarlátvörös. Farka fekete és fahéjszín csíkos, csaknem olyan hosszú, mint a teste, és tollazatának többi része is a színek csodás, gazdag kavalkádja.
Ahogy emelkedett fölfelé, úgy ragyogott a szürke égen, mint egy felbecsülhetetlen, csodás ékszer egy uralkodó kezén. Royannak még a lélegzete is elállt, oly gyönyörű volt ez a látvány.
- Nézd, hogy mennek! - Georgina hangja csupa izgalom volt. – Micsoda remek pár. Ma eddig ez a legjobb. Fogadok, hogy egyetlen lövésznek sem sikerül, még a tollúkat se fogja súrolni lövedék.
A két madár egyre magasabbra és magasabbra emelkedett, a tyúk húzta maga után a kakast, majd hirtelen a hegyek fölött, a túlforralt tejként örvénylő szél elkapta őket és átrepítette mindkettőt, ki a völgy fölé.
A hajtok sora élvezte ezt a pillanatot. Keményen megdolgoztak érte. Hangjuk halkan és gyengén szólt a szélben, amint biztatták a madarakat. Imádták nézni, amikor egy fácán olyan magasan és gyorsan repül, hogy puskagolyó utol nem érheti.
- Előre! - ujjongtak. - Át! - és ezúttal a sor önkéntelenül megtorpant, mivel minden szem a madárpár röptét figyelte, amint a szél erejével elkanyarodnak.
A völgy mélyén a lövészek felfelé fordított arca sápadt foltként tűnt elő a zöld háttérből. Izgalmuk szinte tapintható volt, miközben figyelték, hogy a fácánok elérik legnagyobb sebességüket, amikor szárnyaikat már nem használják, csak összezárják és hátraszorítják, majd elkezdenek leereszkedni a völgybe.
Ez volt a legnehezebb lövés, amivel egy vadász szembekerülhet. Egy magasan repülő fácánpár erős hátszéllel és nagy sebességgel ereszkedik lefelé, hogy elhúzzon a tizenkét kaliberes vadászpuskák hatásos lőtávolságának legszélső pontján. Odalenn ez az embereknek azt jelentette, hogy számolniuk kell a sebességgel és az iránnyal a tér mindhárom dimenziójában. A legjobb lövészek esetleg abban reménykedhetnek, hogy az egyiket sikerül leszedniük, de ki merne arra gondolni, hogy mindkettőt?
- Egy fontot teszek rá! - kiáltotta Georgina. - Egy fontba, hogy mindkettő átjut. - De a hajtók közül, akik hallották, egy sem fogadott vele.
A szél enyhén oldalra nyomta a madarakat. Amikor elindultak, a sor közepe felé tartottak, de most már a túlsó vége felé sodródtak. Ahogy változott a lövés szöge, Royan látta, hogy odalenn a vadászok egymás után nekigyűrkőznek, amikor úgy tűnt, hogy a madarak egyenesen feléjük tartanak, majd elernyednek, ahogy a szél tovasodorja a fácánokat. Szemmel láthatóan egymás után mind megkönnyebbült, amint mentesült attól a kihívástól, hogy egy ilyen lehetetlen lövést kelljen leadnia, miközben minden szem rá szegeződik.
Végül csupán a sor túlsó végén álló magas alak maradt a madarak röptének útjában.
- A maga madara, uram! - kiáltotta oda neki gúnyosan az egyik lövész, és Royan azon kapta magát, hogy a várakozás izgalmától akaratlanul is visszafojtja a lélegzetét.
Úgy tűnt, mintha Nicholas Quenton-Harper nem is vette volna észre a közeledő fácánpárt. Teljesen lazán, nyugodtan állt, magas alakja kissé meggörnyedt, és puskáját, melynek csöve a föld felé irányult, jobb karja alatt tartotta.
A férfi akkor mozdult meg először, amikor az élen repülő nőstény madár elérte az égen azt a pontot, ami úgy hatvan foknyira volt előtte. Puskája lezser kecsességgel, széles ívben lendült a célpont felé. Abban a pillanatban, hogy a puskatus arcához és vállához ért, tüzelt, de a puska egy pillanatra sem állt meg, hanem folytatta tovább azt a széles ívet a levegőben.
A távolság miatt a lövés hangja csak késve jutott el Royanhoz. Látta, amint a cső visszaüt és halovány, kékes füst száll fel a torkolatából. Aztán Nicholas leeresztette puskáját, amint a tyúk hátravetette fejét és összezárta szárnyait. Testéből egyetlen tollpihe sem hullott ki, mivel a lövés pontosan a fejét érte és nyomban megölte. Amint elkezdte hosszú zuhanását a föld felé, Royan akkor hallotta a lövés dörrenését.
Akkorra már a kakas magasan Nicholas feje fölött járt. Ezúttal puskájának lezser lendülete felfelé ívelt, miközben hátát meghajlította, és hosszú teste derektől úgy hátrafeszült, akár egy felajzott íj. A fegyver ismét a lendületes ív csúcspontján rúgott vissza. 
- Elvétette! - gondolta Royan félig elégedetten, félig csalódottan, mivel a kakas látszólag sértetlenül repült tovább. Royan egyik része azt akarta, hogy ez a gyönyörű madár megmeneküljön, míg a másik része azt akarta, hogy a férfi sikert arasson. A kakas helyzete a magasban lassanként megváltozott, ahogy szárnyait összezárta, és röptében átfordult. Royan nem tudhatta, hogy a szívét érte a lövés, mígnem másodpercek múltán kimúlt a levegőben, és összezárt szárnyai elernyedtek.
Ahogy a kakas zuhanni kezdett a föld felé, a hajtok sora spontán éljenzésben tört ki, mely halk volt, de lelkes, midőn a jeges északi szél a szárnyára kapta. Még a többi vadász is csatlakozott hozzájuk, midőn felkiáltottak: - Á, ez aztán jó lövés volt, uram!
Royan nem kiáltozott, de egy pillanatra megfeledkezett fáradtságáról és a hidegről. Csak homályosan tudta értékelni azt a mesteri ügyességet, ami ehhez a két lövéshez kellett, de lenyűgözte, még egy kis félelemmel vegyes áhítatot is érzett. Ez a férfi első pillantásra igazolta minden várakozását, amit Duraid róla szóló történetei ébresztettek benne.

Már szinte teljesen besötétedett, mire az utolsó hajtás véget ért. Egy öreg katonai teherautó dübörgött végig az erdei úton, ahol a fáradt hajtók és kutyáik várakoztak. Amint megállt, hátulról felmásztak rá. Georgina hátulról fellendítette Royant, mielőtt Magic-kel együtt maga is követte volna. Hálásan telepedtek le az egyik hosszú, kemény padra, és Georgina rágyújtott egy cigarettára, miközben ő is belemerült a körülötte ülő segédvadőrök és hajtók beszélgetésébe, tréfálkozásába.
Royan csöndesen ült a pad végén, és büszke volt magára, amiért képes volt végigcsinálni ezt a megerőltető napot. Fáradt volt és nyugodt, miközben furcsa mód elégedettnek érezte magát. Egy teljes napon át nem gondolt az ellopott tekercsre, sem Duraid meggyilkolására és arra az ismeretlen, láthatatlan ellenségre sem, aki erőszakos halállal fenyegeti.
A teherautó csikorogva legurult a hegyről, majd ahogy leért, az út szélére húzódott, hogy egy zöld Range Rover elhajthasson mellette. Ahogy a két jármű egymás mellé ért, Royan megfordult, hogy benézzen a drága furgon nyitott ablakán, és egyenesen a volánnál ülő, Nicholas Quenton-Harper szemébe nézett.
Ez volt az első eset, hogy elég közelről láthatta a férfi arcát. Meglepte, hogy milyen fiatal. Ő egy Duraidhoz hasonló korú emberre számított. Most viszont látta, hogy nem lehet öregebb negyvennél, hiszen még csak épphogy megjelentek sűrű, borzas hajában az első ezüstös szálak. Cserzett, napbarnított arca olyan emberé, aki sokat van a szabadban. A szeme zöld volt, és átható tekintettel nézett dús szemöldöke alól. A szája széles volt és kifejező, miközben épp mosolygott valami szellemességen, amit a teherautó sofőrje kiáltott oda neki erős yorkshire-i akcentussal, de a szeméből tragikus szomorúság áradt. Royannak eszébe jutott, amit a prof mondott neki a férfit nemrég ért, szörnyű tragédiáról, és a szive megtelt szánalommal. Nem állt egyedül gyászával és veszteségével.
A férfi egyenesen a szemébe nézett, és ő látta, ahogy az arckifejezése megváltozik. Royan vonzó nő volt, és mindig észrevette, amikor egy férfi elismerő tekintettel nézett rá. Hatással volt a férfire, de ez a tény nem okozott örömet neki. Duraid elvesztése, a gyász még túl friss volt és fájdalmas. Elfordult és a Range Rover továbbhajtott.

Előadása az egyetemen rendkívül jól sikerült. Royan jó előadó volt, és témáját nagyon jól ismerte. Hallgatóságát lenyűgözte, ahogy beszámolt Lostris királynő sírjának felnyitásáról, majd azt követően a tekercsek felfedezéséről. Hallgatói közül sokan olvasták a könyvet, és amikor az előadás után a kérdésekre válaszolt, azzal ostromolták, vajon mennyi benne az igazság. Itt nagyon óvatosnak kellett lennie, nehogy túl nyersen és kíméletlenül bánjon a könyv szerzőjével.
Ezután Dixon prof elvitte Royant és Georginát vacsorázni. Rettentően örült Royan sikerének, ezért az itallapról a legdrágább bordeaux-it rendelte, hogy megünnepeljék. Csak épp egy kicsit jött zavarba, amikor Royan egy pohárral sem kért belőle.
- Jaj Istenem, elfelejtettem, hogy maga muzulmán - mentegetődzött.
- Kopt keresztény - javította ki Royan -, és nem vallási okból nem iszom. Egyszerűen nem szeretem az ízét.
- Ne izgassa magát - mondta neki Georgina -, nekem nincsenek ilyen furcsa, mazochista kényszerképzeteim, mint a lányomnak. Ezt biztosan az apja oldaláról hozta. Én nem hagyom cserben, segítek a végére járni ennek a remek nedűnek.
A vörösbor hatására a prof beszédes lett, és azzal szórakoztatta őket, hogy beszámolt nekik a régészeti ásatásokról, melyeken életének hosszú évtizedei alatt részt vett. Már a kávénál tartottak, amikor Royanhoz fordult.
- Úristen, majdnem elfelejtettem megmondani. Elintéztem, hogy a hét valamelyik délutánján felkereshesse Quenton Park múzeumát. Csak annyit kell tennie, hogy előtte való nap odaszól Mrs. Streetnek, aki várni fogja, hogy beengedje. Ő Nicholas asszisztense és helyettese.
Royan tudta az utat Quenton Parkba, mivel emlékezett rá, merre ment Georgina, amikor a vadászaton voltak, de most egyedül ült a Land Roverben. A birtok erős főkapuja díszes öntöttvasból volt. Egy kicsit távolabb az út elágazott, és jelzőtáblák mutatták a birtok különböző pontjaihoz vezető utat: „Quenton Hall. Magánterület", „Birtok iroda" és „Múzeum".
A múzeumba vezető út az őzparkon át vezetett, ahol rőt őzcsapatok legelésztek a téliesen kopár tölgyek alatt. A ködös tájon át egy-egy pillanatra felvillant előtte a nagy ház. Az útikönyv szerint, amit a prof adott neki, a házat Sir Christopher Wren tervezte 1693-ban, és hatvan évvel később a tájkertészet mestere, Capability („képesség") Brown alkotta meg a kertet. Az eredmény egyszerűen tökéletes volt.
A múzeum, úgy nyolcszáz méterre a ház mögött, egy bükkerdőben állt. Hosszan elnyúló épület volt, jól látszott rajta, hogy az elmúlt évek során többször is hozzáépítettek. Mrs. Street az oldalbejáratnál várta, és bemutatkozott, miközben beengedte Royant. Középkorú, őszülő hajú, magabiztos nő volt. - Ott voltam az előadásán hétfőn este. Lenyűgöző volt! Adok önnek egy ismertetőt, de amint látni fogja, a kiállítás jól katalogizált, minden tárgyról részletes leírást talál. Közel húsz évet dolgoztam rajta. Ma nem lesz más látogató. Teljesen egyedül lesz. Nyugodtan körülnézhet kedve szerint. Ötig itt vagyok, úgyhogy az egész délután a rendelkezésére áll. Ha bármiben a segítségére lehetek, az irodám a folyosó végén van. Nyugodtan jöjjön, szívesen állok a rendelkezésére.
Ahogy Royan belépett az afrikai emlősök termébe, a kiállítás az első pillanatban rabul ejtette. A főemlősök termében ott volt a kontinens minden majomfaja: a hatalmas, ezüsthátú hím gorillától egészen a törékeny, hosszú, fekete-fehér szőrű gerezáig.
Bár a kiállítás egyes darabjai több mint száz évesek voltak, mind remek állapotban volt, és gyönyörű, festett diorámában elhelyezve mutatták be őket élőhelyeikkel együtt. Nyilvánvaló volt, hogy a múzeum kiválóan képzett művészeket és állattömőket alkalmaz. El tudta képzelni, hogy mindez mennyibe kerülhet. Savanyú fintorral megállapította, hogy az ellopott fríz eladásából befolyt ötmillió dollárt jól költötték el.
Átment az antilopokat bemutató terembe, és megcsodálta a remekül konzervált, gyönyörű állatokat. Megállt egy dioráma előtt, mely az óriás fekete antilop egy immáron kihalt, angolai változatát, a Hippoíragus niger varianit mutatta be. Miközben gyönyörködve nézte a koromfekete, hófehér mellkasú, hosszú, hátrahajló szarvú bikát, magában meggyászolta ezt a pompás állatot, mely a Quenton-Harper család keze által múlt ki. Aztán úrrá lett rajta a józan ész. Végül is, a nélkül a különös elhivatottságú és szenvedélyű vadász-gyűjtő nélkül, aki megölte, a jövő generációi talán sosem láthatták volna e királyi megjelenésű állatot.
Átment a következő terembe, melyet az afrikai elefántoknak szenteltek, és egy pillanatra megállt a terem közepén kiállított két elefántagyar előtt, melyek akkorák voltak, hogy szinte el se akarta hinni, hogy valaha egy élő állat hordozta őket. Sokkal inkább egy Dianának, a vadászat istennőjének szentelt, hellenisztikus templom márványoszlopainak tűntek. Lehajolt, hogy elolvassa a nyomtatott magyarázó szöveget:
Az afrikai elefánt, Loxodonta africana agyara. Sir Jonathan Quenton-Harper ejtette el 1899-ben, a Lado enklávé területén. Bal agyar 131 kg. Jobb agyar 137 kg. A nagyobbik agyar hossza 3,45 m. Körmérete 81 cm. Az eddigi legnagyobb agyar, amit európai vadász trófeaként számon tarthat.
Az agyar kétszer olyan magas volt, mint ő, és derékbősége majdnem fele akkora volt, mint e trófea körmérete. Miközben átballagott az egyiptomi terembe, elálmélkodott, milyen hatalmas és milyen erős lehetett az az állat, amely ekkora agyart hordozott.
Hirtelen megtorpant, amint tekintete a terem közepén álló alakra esett. Ez II. Ramszesz négy és fél méter magas, csiszolt, vörös gránitból készült szobra volt, melyen Ozirisz istenként ábrázolták. Az isteni uralkodó izmos lábán előrelépett, és csupán szandált meg rövid szoknyát viselt. Bal kezében egy harci íj maradványai voltak láthatók, a fegyvernek mind alsó, mind felső ága hiányzott. Ez volt az egyetlen sérülés e sok ezer éves szobron. Ettől eltekintve tökéletes állapotban volt – a talapzaton még a kőfaragó vésőjének nyomai is tisztán látszottak. A fáraó jobbjában egy domborművű pecsét volt, benne a királyi kartussal. Fenséges fején az alsó és felső királyság magas, kettős koronáját viselte. Arca nyugodt volt és titokzatos.
Royan nyomban felismerte a szobrot, mivel a párja ott állt a kairói múzeum nagytermében. Útban a szobája felé naponta elhaladt mellette.
Érezte, hogy elönti a méreg. Ez egyike volt az ő Egyiptoma legfőbb kincseinek. Ezt ellopták, elrabolták hazája egyik megszentelt helyéről. Ez a kincs nem ide tartozott. Ez a hatalmas Nílus folyó partjának kincse volt. Reszketett az indulattól, ahogy előrébb lépett, hogy elolvassa a hieroglifákat.
Középen a királyi kartus kiemelkedett a dölyfös figyelmeztetésből: „Én vagyok az isteni Ramszesz, tízezer szekér ura. Óvakodjatok tőlem, ó Egyiptom ellenségei."
Royan nem fennhangon olvasta a fordítást; egy halk, mély hang szólalt meg közvetlenül mögötte, ami megijesztette. Nem hallott senkit bejönni. Hirtelen megfordult, és ott találta a férfit karnyújtásnyira a háta mögött.
A keze formáját vesztett, kék kardigánjának zsebébe mélyedt. Az egyik könyöke lyukas volt. Fakó farmer volt rajta, és viseletes, de monogramjával ellátott bársonypapucs - az a fajta előkelő kopottság jellemezte, amit bizonyos angolok igencsak kedveltek, mivel ezzel kifejezésre juttathatják, hogy nemigen törődnek a megjelenés külsőségeivel.
- Bocsásson meg. Nem akartam megijeszteni. - Mentegetődzésképp tunyán elmosolyodott, és a fogai vakitóan fehérek voltak, bár kissé görbék. Aztán arckifejezése hirtelen megváltozott, amint felismerte Royant.
- Ó, hát maga az. - Valójában hízelgőnek kellett volna tartania, hogy a férfi emlékezett rá az után a röpke találkozás után, de ismét felvillant valami a tekintetében, ami sértette Royant. Mindazonáltal a férfi felé nyújtott kezét nem utasíthatta vissza. - Nick Quenton-Harper - mutatkozott be. - Ön nyilván Percival Dixon régi tanítványa. Azt hiszem, láttam önt a múlt csütörtöki vadászaton. Ön is hajtó volt, ugye?
A modora barátságos volt és egyenes, így aztán Royan érezte, hogy ellenérzése és mérge csillapul, miközben így válaszolt: - Igen. A nevem Royan al Simma. Azt hiszem, ismerte a férjemet, Duraid al Simmát.
- Duraidot! Hát persze, hogy ismerem. Régi jó barátom. Sok időt töltöttünk együtt a sivatagban. Egyike a legjobbaknak. Hogy van?
- Meghalt. - Nem akarta ilyen csupaszon és szívtelennek tűnő merevséggel közölni, de nem volt más válasz, ami eszébe jutott volna.
- Borzasztóan sajnálom. Nem tudtam. Mikor és hogy történt?
- Nemrég, három hete. Megölték.
- Jaj Istenem. - Royan látta a férfi szemében az együttérzést, és eszébe jutott, hogy mit kellett ennek az embernek is elszenvednie. - Talán ha négy hónapja, hogy felhívtam Kairóban. Mint mindig, akkor is kedves és elragadó volt. Megtalálták a gyilkosát?
Royan megrázta a fejét, majd elfordult, hogy ne kelljen ránéznie és a férfi ne lássa könnybe lábadó szemét. - Ez itt egy rendkívüli gyűjtemény.
A férfi tudomásul vette a témaváltást. - Főként a nagyapámnak köszönhető. Evelyn Baring mellett dolgozott avagy Over Bearing, a kibírhatatlan, ahogy számtalan ellensége nevezte. Ő volt a britek embere Kairóban az...
Royan kurtán a szavába vágott. - Igen, hallottam Evelyn Baringról, Cromer első grófjáról, aki 1883 és 1907 között a brit főkonzul volt Egyiptomban. Teljhatalmával ezen időszak alatt ő volt hazám vitathatatlan diktátora. Számtalan ellenséggel, amint azt ön is mondotta.
Nicholas szeme kissé összeszűkült. - Percival figyelmeztetett, hogy egyik legjobb tanítványa volt. Arra azonban nem hívta fel a figyelmemet, hogy ilyen erős nemzeti érzések lakoznak önben. Nyilvánvalóan nem volt szüksége rá, hogy lefordítsam önnek a Ramszesz-feliratot.
- Az én édesapám Gamal Abdel Nasszer vezérkarához tartozott - dünnyögte. Nasszer volt az, aki megdöntötte a bábkirályt, Farúkot, majd végül megtörte a britek egyiptomi hatalmát. Elnökként, az angolok erőszakos felháborodása ellenére, államosította a Szuezi-csatornát.
- Hah! - kuncogott a férfi. - Tehát nem ugyanazon az oldalon álltunk. De azóta a dolgok megváltoztak. Remélem, most már nem kell ellenségként viselkednünk.
- Hát persze, hogy nem - helyeselt Royan. - Duraid rendkívül nagyra becsülte önt.
- Ahogy én is őt. - A férfi ismét témát váltott. – Nagyon büszkék vagyunk a királyi usébti gyűjteményünkre. Van egyegy példányunk mindegyik fáraó sírjából, az Óbirodalomtól egészen az utolsó Ptolemaioszig. Engedje meg, kérem, hogy megmutassam önnek. – Royan követte a terem egyik falát egészen betöltő, hatalmas tárlóhoz. Temérdek polc volt benne, tele ezekkel a bábuszerű figurákkal, melyeket azért helyeztek el a sírokban, hogy szolgaként, rabszolgaként álljanak a halott király mellett az árnyékvilágban.
Nicholas saját kulcsával kinyitotta a tárló üvegajtaját és benyúlt, hogy leemelje a kiállított tárgyak közül a legérdekesebbeket. – Ez itt Maja usébtija, aki három fáraót is szolgált, Tutanhamont, Ajt és Horemhebet. Ez Aj sírjából való, aki i. e. 1343-ban halt meg.
Odaadta Royannak a szobrocskát, aki hangosan olvasta a háromezer éves hieroglifákat, méghozzá oly könnyedén, mintha csak a reggeli újság főcímei lennének. - Maja vagyok, a két királyság kincstárnoka, én felelek az isteni fáraó, Aj helyett. Örökké éljen! - Royan arabul beszélt, hogy próbára tegye, és a férfi folyékonyan, könnyed társalgási stílusban, ugyanazon a nyelven válaszolt neki.
- Úgy tűnik, Percival Dixon igazat mondott. Maga valóban rendkívüli diákja lehetett.
Most, hogy belemerültek abba, ami mindkettőjüket érdekelte, hol arabul, hol pedig angolul beszéltek, és ez a kezdeti ellenségesség szűrős fullánkjait eltompította, háttérbe szorította. Lassan körbejárták a termet, elidőztek minden tárló előtt, hogy kézbe vegyék és alaposan megnézzék a bennük lévő tárgyak mindegyikét.
Olyan volt ez, mintha visszakerültek volna abba a régi, évezredekkel korábbi korba. E tárgyak között az órák meg a napok lényegtelennek tűntek, így aztán mindketten felriadtak, amikor Mrs. Street visszatért, hogy félbeszakítsa őket: - Akkor én elmentem, Sir Nicholas. Magára hagyhatom, hogy bezárjon és bekapcsolja a riasztót? A biztonsági őrök már szolgálatba léptek.
- Mennyi az idő? - Majd Nicholas válaszolt is saját kérdésére, ahogy rápillantott rozsdamentes acélból készült Rolex búvárórájára. - Már öt óra negyven, hát mi a csoda történt ezzel a nappal? – Színpadiasan felsóhajtott. - Menjen csak, Mrs. Street. Ne haragudjon, hogy ilyen sokáig itt-tartottuk.
- Ne felejtse el bekapcsolni a riasztót - figyelmeztette Mrs. Street, majd Royanhoz fordult. - Rettentő feledékeny tud lenni, ha elkalandozik valamelyik vesszőparipáján. - Olyan nyilvánvaló szeretet sugárzott belőle munkaadója felé, mint egy elfogult nagynéniből.
- Mára már épp elég utasítást kaptam magától. Menjen szépen haza - vigyorgott Nicholas, amint visszafordult Royan felé. - Nem engedhetem el anélkül, hogy meg ne mutassak magának valamit, amiben Duraid is benne volt. Tud még maradni néhány percet? - Royan bólintott, és a férfi keze feléje nyúlt, hogy karon fogja, majd nyomban vissza is hullt. Az arab világban sértésnek számít, ha megérintenek egy nőt, még akkor is, ha csak egy ilyen véletlenszerű mozdulatról van szó. Royan észrevette ezt a lovagiasságot és egy kicsit oldódott merevsége a férfi jó modora és könnyed stílusa láttán.
A kiállítóteremből kivezette egy ajtón át, melyen ez állt: „Magánterület. Csak a személyzet részére", majd beléptek a hosszú folyosó végén lévő szobába.
- Ez az én szentélyem. - Azzal bevezette. - Bocsássa meg a rendetlenséget. Az elkövetkezendő évek során egyszer már tényleg rendet kéne itt raknom. Mindig a feleségem... - Hirtelen elhallgatott, és az íróasztalán álló, ezüst keretes családi fényképre pillantott. Nicholas és egy gyönyörű, sötét hajú nő ült egy tölgyfa árnyékában, a piknikre terített pokrócon. Két kicsi lány volt velük, akik feltűnően hasonlítottak édesanyjukra. A kisebbik Nicholas ölében ült, míg a nagyobbik mögöttük állt és kezében egy Shetland póni kantárát tartotta. Royan oldalról a férfire pillantott, és szemében pusztító, kínzó szomorúságot látott.
Hogy ne hozza zavarba, Royan elfordult és körülnézett a szobában, mely szemmel láthatóan a dolgozószobája és a műhelye volt. Tágas, kényelmes szoba, egy férfi birodalma, mely jól mutatta jellemének ellentétes vonásait - a könyvek közt időző tudóst, szemben a cselekvés emberével. A könyvek és múzeumi tárgyak kusza halmai közt orsók és egy Hardyféle, szétszedhető lazachorgászbot hevert. A falon lévő kampókon viharkabát, egy vászon puskatok és egy bőr N. Q.-H. monogramos tölténytartó lógott.
Royan felismert néhányat a falon lógó, bekeretezett képek közül. Eredeti, tizenkilencedik századi akvarellek voltak, a skót utazó, David Roberts képei, és akadt néhány Vivant Denon is, aki elkísérte Napóleon L' armée de l' Orient-jel Egyiptomba. Csodás látképei voltak ezek a síremlékeknek, melyek még a feltárások és az újabb kori helyreállítások előtt készültek.
Nicholas odament a kandallóhoz és rádobott egy hasábot a hamvadó tűzre. Addig piszkálta, míg fellobbant és lángra kapott, majd intett Royannak, hogy álljon az elé a függöny elé, mely a menyezettől a földig ért, és a szoba egyik falának felét beborította. Egy bűvész lendületes mozdulatával húzta meg azt a bojtos zsinórt, mely szétnyitotta a függönyt, majd elégedetten felkiáltott: - Nos, ehhez mit szól?
Royan gondosan szemügyre vette a falra erősített, csodás féldomborművű frízt. A részletek gyönyörűen kidolgozottak voltak és az arcvonások lenyűgözőek, de Royan jól leplezte csodálatát. Mi több, könnyed, fesztelen hangnemben kezdett beszélni a frízről.
- Az amorita dinasztia hatodik királya, Hammurapi, i. e. 1780 körül - mondta, miközben úgy tett, mintha az ősi uralkodó finoman vésett vonásait tanulmányozta volna, majd így folytatta: - Igen, valószínűleg assuri palotájának délnyugati zikkuratjából való. Ebből a frízből egy párnak kellett lennie. Ma egyenként úgy ötmillió dollárt érhetnek. Úgy vélem, hogy ezeket a mai Mezopotámia szentséges uralkodójától, Szaddam Huszeintől tulajdonította el két lelkiismeretlen gazember. Úgy hallom, hogy e fríz párja pillanatnyilag egy bizonyos Mr. Peter Walsh gyűjteményében található, Texasban.
A férfi egy pillanatig döbbenten meredt rá, majd kipukkant belőle a nevetés. - A fenébe! Titoktartásra eskettem meg Duraidot, de ő nyilvánvalóan beszélt önnek a mi elítélendőén gonosz kis csínyünkről. - Ez volt az első eset, hogy Royan nevetni hallotta. Oly természetesen illett hozzá, és jó volt hallani ezt a szívből jövő, őszinte nevetést.
- Ami a másik fríz jelenlegi tulajdonosát illeti, abban igaza van - mondta Royannak még mindig nevetve. - Az ára azonban hatmillió volt és nem öt.
- Duraid beszélt nekem a Tibeszti-hegységben, Csádban és Líbia déli részén tett látogatásukról - jegyezte meg Royan, miközben a férfi megjátszott bűnbánattal csóválta a fejét.
- Úgy tűnik, nincs titkom ön előtt. - Odament egy magas szekrényhez, egy armoire-hoz, mely a szemközti fal mellett állt. Egy csodás, intarziás darab volt, valószínűleg tizenhetedik századi francia munka. Kinyitotta a dupla ajtót, és azt mondta: - Ez az, amit Duraiddal Moammer Kadhafi ezredes beleegyezése nélkül hoztunk el Líbiából. - Azzal leemelte az egyik páratlan szépségű kis bronzmunkát, és a kezébe adta. A kor zöldes patinája borította a figurát, mely egy gyermekét szoptató anyát ábrázolt.
- Hannibál, Hamilcar Barcas fia - mondta Quenton-Harper -, i. e. 203 körül. Ezeket egy tuareg csapat találta valamelyik régi táborában, az észak-afrikai Bagradas folyó mentén. Hannibál nyilván még az előtt rejthette el őket, mielőtt vereséget szenvedett a római hadvezértől, Scipiótól. Több mint kétszáz bronztárgy volt a rejtekhelyen, és a legjobbak közül ötven még mindig az én birtokomban van.
- A többit eladta? - kérdezte Royan, miközben a szobrocskát csodálta. Hangjából némi rosszallás csengett ki, amikor így folytatta: - Hogy tudott megválni valamitől, ami ilyen gyönyörű?
A férfi bánatosan felsóhajtott: - Sajnos, kénytelen voltam. Nagyon szomorú, de az expedíció egy vagyonba került, így aztán, hogy fedezni tudjam a költségeimet, a zsákmány egy részét el kellett adnom.
Odament íróasztalához, és a legalsó fiókból elővett egy üveg Laphroaig maláta whiskyt. Az üveget az asztalra tette és kirakott mellé két poharat. - Kísértésbe ejthetem ezzel? - kérdezte, de Royan megrázta a fejét.
- Hát, igaz, ami igaz, nem csodálom. Még maguk a skótok is elismerik, hogy ezt a kotyvalékot csak nulla fok alatt szabad inni, a hegyek közt, negyvencsomós sebességű szélviharban, miután az ember becserkészett és lelőtt egy tízes szarvasbikát. Megkínálhatom valami mással, valamivel, ami sokkal inkább hölgyeknek való?
- Van kólája? - kérdezte Royan.
- Van, de az aztán valóban nem tesz jót magának, még rosszabb, mint a Laphroaig. Az a rengeteg cukor. Tökéletes méreg.
Royan elvette a poharat, amit odahozott neki, és viszonozta köszöntését.
- Az életre! - mondta ő is, majd így folytatta: - Igaza van. Duraid valóban beszélt nekem ezekről is. - Azzal visszatette a pun szobrocskát az armoire-ba, az íróasztalhoz lépett és a férfi felé fordult. - Önhöz is Duraid küldött. Halála előtt mondta nekem, ez volt az utolsó utasítása.
- Aha! Tehát akkor ez az egész nem véletlen. Úgy tűnik, én itt valami titkos, mélységesen bűnös összeesküvés mit sem sejtő eszköze vagyok. – Az íróasztallal szemközt álló székre mutatott. - Üljön le! - utasította. - Mondjon el mindent!
Ő maga, Royan fölé magasodva, az íróasztal sarkára telepedett le, miközben jobb kezében a whiskyjét fogta, és egyik hosszú, farmeres lába lustán himbálódzott, akár egy pihenő leopárd farka. Bár mosolygott, még ha kissé gúnyosan is, átható, zöld pillantása Royan arcára tapadt. Royan arra gondolt, hogy ennek a férfinek nehéz lenne hazudni.
Vett egy nagy levegőt: - Hallott már egy régi, egyiptomi királynőről, akit Lostrisnak hívtak, és a második átmeneti periódusban, az első hikszosz invázió idején élt?
A férfi egy kissé gúnyosan felnevetett és felállt: - Á! Akkor mi most A folyó istene című könyvről beszélünk, igaz? Odament a könyvespolchoz, és elővette a könyvet. Bár látszott rajta, hogy sokat forgatták, a borítója még mindig rajta volt az illusztrációval, mely a vízen át a piramisok álomszerűén szürrealisztikus képeit ábrázolta, a zöld és a rózsaszín vöröses pasztellárnyalataival. Nicholas ledobta elé a könyvet az íróasztalra.
- Olvasta? - kérdezte Royan.
- Igen - bólintott rá. - Wilbur Smith dolgait általában elolvasom. Szórakoztat. Volt már itt Quenton Parkban néhány vadászaton.
- Ezek szerint szeret olyan könyveket olvasni, melyekben sok a szex és az erőszak? - vágott egy grimaszt Royan. És erről a könyvről mi volt a véleménye?
- El kell hogy ismerjem, beugrottam neki. Miközben olvastam, valahogy egyfolytában arra vágyhattam, hogy ez az egész valóban tényeken alapuljon. Ezért hívtam fel Duraidot. - Nicholas ismét a kezébe vette a könyvet és a végére lapozott. - Az író jegyzete valóban meggyőző volt, de amit nem tudtam kiverni a fejemből, az az utolsó mondat volt. - Hangosan felolvasta. - Valahol az etióp hegyek között, a Kék Nílus forrásának közelében Tainus múmiája még ma is ott fekszik Mamose fáraó sértetlen, épen maradt sírjában.
Nicholas már-már dühödten hajította a könyvet íróasztalára. - Istenem! El se tudja képzelni, mennyire szerettem volna, hogy ez igaz legyen. El se tudja képzelni, mennyire szerettem volna belevetni magam, hogy megtaláljam Mamose fáraó sírját. Beszélnem kellett Duraiddal. Amikor aztán biztosított róla, hogy ez az egész csak mese, úgy éreztem magam, mintha csúnyán rászedtek volna. Olyan nagy reményeket tápláltam, hogy a csalódás keserű volt.
- Nem mese - mondott ellent Royan, majd gyorsan helyesbített -, nos, legalábbis nem egészen az.
- Értem. Tehát Duraid hazudott nekem?
- Nem hazudott - védelmezte férjét hevesen Royan. Mindössze egy kis időre még visszatartotta az igazságot. Akkor még nem állt készen arra, hogy elmondja önnek a teljes történetet. Még nem tudott volna választ adni egy csomó kérdésre, melyekről tudta, hogy biztosan feltenné neki. Akkor akart eljönni önhöz, amikor elkészült. Az ön nevét tette az első helyre, amikor összeírta a lehetséges szponzorok listáját.
- Duraid még nem tudta a válaszokat, de gondolom, ön már tudja. - A férfi szkeptikusan mosolygott. - Egyszer már felültettek. Nem szeretnék másodszor is bedőlni ugyanannak a hihetetlen történetnek.
- A tekercsek léteznek. Közülük kilenc most is ott van a kairói múzeum páncéltermében. Én bukkantam rájuk Lostris királynő sírjában. - Royan kinyitotta bőrtáskáját és addig kotorászott benne, míg elő nem halászott két vékony, csillogó 6x4-es, színes fényképet. Kiválasztotta az egyiket, majd odaadta Nicholasnak. - Ez a sír hátsó falának képe. Ha jobban megnézi, láthatja az alabástrom vázákat a fülkében. Ez a kép még az előtt készült, hogy kiemeltük volna.
- Nagyon szép felvétel, de bárhol készülhetett.
Royan elengedte a megjegyzést a füle mellett és átadta neki a másik képet. - A tíz tekercs Duraid múzeumi dolgozószobájában. Gondolom felismeri a munkaasztal mögött álló két férfit.
Nicholas rábólintott. - Duraid és Wilbur Smith. – Szkeptikus arckifejezése megváltozott, zavartan kétkedővé, tűnődővé vált. - Mi a fenét próbál itt bemagyarázni nekem?
- Azt a fenét, hogy eltekintve attól a nagy költői szabadságtól, amit az író megengedett magának, mindaz, amit leírt a könyvében, legalábbis alapjaiban igaz. Mindazonáltal a minket leginkább érintő tekercs a hetedik, pontosan az, amelyet elloptak azok az emberek, akik a férjemet megölték.
Nicholas felállt és odament a kandallóhoz. Rádobott egy újabb hasábot, és olyan dühödten lökdöste a piszkavassal, mintha így akarna megszabadulni indulataitól. Ezután anélkül, hogy megfordult volna, beszélni kezdett: - Mi volt a jelentősége ennek a bizonyos tekercsnek a többi kilenccel szemben?
- Ez volt az, amely beszámol Mamose fáraó temetéséről, és úgy véljük, megadja azokat az útmutatásokat, melyek alapján megtalálhatjuk a sírhelyet.
- Úgy véli, de nem biztos benne? - fordult váratlanul Royan felé, miközben a piszkavas, akár valami fegyver, még mindig ott volt a kezében. Ebben a hangulatban kifejezetten ijesztőnek látszott. A szája keskeny, kemény vonallá szűkült, és a szeme villogott.
- A hetedik tekercs jó része valamiféle jelrendszerben íródott, tele van egy csomó, rejtélyes sorral, talánnyal. Duraiddal épp ezek megfejtésén dolgoztunk, amikor... - hirtelen elhallgatott, majd vett egy nagy levegőt -, amikor meggyilkolták.
- Ha valami ennyire értékes, akkor nyilván van róla másolata. – Olyan fenyegetően nézett rá, hogy Royan szinte megrémült. Megrázta a fejét.
- Az összes mikrofilmet, a jegyzeteinket, mindent elloptak az eredeti tekerccsel együtt. Aztán az a valaki, aki megölte Duraidot, szépen visszament kairói lakásunkra és összezúzta a számítógépemet, amin rajta volt kutatásunk minden eredménye.
Nicholas hatalmas csörömpöléssel behajította a piszkavasat a szeneskannába, majd visszament az íróasztalhoz. Tehát egyáltalán nem rendelkezik semmiféle bizonyítékkal? Nincs semmi, amiből kiderülne, hogy ebből bármi is igaz?
- Semmi - helyeselt Royan -, mindössze az maradt meg, ami itt van. - Hosszú, vékony mutatóujjával megütögette a homlokát. – Jó a memóriám.
A férfi a homlokát ráncolta és beletúrt sűrű, göndör hajába. - És akkor miért jött el hozzám?
- Azért jöttem, hogy belevethesse magát, és megtalálja Mamose fáraó sírját - mondta neki egyszerűen, kertelés nélkül. - Lenne kedve hozzá?
A férfi hangulata hirtelen megváltozott. Elvigyorodott, akár egy pajkos kisdiák. - Pillanatnyilag nem jut eszembe semmi, amihez nagyobb kedvem volna.
- Akkor jó lenne, ha maga meg én lefektetnénk valamiféle munkaszerződést, egy megállapodást - mondta neki Royan, majd gyakorlatias, üzletszerű stílusban előrehajolt. - Először hadd mondjam el önnek én, hogy mit akarok, aztán ugyanúgy ön is elmondhatja.
Keményen alkudoztak, és hajnali egy volt, amikor Royan elismerte, hogy teljesen kimerült. - Már képtelen vagyok tisztán gondolkodni. Nem folytathatnánk holnap? - Még mindig nem jutottak egyezségre.
- Már holnap van - mondta neki Nicholas. - De tényleg igaza van. Rettentő figyelmetlen voltam. Nyugodtan itt aludhat. Végül is van itt huszonhét hálószobánk.
- Köszönöm, nem. - Royan felállt. - Hazamegyek.
- Jeges lesz az út - figyelmeztette a férfi. Aztán, mivel látta Royan arcán az eltökéltséget, megadóan felemelte a kezét. - Rendben, nem erőszakoskodom. Holnap mikor? Tízkor van egy megbeszélésem az ügyvédeimmel, de délre biztosan végzünk. Mi lenne, ha maga meg én együtt ebédelnénk itt, amolyan munkaebéd lenne? Délután Gantonban vennék részt egy vadászaton, de azt lemondom. Ily módon a délutánom és az estém szabaddá vált, amikor is örömmel állok a rendelkezésére.

Nicholas másnap délelőtt Quenton Park könyvtárában találkozott az ügyvédekkel. A megbeszélés nem volt se könnyű, se kellemes, de nem is számított másra. Ez volt az az év, melyben eddigi világa elkezdett széthullani körülötte. Valahányszor eszébe jutott, miként indult ez az év, fogcsikorgatva gondolt a fáradtság és figyelmetlenség végzetes pillanatára, éjfélkor azon a jeges autóúton, miközben a teherautó vakító reflektorai egyre csak közeledtek feléjük.
Még magához se térhetett ebből a szörnyűségből, máris ott volt a következő, kegyetlen csapás. Ez a Lloyd's biztosítási szindikátus pénzügyi jelentése volt, a Lloyd'sé, melynek Nicholas, apjához és nagyapjához hasonlóan, tagja volt, bejegyzett „név". A család részesedése a szindikátus nyereségéből fél évszázadon át folyamatos és tekintélyes jövedelmet biztosított nekik. Nicholas természetesen tisztában volt vele, hogy részarányának megfelelően, a szindikátus vesztesége esetén a kötelezettsége korlátlan. Ezt a hatalmas felelősséget idáig könnyedén vette; ugyanis a szindikátusnak ötven éve nem volt komolyabb vesztesége, nem volt egészen mostanáig.
A kaliforniai földrengés és az egyik multinacionális vegyipari cég környezetszennyezése miatt benyújtott követelések eredményeként a szindikátus vesztesége több mint huszonhat millió font sterlingre rúgott. Nicholast a veszteségből két és fél millió font terhelte – ennek egy részét már kiegyenlítették, de a még hátralévő részt alig valamivel több mint nyolc hónapon belül kell kifizetnie - mindazon kegyetlen meglepetésekkel együtt, amiket még az elkövetkezendő év tartogathat.
Szinte nyomban ezután a Quenton Park birtok cukorrépatermését összesen közel ötszáz hektáron megtámadta a rhizomania, ez az őrjítő gyökérbetegség. Az egész odaveszett.
- Legalább két és fél milliót kell összeszednünk - mondta az egyik ügyvéd. - Ez nyilván nem jelenthet különösebb gondot - a ház tele van értékes tárgyakkal, és mi a helyzet a múzeummal? Milyen méltányos árbevételre számíthatunk néhány kiállítási tárgy eladásából?
Nicholas arca megvonaglott a gondolatra, hogy eladja a Ramszesz-szobrot, a bronztárgyakat, Hammurapi frízét vagy nagy becsben tartott gyűjteményének bármely darabját, akár a házból, akár a múzeumból. Elismerte, hogy áruk fedezné adósságait, de valószínűleg nem tudna meglenni nélkülük. Jószerivel bármi más megoldásra kapható volt, ha nem kell megválnia tőlük.
- A pokolba is, nem - vágott kurtán a szavába Nicholas, mire az ügyvéd hideg tekintettel nézett rá az asztal túlsó oldaláról.
- Hát, akkor nézzük meg, mi más van még - folytatta könyörtelenül. - Ott van a tejgazdaság csordája.
- Szerencsés esetben úgy százezret kaphatunk érte – dünnyögte Nicholas. - Már csak két egész négytized milliót kell összeszednünk.
- És a versenylovai - szólt bele a társalgásba a könyvelő.
- Mindössze hat lovam van edzésben. Az újabb kétszázezer. – Nicholas keserűen elmosolyodott. - Akkor már csak két egész kettő kell. Lassanként csak összejön.
- A jacht - vetette fel a fiatalabb ügyvéd.
- Öregebb, mint én - csóválta a fejét Nicholas -, az isten szerelmére, még az apámé volt. Valószínűleg el se tudnák adni. Mindössze szentimentális értéket képvisel. A vadászpuskáim sokkal többet érnek.
Mindkét ügyvéd a lista fölé hajolt: - Á, igen! Itt vannak. Két jó állapotban lévő, oldalzáras, hüvelykivetős Purdey. Becsült értéke negyvenezer.
- Van néhány használt zoknim és alsónadrágom is - ismerte be Nicholas. - Miért nem veszik fel azokat is a listára?
Az ügyvédek elengedték a fülük mellett ezt a gúnyolódást. – Aztán ott van a londoni ház - folytatta az idősebb ügyvéd zavartalanul, aki már hozzáedződött az emberi szenvedéshez. - Jó helyen van. Az értéke másfél millió.
- De nem ebben a pénzügyi helyzetben - mondott ellent neki Nicholas. - Az egymillió sokkal reálisabb. - Az ügyvéd egy jelzést tette a margóra, mielőtt folytatta volna: - Természetesen szeretnénk elkerülni, amennyiben ez lehetséges, hogy a teljes birtok eladásra kerüljön.
Kemény, nehéz megbeszélés volt, melyen végül határozott döntésre nem jutottak, Nicholas pedig dühös volt és tehetetlennek érezte magát.
Kikísérte az ügyvédeket, majd felment a család által lakott részbe, hogy gyorsan lezuhanyozzon és inget váltson. Aztán utólag, minden különösebb indok nélkül, még meg is borotválkozott és egy kis borotválkozás utáni szert dörgölt az arcára.
Áthajtott a parkon, és a Range Rovert a múzeum parkolójában hagyta. A hó ónos esővé vált, és mire átért a parkolón, a haja tele lett hideg vízcseppekkel.
Royan Mrs. Street irodájában várta. Úgy tűnt, ez a két nő remekül kijön egymással. Az ajtó előtt megállt és Royan nevetését hallgatta. Ez egy kicsit javított a közérzetén.
A szakácsnő meleg ebédet küldött át a főépületből. Úgy tűnt, meggyőződése, hogy egy kiadós ebéd valamiképp kordában tartja ezt a szörnyű időt. Volt ott egy levesestálnyi sűrű, erős minestrone, egy lancashire-i melegtál, egy fél üveg burgundi vörös Nicholasnak és egy kancsónyi frissen facsart narancslé Royannak. A kandalló előtt ettek, miközben az eső csapkodta az ablakokat.
Evés közben Nicholas megkérte, hogy mondja el neki Duraid meggyilkolásának részleteit. Royan nem hagyott ki semmit, még saját sérülését sem, amikor blúzának ujját felhúzva megmutatta bekötözött karját. A férfi figyelmesen hallgatta, amikor elmesélte neki, hogyan próbálták másodszor is megölni a kairói utcán.
- Nincs gyanúsítottja? - kérdezte tőle, amikor befejezte. - Nem jut eszébe senki, aki felelős lehet mindezért? - De Royan a fejét ingatta.
- Nem volt semmiféle figyelmeztető jel, teljesen váratlanul jött - mondta.
Az ebédet némán fejezték be, mindketten saját gondolataikba merültek. Amikor már a kávénál tartottak, Nicholas azt mondta. - Hát jó. Akkor most mi legyen az egyezségünkkel? Közel egy órán át vitatkoztak.
- Nehéz megegyezni a zsákmány magát illető részében mindaddig, amíg nem tudom, hogy mivel járul hozzá - tiltakozott Nicholas, miközben újból teletöltötte kávéscsészéiket. - Végül is nekem kell finanszíroznom és vezetnem az expedíciót...
- Kénytelen lesz megbízni bennem és elhinni, hogy hozzájárulásom az expedícióhoz értékes lesz, különben egyszerűen nincs zsákmány, ahogy maga mondja. Mindenesetre, abban biztos lehet, hogy egy szóval sem mondok többet mindaddig, amíg nem jön létre a megállapodás és nem fogunk kezet fölötte.
- Egy kicsit kíméletlen, nem? -- kérdezte a férfi, mire Royan konokul elmosolygott.
- Ha nem tetszenek önnek a feltételeim, akkor van még három név Duraid listáján - fenyegette meg.
- Rendben - vágott közbe Nicholas mártír képpel -, elfogadom a javaslatát. De hogy tudjuk kiszámolni, hogy az osztozkodásnál egyenlő rész jusson mindkettőnknek?
- Én választom ki az első tárgyat minden régészeti leletből, amit sikerül kimentenünk, maga pedig a másodikat, és így tovább, egymás után.
- Mi lenne, ha én választanék elsőként? - nézett Nicholas, egyik szemöldökét felhúzva, Royanra.
- Dobjunk fel egy érmét - javasolta Royan, és Nicholas előhalászott a zsebéből egy egyfontos érmét.
- Válasszon! - azzal feldobta a pénzt, és amíg az a levegőben volt, Royan azt mondta: - Fej.
- A fenébe! - kiáltotta Nicholas, amint elkapta az érmét és visszadugta a zsebébe. - Tehát maga választ elsőként a zsákmányból, ha egyáltalán lesz ilyen. - Az asztal felett nyújtotta kezét Royannak. - Az a magáé, és azt teheti vele, amit csak akar. Azt se bánom, ha a kairói múzeumnak adományozza, ha még mindig kitart e mellett a betegesen abnormalis vágya mellett. Áll az alku? - kérdezte, és Royan kezet fogott vele.
- Áll! - egyezett bele, majd még hozzátette: - Társam.
- Hát, akkor lássunk munkához. Mostantól nincsenek titkok közöttünk. Mondjon el nekem minden részletet, amit eddig elhallgatott.
- Hozza ide azt a könyvet - mutatott Royan A folyó istene ott lévő példányára, és amíg Nicholas elment érte, félrelökte a piszkos edényeket. - Először is, végig kell mennünk a könyvnek azon a részén, amit Duraid adott ki. - Az utolsó oldalakra lapozott. - Itt van. Ez az, ahonnan Duraid összekuszálása kezdődik.
- Jó szó - mosolygott Nicholas -, de ha lehet, csak egyszerűen. Engem már így is épp eléggé összekuszált.
Royan még csak el se mosolyodon. - Ismeri a történetet eddig a pontig. Lostris királynőt és népét kiűzik Egyiptomból a hikszoszok a győzelmes szekereikkel. Mennek délre, felfelé a Níluson, mígnem elérik a Fehér- és a Kék-Nílus összefolyását. Más szóval, a mai Khartoumot. Mindez nagyjából megfelel a tekercsek szövegének.
- Emlékszem. Folytassa.
- A folyami gályák rakodóterében viszik magukkal Lostris királynő férjének, VIII. Mamose fáraónak mumifikált holttestét. Tizenkét évvel korábban, midőn a fáraó egy tüdejébe fúródott hikszosz nyíltól haldoklótt, megesküdött neki, hogy keres egy biztonságos temetkezési helyet, ahol temérdek kincsével együtt eltemetik. Amikor Khartoumba érnek, a királynő úgy dönt, végre itt az ideje, hogy beváltsa férjének tett ígéretét. Kiküldi fiát, a tizennégy éves Memnon herceget egy szekérosztaggal, hogy keressen megfelelő temetkezési helyet. Memnont elkíséri tanítója, a történet mesélője, a fáradhatatlan Taita.
- Rendben, emlékszem erre a részre. Memnon és Taita megbeszélik a dolgot a silluk rabszolgákkal, akiket elfogtak, és tanácsukra úgy döntenek, hogy a folyó bal oldali ágát követik, avagy ahogy mi ismerjük, a Kék-Nílust.
Royan bólintott és folytatta a történetet. - Keletnek tartottak és félelmetes hegyekkel találták szembe magukat, melyek oly magasak voltak, hogy kéklő erődként írták le őket. Eddig amit a könyvben olvasott, meglehetős hűséggel követi a tekercsek szövegének fordítását, ám ezen a ponton - azzal megütögette a nyitott könyv lapját - elérkezünk Duraid elterelő hadműveletéhez. Leírásában az előhegységek...
Mielőtt folytathatta volna, Nicholas közbevágott: - Emlékszem, amikor először olvastam, arra gondoltam, hogy ez nem pontos leírása annak a területnek, ahol a Kék-Nílus előtűnik az etióp magasföldről. Ott nincsenek előhegységek. Ott csak a hegytömb meredeken emelkedő nyugati fala van. A folyó úgy búvik ki onnan, akár egy kígyó a lyukból. Bárki is írta le ezt, nem ismeri a Kék-Nílus folyását.
- Maga ismeri azt a területet? - kérdezte Royan, Nicholas pedig nevetve rábólintott.
- Amikor fiatalabb és még annál is hülyébb voltam, mint most, kiagyaltam egy grandiózus tervet, miszerint a Tanatótól lecsónakázom az Abbai-szurdokon át Szudánba, a roseiresi duzzasztóig. Az Abbai a Kék-Nílus etióp neve.
- Miért akarta ezt végigcsinálni?
- Mert addig még senkinek sem sikerült. Cheesman őrnagy, a brit konzul 1932-ben megpróbálta, és majdnem sikerült a vízbe fúlnia. Arra gondoltam, hogy készíthetnék egy filmet, majd írhatnék egy könyvet az útról, és egy vagyont kereshetnék a jogdíjakkal. Rábeszéltem apámat, hogy finanszírozza az expedíciót. Amolyan őrült kaland volt, ami tetszett neki. Még csatlakozni is akart az expedícióhoz. Alaposan tanulmányoztam az Abbai folyó teljes folyását, és nem csak térképeken. Vettem magamnak egy öreg Cessna 180-ast, és végigrepültem a szurdokon azt az ötszáz mérföldet a Tanatótól a duzzasztóig. Amint mondtam, akkor még csak huszonegy éves voltam, és teljesen őrült.
- Mi történt? - Royan teljesen le volt nyűgözve. Erről Duraid sosem beszélt neki, de pontosan ez volt az a fajta kaland, amit ebből a férfiből az első pillantásra kinézett.
- Összeszedtem nyolc barátomat Sandhurstből, és a karácsonyi szünetünket ennek a kísérletnek szenteltük. Hatalmas fiaskó lett belőle. Mindössze két napot bírtunk ki azon a vad, veszedelmes vízen. Legjobb tudomásom szerint ez a szurdok a föld legpokolibb sarka. Majdnem kétszer olyan mély, sebes és sziklás, mint az arizonai Grand Canyonban a Colorado folyó. Alig tettünk meg húsz mérföldet az ötszázból, kajakjainkat darabokra zúzta. Ott kellett hagynunk minden felszerelésünket és felmásznunk a szurdok sziklafalán, hogy ismét visszajuthassunk a civilizációba.
Egy pillanatra rendkívül komornak tűnt az arca: - Két embert vesztettem el. Bobby Palmer vízbe fúlt, Tim Marshall pedig lezuhant a szikláról. Még a holttestüket se tudtuk visszahozni. Még most is ott vannak valahol. Nekem kellett megmondanom a szüleiknek... – hirtelen elhallgatott, ahogy eszébe jutott az a kín, amit akkor átélt.
- Akadt egyáltalán valaki, akinek sikerült végighajóznia a Kék-Nílus szurdokát? - kérdezte Royan, hogy elterelje a férfi komor gondolatait.
- Igen. Néhány év múlva visszamentem. Ezúttal nem vezetőként, hanem a Brit Fegyveres Erők hivatalos expedíciójának egyik legalacsonyabb beosztású tagjaként. A hadsereg, a flotta és a légierő kellett ahhoz, hogy legyőzzük azt a folyót.
Royan riadt áhítattal meredt rá. Ez az ember ténylegesen végighajózott az Abbain. Olyan volt, mintha a sors különös szeszélye vezérelte volna hozzá. Duraidnak igaza volt. Valószínűleg nincs a világon még egy ember, aki felkészültebb és alkalmasabb lenne a feladatra, ami rájuk vár.
- Tehát magánál jobban talán senki sem ismeri a szurdok természetrajzát. Megpróbálok elmondani önnek néhány általános utalást, amit Taita megadott nekünk a hetedik tekercsben. Sajnos, a tekercsnek pont ez a része sérült, így Duraiddal kénytelenek voltunk a szöveg többi része alapján kikövetkeztetni. Magának meg kell mondania, hogy ez mennyire egyezik meg az ön által ismert terep leírásával.
- Hát akkor halljuk - mondta neki Nicholas.
- Taita is önhöz hasonló módon írja le a területet, azt mondja, hogy egy meredeken emelkedő sziklafalból búvik elő a folyó. A szekereket ott kellett hagyniuk, mivel nem tudták használni őket a kanyon sziklás, meredek terepén. Málhás lovakat vezetve, kénytelenek voltak gyalog folytatni útjukat. Hamarosan a szurdok annyira meredek és veszélyes lett, hogy a kecskecsapásokról, amelyen haladtak, néhány állat a mélyben örvénylő folyóba zuhant. Ez azonban nem rettentette vissza őket, Memnon herceg parancsára folytatták nehéz, küzdelmes útjukat.
- Pontosan látom magam előtt, úgy, ahogy leírta. Félelmetes egy vidék.
- Ezután Taita azt mondja, hogy egy sor akadály hárul eléjük, amit „lépcsőknek" ír le. Duraiddal nem tudtuk teljes bizonyossággal eldönteni, mik lehetnek ezek. De a legjobb tippünk az volt, hogy vízesések.
- Hát, abban sincs hiány az Abbai-szurdokban - bólintott rá Nicholas.
- Ez Taita vallomásának legfontosabb része. Taita azt mondja nekünk, hogy húsz napig mentek a szurdokban, mígnem elérkeztek a „második lépcsőhöz". Itt történt, hogy a herceg egy álom formájában váratlanul üzenetet kap halott apjától, miszerint a fáraó ezt a helyet választotta ki saját sírjának. Taita azt mondja nekünk, hogy innen nem mentek tovább. Ha meg tudnánk állapítani, hogy mi torpanthatta meg őket, akkor meglehetős pontossággal meghatározhatnánk, milyen mélyen hatoltak be a szurdokba.
- Mielőtt innen továbblépnénk, szükségünk lesz térképekre és műholdfelvételekre a hegyvidékről, nekem meg át kell néznem az expedíció során készült jegyzeteimet és naplómat - mondta Nicholas. - Referencia-könyvtáramat igyekszem naprakészen tartani, úgyhogy itt a múzeum adattárában kell lennie műholdképeknek, és biztosan megtaláljuk a legfrissebb térképeket is. Ha ezek léteznek, akkor Mrs. Street megtalálja nekünk.
Felállt és kinyújtózkodott: - Még az este előásom a naplóimat és átolvasom őket. A múlt században a dédapám is vadászott meg gyűjtött Etiópiában. Azt tudom, hogy 1890-akárhányban, Debra Markos közelében átkelt a Kék-Níluson. Előkeresem az ő jegyzeteit is. Az archívumunkban őrizzük.
Lehet, hogy leírt valami olyasmit is az öregfiú, ami a segítségünkre lehet.
Kikísérte Royant a parkolóba az öreg, zöld Land Roverhez, és ahogy Royan begyújtotta a motort, Nicholas a nyitott ablakon át azt mondta neki: - Még mindig állítom, hogy jobb lenne, ha itt maradna a házban. Legalább másfél óra az út Brandsburyig - az oda-vissza naponta három órát jelent. Sok munka vár még ránk, mielőtt egyáltalán arra gondolhatnánk, hogy elinduljunk Afrikába.
- Mit gondolnának az emberek? - kérdezte Royan, miközben felengedte a kuplungot.
- Sosem érdekelt, mit locsognak az emberek - kiáltott utána Nicholas. - Holnap mikor jön?
- Be kell ugranom Yorkba az orvoshoz. Kiveszi a varratokat a karomból. Tizenegy előtt nem érek ide - dugta ki fejét Royan az ablakon, hogy visszakiáltson neki.
A szél belekapott sötét hajába. Nicholasnak mindig is a sötét hajú nők tetszettek. Rosalind is olyan titokzatos, keleties típus volt. Bűntudata volt és hűtlennek érezte magát, amiért összehasonlította őket, de Royan képét nehéz volt kiűznie magából.
Ő volt az első nő, aki Rosalind halála óta felkeltette az érdeklődését. Vérének keveredése vonzotta Nicholast. Eléggé egzotikus volt ahhoz, hogy felajzza a keleti nők iránti érdeklődését, de közben eléggé angol is volt ahhoz, hogy beszélje nyelvét és megértse humorát. Művelt volt és sokat tudott azokról a dolgokról, amelyek Nicholast érdekelték, és csodálta ennek a nőnek a bátorságát, lelkierejét. A keleti nőket általában születésüktől fogva önfeláldozó szerénységre és szolgálatkészségre nevelték. Ez a nő azonban egészen más volt.
Georgina felhívta orvosát Yorkban, hogy megbeszéljen vele egy időpontot, amikor kiveszi Royan karjából a varratokat. Reggeli után indultak a brandsbury-i házból. Georgina vezetett, és Magic ott ült közöttük a pótülésen. Ahogy ráfordultak a falu utcájára, Royan észrevett egy hatalmas MAN teherautót, mely ott parkolt a posta előtt, de aztán nyomban meg is feledkezett róla.
Ahogy kiértek az országútra, sűrű ködfoltok jelentek meg előttük, melyekben a látótávolság alig harminc méter lehetett, de Georgina nem tett semmiféle engedményt az időjárásnak, zörögve, sivítva hajtotta a Land Rovert teljes sebességgel, ami Royan legnagyobb örömére még az óránkénti hatvan mérföld alatt volt.
Válla fölött hátrapillantott az útra, és látta, hogy a MAN teherautó követi őket. Csupán a vezetőfülke emelkedett az alacsonyan gomolygó ködtenger fölé, akár egy tengeralattjáró megfigyelőtornya. De aztán, miközben nézte, még ezt is elnyelte a köd. Ismét előrefordult, hogy anyját hallgassa.
- Ez a kormány egy rakás inkompetens tökfej. - Georgina hunyorgott a szájában lógó cigaretta füstjétől. Fél kézzel vezetett, miközben másik kezével Magic hosszú, selymes fülét simogatta. - Én nem bánom, ha a miniszterek kábítják egymást, de ha a nyugdíjam körül kezdenek matatni, akkor komolyan begurulok. - Édesanyjának a külképviseleti szolgálat után járó nyugdíj volt az egyetlen jövedelme, és az sem volt valami sok.
- De őszintén, mami, csak nem azt akarod, hogy munkáspárti kormány legyen? - cukkolta anyját Royan. Édesanyja világéletében megrögzött konzervatív volt.
Georgina habozott, aztán kikerülte a választ: - Én csak annyit mondok, hogy hozzák vissza Maggie-t.
Royan kissé hátrafordult, hogy ismét visszanézzen a koszos hátsó ablakon. A teherautó még mindig mögöttük volt, fenyegetőn emelkedett ki a ködből és a kékes kipufogófüstből, amit, akár egy lökhajtásos repülőgép, Georgina hagyott maga mögött. Eddig a teherautó hátramaradt, de most hirtelen felgyorsított és rájuk hajtott.
- Azt hiszem, meg akar előzni - mondta Royan szelíden Georginának.
A teherautó hatalmas motorháza alig néhány méternyire volt hátsó lökhárítójuktól. A hűtőrácson ott díszelgett a krómozott „MAN" márkanév, és magasabb volt a Land Rovernél, így Royan a kocsiból nem láthatta a sofőr arcát.
- Mindenki engem akar megelőzni - siránkozott Georgina. - Ez életem története. - Kitartóan a keskeny út közepén haladt.
Royan ismét hátrapillantott, és látta, hogy a teherautó még közelebb nyomult. Teljesen betöltötte a hátsó ablakot. A sofőr levette a lábát a gázról, majd ismét fenyegetően felpörgette a hatalmas motort.
- Jobb, ha elengeded. Azt hiszem, ez nem tréfál.
- Hadd várjon! - mordult fel Georgina a cigarettacsikkel a szájában. - A türelem erény. Itt különben sem engedhetem előre. Egy keskeny kőhíd következik. Úgy ismerem az útnak ezt a szakaszát, mint a tenyeremet.
Abban a pillanatban a teherautósofőr megnyomta a dudáját, és annyira közel volt, hogy szinte belesüketültek. Magic felpattant a hátsó ülésre, és felháborodottan ugatni kezdett.
- Hülye barom - csattan fel Georgina. - Mi a fenét művel ez? Írd fel a rendszámát. Jelenteni fogom a yorki rendőrségen.
- A rendszáma csupa sár. Nem tudom kivenni, de úgy tűnik, a kontinensről jött. Azt hiszem, német.
Mintha a sofőr meghallotta volna felháborodását, kissé lelassított, és annyira lemaradt, hogy most mintegy húsz méternyi távolság volt a két jármű között. Royan teljesen hátrafordult, hogy megnézze magának a sofőrt.
- Ez mindjárt más - mondta Georgina elégedetten. - A nyamvadt bunkója tanul egy kis modort. - A ködön át előrekémlelt: - Ott a híd...
Royan most látott fel először a teherautó vezetőfülkéjébe. A sofőr fején sötétkék, gyapjú balaclava sapka volt, mely csak a szemét, meg az orrát hagyta szabadon. Ettől fenyegetően gonosznak tűnt.
- Vigyázz! - sikoltotta hirtelen Royan. - Egyenesen nekünk jön! - A hatalmas teherautó motorja felbődült, és ez a hang olyan volt, mint a szélvész korbácsolta tenger bömbölése. Royan egy pillanatig nem látott mást a csillogó acélon kívül, majd a teherautó eleje hátulról nekik csapódott.
Az ütközés ereje félig hátrarepítette az ülésből. Fölhúzta magát, és látta, hogy a teherautó felkapta őket, akár a róka egy madarat. Vitte előre a Land Rovert erős acélrudjain, melyek a csillogó, krómozott hűtőt védték.
Georgina keményen küzdött a kormánnyal, próbálta megtartani uralmát a kocsi felett, de minden erőfeszítése hiábavaló volt. - Nem tudom tartani! A híd! Próbálj meg kiszállni...
Royan megnyomta biztonsági övének gombját és az ajtó kilincse után nyúlt. A híd kőfala rémisztő sebességgel közeledett feléjük. A Land Rover tehetetlenül pörgött az úton.
Az ajtó váratlanul kinyílt, de Royan már nem tudta teljesen kinyitni, mielőtt a Land Rover nekicsapódott a híd felhajtóját őrző masszív kőoszlopoknak.
A két nő közös erővel sikított, amint a kocsi felgyűrődött, és az ütközés ereje előre repítette őket. A szélvédő darabokra tört, ahogy visszapattantak az oszlopokról, a Land Rover pedig átpördült, amikor lement a töltésről és gurulni kezdett lefelé.
Royan kirepült a nyitott ajtón és szabadon zuhant tovább. Esését a part lejtése gyöngítette, de még így is kiszorult belőle a levegő. Zötykölődve legurult a parton, és belepottyant a híd alatt folyó, jeges vízbe.
Mielőtt a feje is elmerült volna, azon kapta magát, hogy az ég felé és a fölötte lévő hídra néz. Egy villanásnyira látta a teherautót, mielőtt felbődülő motorral elhúzott volna. Két hatalmas pótkocsit vontatott. A pótkocsik váza magasabb volt, mint a híd védőkorlátja.
Mindkét pótkocsit a váz kampóihoz kötözött, nehéz, zöld nylonponyva borította. Csupán egy pillanatig látta a hatalmas, vörös cégjelzést a társaság ráfestett nevével a közelebbi pótkocsin, ám mielőtt tudata mindezt rögzíthette volna, a víz alá merült és a hideg, meg esésének ereje kipréselte tüdejéből a levegőt.
Felküzdötte magát a folyó felszínére, és látta, hogy lejjebb sodródott. Átázott ruhái akadályozták, így csak nagy üggyel-bajjal sikerült kievickélnie a partra, ahol egy fa ágába kapaszkodva felhúzódzkodott.
Ott térdelt a sárban, miközben felköhögte a lenyelt vizet és megpróbálta megállapítani, mennyire sérült meg az ütközés következtében. Aztán saját állapotáról teljesen megfeledkezett, amikor meghallotta anyja kínjainak szörnyű hangját a felfordult Land Rover roncsai felől.
Kétségbeesett igyekezettel feltápászkodott, és a nedves, fagyos füvön átbukdácsolva sietett a Land Roverhez, mely felborulva hevert a töltés alján. A karosszéria felgyűrődött, kiszakadt, és ott, ahol a sötétzöld festék levált, átcsillogott a fényes alumínium. A motor leállt, és az első kerekek még akkor is pörögtek, amikor Royan odaért. 
- Mami! Hol vagy? - kiáltotta, és a szörnyű hang egy pillanatra se hagyott alább. A kocsi fémvázába kapaszkodva vonszolta magát a hang irányába, és rettegett attól, amit majd ott talál.
Georgina hátával a kocsinak támaszkodva ült a nedves földön. Lába egyenesen kinyújtva. A bal lába úgy ki volt tekeredve, hogy csizmás lábujjai természetellenes, lehetetlen szögben néztek a föld felé. Ez a láb nyilván térdnél, vagy a térd közelében eltörött.
Nem ez volt Georgina kínjainak oka. Magic-et az ölében tartotta, és a reménytelen gyász mozdulatával hajolt fölé; az a szörnyű hang valahonnan egészen mélyről bugyogott fel belőle. A spániel mellkasa a fém és a föld közé szorulva összezúzódott. A nyelve kilógott utószor mosolygó szája sarkából, de közben a vér folyamatosan csöpögött belőle, amit Georgina a sáljával törülgetett.
Royan leroskadt anyja mellé, és karjával átölelte a vállát. Még sosem látta sírni az anyját. Szorosan magához ölelte és erejével próbálta lecsöndesíteni anyja bánatának hangját, de az csak nem akart enyhülni.
Sejtelme sem volt, mennyi ideig ültek így együtt. De végül anyja megnyomorodott lábának látványa és a feléledő félelem, hogy a teherautó sofőrje esetleg visszajön, hogy bevégezze dolgát, talpra állította. Felmászott a parton, majd az út közepére támolygott, hogy megállítsa a következő arra járó kocsit.

Nicholason csak akkor lett annyira úrrá a nyugtalanság, hogy felhívja a yorki rendőrséget, amikor Royan már két órát késett megbeszélt találkozójukról. Szerencsére megjegyezte a Land Rover rendszámát. Könnyű volt emlékeznie rá. A rendszám édesanyja nevének kezdőbetűiből és a szerencsétlen 13-as számból állt.
Várnia kellett, amíg a rendőrnő ellenőrizte a komputerén, majd amikor ismét vonalban volt, azt mondta: - Sajnálattal kell közölnöm önnel, uram, hogy a Land Roverrel ma reggel baleset történt.
- Mi van a vezetőjével? - kérdezte Nicholas nyersen.
- A vezetőt és utasát a York Minster Kórházba szállították.
- Jól vannak?
- Sajnálom, uram. Ezzel kapcsolatban nem rendelkezem semmiféle információval.
Nicholas negyven perc alatt ért be a kórházba, és csaknem ugyanennyi idejébe telt, míg megtalálta Royant. A sebészeti osztály női kórtermében ült, anyja ágya mellett. Édesanyja még nem tért magához az altatásból.
Felnézett, amikor Nicholas megállt mellette. - Jól van? Mi a fene történt?
- Az anyám... a lába csúnyán eltörött. A sebésznek meg kellett szögelnie a combját... a combcsontot.
- És maga hogy van?
- Csak néhány horzsolás meg karcolás. Semmi komoly.
- Hogy történt?
- Egy teherautó... lelökött minket az útról.
- Csak nem szándékosan? - Nicholas érezte, hogy valami fájó csüggedés fut végig rajta, ahogy eszébe jutott egy másik teherautó, egy másik út és egy szörnyű éjszaka.
- De, azt hiszem, igen. A sofőrön maszk volt, egy balaclava. Hátulról belénk rohant. Biztos, hogy szándékosan tette.
- Elmondta a rendőröknek?
Royan bólintott. - Úgy tűnik, a teherautó lopott volt, jelentették, hogy eltűnt, amikor a vezetője kora reggel, jóval a baleset előtt megállt az egyik Little Chef kávézónál. A sofőr német. Nem beszél angolul.
- Immáron harmadszor próbálták megölni - mondta neki Nicholas komoran. - Mostantól átveszem az irányítást.
Kiment a kórház várójába és onnan telefonált. A megye rendőrfőnöke személyes jó barátja volt, csakúgy, mint a kórház igazgatója.
Mire visszament, Georgina is magához tért az altatásból. Bár még kissé kába volt, azért már jól érezte magát, amikor betolták abba az egyágyas kórterembe, amit Nicholas intézett el neki. Néhány perc múlva megérkezett a ortopédsebész is.
- Szerbusz, Nick, hát te mit keresel itt nálunk? – üdvözölte Nicholast. Royant meglepte, hogy társát milyen sokan ismerik.
Aztán az orvos Georginára fordította a figyelmét. - Hogy érzi magát? Összeszedtünk magunknak egy szép kis nyílt törést. Úgy nézett ki ott benn, mintha csupa konfetti lenne. Sikerült szépen összeraknunk, de azért legkevesebb tíz napot még itt kell töltenie velünk.
- Rendben, ifjú hölgy - mondta Nicholas Royannak, amikor eljöttek Georginától, aki ismét elaludt. - Mi kéne még ahhoz, hogy sikerüljön meggyőznöm? A házvezetőm már előkészített önnek egy szobát a házban. Többé nem engedem, hogy magában kóricáljon. Máskülönben legközelebb, amikor ismét megpróbálják eltüntetni, esetleg kicsit több szerencsével járnak.
Royan még túlságosan a történtek hatása alatt állt ahhoz, hogy vitába szálljon vele, így aztán engedelmesen beült a Range Roverbe, és hagyta, hogy Nicholas elvigye először a varratokat kiszedetni, majd vissza Quenton Parkba. Amint megérkeztek, Nicholas felküldte őt a hálószobájába.
- A szakácsnő majd felviszi önnek a vacsorát. Legyen szíves bevenni az altatót, amit a doki adott. Valaki majd elhozza a holmiját Brandsburyből, ha odaadja Mrs. Streetnek édesanyja házának kulcsát. Addig is, a házvezetőm bekészített a szobájába valami hálóruhát és egy fogkefét. Holnap reggelig hallani sem akarok magáról.
Jó volt, hogy a férfi most átvette élete irányítását. Az óta az oázisbeli szörnyű éjszaka óta, most először érezte magát biztonságban. Mindazonáltal, az önállóság és a függetlenség egyik utolsó gesztusaként, az altatókat lehúzta a vécén. A párnájára készített hálóing hosszú volt, tiszta selyem és a nyakát meg az ujját a legfinomabb cambrai csipke díszítette. Eddig bőrét még sosem érte ilyen fényűző és érzéki anyag. Rájött, hogy ez nyilván Nicholas feleségéé lehetett, és ez a tudat furcsa érzéseket kavart benne. Bebújt a baldachinos ágyba, de még az a hatalmas, magányt árasztó, túlságosan puha ágybetét és a szokatlan környezet sem tartotta vissza túl soká attól, hogy elaludjon.
Reggel egy fiatal szobalány ébresztette a The Times egy példányával és egy csésze Earl Grey teával, majd néhány perc múlva visszatért Royan útitáskájával.
- Sir Nicholas fél kilenckor várja az ebédlőben, szeretné, ha együtt reggeliznének.
Zuhanyozás közben Royan szemügyre vette meztelen testét a fürdőszoba egyik falát borító, hatalmas tükörben. A karján lévő kés ütötte seb mellett, mely még mindig csak részben gyógyult be, volt egy sötét zúzódás a combján, és egy másik, baloldalt a lágyékán meg a fenekén, melyek már a baleset következtében keletkeztek. Sípcsontja csúnyán lehorzsolódott, és most óvatosan egy bő nadrágot húzott rá, hogy eltakarja. Egy kicsit bicegve ment le a főlépcsőn, hogy megkeresse az ebédlőt.
- Kérem, szolgálja ki magát. - Nicholas felpillantott újságjából, hogy üdvözölje Royant, aki ott tétovázott az ajtóban. A férfi a tálalón sorakozó ételek felé intett. Miközben Royan rántottat kanalazott tányérjára, a falon lévő tájképre pillantott, melyet nyomban felismert. Egy Constable volt.
- Jól aludt? - kérdezte Nicholas, de a választ meg se várva, nyomban folytatta: - Hírt kaptam a rendőrségtől. Megtalálták a MAN teherautót, egy Harrogate melletti pihenőben hagyták. Most alaposan átvizsgálják, de nem hiszik, hogy bármit is találnának. Úgy tűnik, olyasvalakivel van dolgunk, aki tudja, mit csinál.
- Fel kell hívnom a kórházat - mondta Royan.
- Én már megtettem. Édesanyja jól töltötte az éjszakát. Hagytam egy üzenetet, hogy este meglátogatja.
- Este? - nézett rá szúrós tekintettel Royan. - Miért olyan későn?
- Mert addig én szándékozom igénybe venni az idejét. Szeretném egy kicsit megdolgoztatni.
Ahogy Royan az asztalhoz ért, felállt és kihúzta neki a széket. Royan azon kapta magát, hogy ettől az udvarias gesztustól kissé zavarba jött, de nem szólt egy szót sem.
- Az első támadásból, amit maga és Duraid ellen követtek el az oázisbeli villában, nemigen következtethetünk semmire, csupán arra, hogy a gyilkosok pontosan tudták, mit keresnek és hol keressék. - Royant zavarta ez a hirtelen témaváltás. - Mindazonáltal, gondolkodjunk el egy kicsit a második merényleten, ami Kairóban történt. A kézigránát. A miniszteren kívül ki tudott még arról, hogy aznap délután a minisztériumba megy?
Royan elgondolkodott, miközben lenyelte azt a falatnyi tojást, ami a szájában volt. - Nem tudom biztosan. Azt hiszem, megmondtam Duraid titkárnőjének, és talán említettem az egyik kutatóasszisztensnek.
Nicholas a homlokát ráncolta és megcsóválta a fejét. Tehát a fél múzeum tudott róla?
- Hát, valahogy úgy. Sajnálom.
A férfi egy pillanatra eltöprengett: - Na jó. És ki tudott arról, hogy elutazik Kairóból? Ki tudta, hogy az édesanyja házában fog lakni?
- Az adminisztrációról az egyik tisztviselő hozta ki nekem a diákat a reptérre.
- Megmondta neki, hogy melyik géppel megy?
- Nem, biztosan nem.
- Egyáltalán mondta valakinek?
- Nem Azaz... - mondta elbizonytalanodva.
- Igen?
- Magának a miniszternek a kihallgatás során, amikor szabadságot kértem tőle. Nem... ő biztosan nem lehet - elszörnyedt a gondolattól, és ez az arcára is kiült.
Nicholas megvonta a vállát: - Történnek különös dolgok. Természetesen a miniszter tudott arról a munkáról, amit maga és Duraid végzett a hetedik tekercsen.
- Nem ismert minden részletet, de... igen..., nagy általánosságban tudta, mire készülünk.
- Rendben. A következő kérdés: teát vagy kávét? - Töltött egy kis kávét Royan csészéjébe, majd folytatta: - Azt mondta, hogy Duraid összeállította az expedíció lehetséges szponzorainak listáját. Hátha eszünkbe jut róla valami, esetleg megkapjuk a gyanúsítottak gyorslistáját.
- A Getty Múzeum - mondta Royan, mire Nicholas elmosolyodott.
- Ezt kihúzhatjuk. Ők biztosan nem hajigálnak gránátokat Kairó utcáin. Ki volt még a listán?
- Gotthold Ernst von Schiller.
- Hamburg. Nehézipar. Fém- és acélfinomítók. Ásványbányászat, alapanyag-feldolgozás. - Nicholas bólintott. - Ki volt a harmadik név a listán?
- Peter Walsh - mondta Royan. - A texasi.
- Az az - bólintott Nicholas. - Fort Worthben él. Gyorsétkeztetési koncesszió. Csomagküldő szolgálat. - Nem sok olyan gyűjtő akadt, aki anyagilag versenyre kelhetett a nagy intézményekkel, ha egy jelentős régiség megszerzéséről vagy egy régészeti feltárás finanszírozásáról volt szó. Nicholas mindet ismerte, mivel ebbe a körbe alig néhány tucat, egymással kölcsönös ellentétben álló ember tartozott. Legalább egyszer már mindükkel szembekerült a Sotheby's vagy a Christie's aukcióin, nem is szólva az ezeknél kevésbé tiszta ügyletekről, ahol „friss" régiségek kerültek eladásra. A „friss" jelző itt arra vonatkozik, hogy „frissiben került ki a földből".
- Ez két gonosz tekintetű haramia. Ha megéheznének, valószínűleg még a saját gyerekeiket is felfalnák. Hát akkor mit meg ne tennének, ha úgy gondolnák, maga útjukat állja, hogy eljussanak Mamose fáraó sírjához? Nem tudja, hogy a könyv megjelenése után vajon kapcsolatba lépett-e közülük bármelyik is Duraiddal úgy, ahogyan én tettem?
- Nem tudom. Lehet.
- Nem hinném, hogy e díszpintyek közül bármelyiknek is elkerülte volna a figyelmét egy ilyen jó fogás. Feltételeznünk kell, hogy mindketten tudtak róla, min dolgozik Duraid. Nevüket felírjuk a gyanúsítottak listájára. - Ezután Royan tányérjára nézett. - Elég volt? Nem kér még egy kis tojást? Nem? Jól van, akkor most menjünk át a múzeumba, és lássuk, mit talált nekünk Mrs. Street, amivel munkához láthatunk.
Amikor beléptek Nicholas dolgozószobájába, Royant lenyűgözte az a fantasztikus szervezési munka, amit ilyen rövid idő alatt véghezvitt. Egész éjjel ezen dolgozhatott, a szobát egyfajta katonai főhadiszállássá alakította. A szoba közepén egy állványon tábla állt, melyre egy sor műholdfelvételt tűztek fel. Royan odament és tanulmányozni kezdte őket, majd vetett egy pillantást a táblára feltűzött többi anyagra is.
Egy nagy léptékű térkép mellett, mely a műholdképekhez hasonlóan Délnyugat-Etiópiát ábrázolta, voltak még ott neves címlisták, felszerelések és boltok listái, melyeket nyilván korábbi afrikai expedíciói során is igénybe vett, néhány lapon távolságkalkuláció, és egy előkalkuláció, mely nagyjából megadta a költségvetést. A tábla tetején egy tervezet állt, azzal a címmel, hogy „Etiópia – Általános információk". Öt szabványméretű lap volt sűrűn telegépelve, így aztán nem olvasta át az egészet, de nagy hatással volt rá az az alaposság, amivel a férfi felkészült.
Royan elhatározta, hogy amint lehet, nyomban áttanulmányozza az egész anyagot, de most odament a táblával szemközt felállított két szék egyikéhez. Nicholas a tábla előtt állt, az asztalról felvett egy ezüst végű lovaglópálcát, és úgy suhogtatta, mint a tanító a mutatópálcáját.
- Osztály, figyelem! - A táblát kopogtatta. - Az első dolog, amiről meg kell győznie, az az, hogy képesek leszünk néhány évezred múltán megtalálni Taita hűlt nyomát. Először nézzük meg az Abbai-szurdok geográfiai jellegzetességeit.
Nicholas a műholdfelvételeken mutatta, miközben leírta a folyó egyes szakaszait. - Ezen a részen a folyó átvágta az áradási bazaltplatót. Helyenként a szurdok alatti sziklák szinte merőlegesen emelkednek százhúsz, százötven méter magasra mindkét oldalon. Ahol az intrúziós réteg keményebb, vulkanikus eredetű pala, ott a folyó nem tudta erodálni. Itt a folyó útjában egy sor hatalmas lépcső alakult ki. Azt hiszem, helyes volt a feltevésük, miszerint Taita „lépcsői" valójában vízesések.
Az asztalhoz lépett, és kivett egy fotót az ott lévő, nagy halom papír közül. - Ezt a képet a hadsereg 1976-os expedíciója során készítettem. Legalább lesz valamiféle fogalma arról, milyenek is ezek a vízesések.
Átadta Royannak a fekete-fehér képet, melyen a folyó mindkét partján tornyosuló sziklák emelkedtek a magasba, a vízesés pedig mintha az egekből zúdulna alá. E vad természet hatalmas méretei mellett az előtérben lévő félmeztelen emberek, csónakjaikkal együtt aprónak tűntek, szinte teljesen eltörpültek.
- Sejtelmem se volt róla, hogy ez ilyen! - Royan tiszteletteljes áhítattal meredt a képre.
- Ez nem mutatja igazán azt a sivár elhagyatottságot, amit az ember odalenn, a szurdok mélyén érez - mondta Nicholas. - A fotós szemszögéből nézve nincs olyan pont, ahonnan az ember az egészet be tudná fogni. De azt legalább láthatja, hogy a vízesés miként állhatta útját egy csapat egyiptominak, akik gyalogszerrel vagy legalábbis málhás lovakkal jöttek felfelé a folyó mentén. Általában van valamiféle csapás a katarakták mellett, ami az idők folyamán elefántok vagy más vadállatok nyomán alakult ki. Mindazonáltal sehogy sem lehet átjutni az ilyen vízeséseken, és azokat a sziklákat sem lehet megkerülni.
Royan bólintott és Nicholas folytatta: - Még lefelé haladva is kötélen kellett leeresztenünk a csónakokat és a felszerelést minden egyes vízesésnél. Nem volt könnyű.
- Egyezzünk meg abban, hogy egy vízesés volt az, ami útjukat állta, és ezért nem tudtak továbbmenni - nyugat felől a második vízesés - mondta Royan.
Nicholas ismét a kezébe vette a lovaglópálcát, és Szudán középső részétől, a roseriesi duzzasztó sötét, V-alakú foltjától követte felfelé a folyó útját. - A meredek sziklafal a határ etióp oldalán van, az igazi szurdok itt kezdődik. Itt nincsenek se utak, se városok, mindössze két híd, az is messze, jóval feljebb. Ötszáz mérföldön át nincs itt semmi, csupán a Nílus sebes sodrással zubogó vize és a kegyetlen, fekete bazaltsziklák. - Egy pillanatra elhallgatott, hogy Royan mindezt megemészthesse.
- Ez a föld egyik utolsó, még igazi vadonja, vadállatokkal és még vadabb emberekkel. A műholdképen bejelöltem a szurdok gyomrában lévő főbb vízeséseket. - A pálcával rámutatott a piros jelölőtollal szépen bekarikázott pontokra.
- Itt van a kettes számú vízesés, a szudáni határtól úgy száz-százhúsz mérföldnyire fölfelé. Mindazonáltal még sok más tényezőt is számításba kell vennünk, arról nem szólva, hogy esetleg a folyó is megváltoztatta folyását az elmúlt négyezer év során, amióta Taita barátunk erre járt.
- Nem létezik, egy több mint ezer méter mély kanyonból nem juthat ki - tiltakozott Royan. - Szerintem ez még a Nílust is fogságában tartja, nem?
- Igen, de a tényleges folyómeder megváltozhatott. Áradáskor a folyó vízmennyisége és ereje akkora, hogy azt le se tudom írni magának. A vízszint húsz méternyire is megemelkedik, és tíz, vagy még annál is több csomós sebességgel zúdul alá.
- És ezen maga végighajózott? - kérdezte hitetlenül Royan.
- Nem az áradás idején. Azt senki és semmi nem éli túl. Egy pillanatig mindketten némán meredtek a fényképre és elképzelték azokat a borzalmakat, amiket e hatalmas, hosszú folyó vad tombolása okozhat. Aztán Royan emlékeztette a férfit: - A második vízesés?
- Itt van, ahol egy mellékfolyó ömlik be az Abbai folyóba. A mellékfolyó a Dandera, mely háromezer hatszáz méterről, a Choke-hegységből, a Sáncai-hegy csúcsa alól ered, itt, a szurdoktól úgy háromszáz mérföldnyire északra.
- Emlékszik rá, hogy néz ki az a pont, ahol az Abbaiba ömlik? 
- Több mint húsz éve, hogy ott jártam, és ráadásul több mint egy hónapot töltöttünk odalenn a szurdokban, így aztán az egész egyetlen rémálommá olvadt. Az emlékezetet elhomályosítja a sziklák monoton látványa és e falakat benövő, sűrű dzsungel, érzékeinket pedig eltompította a forróság, a rovarok, a víz dübörgése és az evezők melletti állandó, lankadatlanul kemény munka. De furcsa mód a Dandera és az Abbai összefolyására két okból pontosan emlékszem.
- Igen? - hajolt előre mohó érdeklődéssel Royan, de a férfi a fejét rázta.
- Elvesztettünk ott egy embert. A második expedíció egyetlen áldozatát. Elszakadt a kötél, és harminc méteres magasságból leesett. Háttal egy kiálló sziklára zuhant.
- Sajnálom. De mi volt a másik ok, ami miatt emlékezett erre a helyre?
- Van ott egy kopt keresztény kolostor, ami úgy százhúsz méternyire a folyó szintje felett egy sziklába épült.
- Ott lenn, a szurdok mélyén? - Royan hangja hitetlenül csengett. - Miért építenek pont oda egy kolostort?
- Etiópia a Föld egyik legrégibb keresztény országa. Több mint kilencezer temploma és kolostora van, melyek közül sok található hasonlóan eldugott, szinte megközelíthetetlen helyeken a hegyek között. Ezt itt, a Dandera folyó mellett, Szt. Frumentius sírjaként tartják számon, ő volt az a szent, aki Konstantinápolyból, a Bizánci Birodalomból jött ide a harmadik század elején, hogy megismertesse Etiópiát a kereszténységgel. A legenda szerint hajótörést szenvedett a Vörös-tenger partjánál, és Akszumba vitték, ahol megtérítette Ezana királyt.
- Megnézte a kolostort?
- Egy fenét! - nevetett Nicholas. - Túlságosan el voltunk foglalva azzal, hogy életben maradjunk és minél előbb kimeneküljünk a szurdok poklából, így aztán nemigen maradt időnk a nevezetességek megtekintésére. Leereszkedtünk a vízeséseken és folytattuk utunkat lefelé a folyón. A kolostorból mindössze a folyó egy tóvá szelídülő, csendes, mély szakasza fölött a sziklába vájt üregekre emlékszem, meg a barlanglakó szerzetesek távoli alakjára, amint fehér köntösükben a barlangok korlátja mellett sorakoznak, és szenvtelenül figyelik, ahogy elhaladunk. Néhányan felintegettünk nekik, és meglehetősen barátságtalan viselkedésnek tartottuk, hogy nem integettek vissza.
- Hogy juthatunk el ide valaha is egy ilyen nagy felszereltségű folyami expedíció nélkül? - töprengett Royan hangosan, miközben kétségbeesetten meredt a táblára.
- Máris elbátortalanodott? - vigyorgott rá Nicholas. Várjon, amíg megismerkedik az odalenn élő szúnyogokkal. Mielőtt felfalnák, felkapják és a búvóhelyükre viszik.
- Ne vicceljen - kérte Royan. - Hogy juthatunk le oda?
- A szerzeteseket a szurdok fölötti magasföldön élő falusiak látják el. Nyilván van ott egy kecskecsapás, amin le lehet jutni a sziklafalról. Azt mondták nekünk, hogy három nap alatt lehet leérni a szikla peremétől a szurdok gyomrába.
- Letalálna oda?
- Nem, de van néhány ötletem ez ügyben. Majd később visszatérünk rá. Először is, el kell döntenünk, vajon mire számíthatunk, mit találhatunk ott lenn négyezer év múltán. Várakozásteljesen nézett Royanra. - Most maga jön. Győzzön meg. - Átadta neki az ezüst végű pálcát, majd lehuppant a másik székbe és összefűzte a karját.
- Először is, vissza kell térnünk a könyvhöz. - Royan letette a pálcát és A folyó istene után nyúlt. - Emlékszik a történet Tanús nevű szereplőjére?
- Hát persze. Ő volt Lostris királynő alatt az egyiptomi sereg parancsnoka, és az Egyiptom Nagy Oroszlánja címet viselte. Ő vezette az Egyiptomból való kivonulást is, amikor a hikszoszok kiűzték őket.
- Azonkívül, ha hihetünk Taitának, ő volt a királynő titkos szeretője, és legidősebb fiának, Memnon hercegnek az apja is - bólintott Royan.
- Tanús egy büntetőexpedíció során hal meg, melyet a hegyek közt élő, Arkoun nevű, etióp főnök ellen vezet, és holttestét Taita mumifikálja, majd hozza vissza a királynőnek - folytatta tovább a történetet Nicholas.
- Pontosan - bólintott rá Royan. - Ez visz tovább minket ahhoz az utaláshoz, amit Duraiddal kikotortunk.
- A hetedik tekercsből? - Nicholas szétfűzte a karját és érdeklődéssel hajolt előre.
- Nem, nem a tekercsből, hanem Lostris királynő sírjának feliratából. - Benyúlt a táskájába, és elővett egy újabb fényképet. - Ez a temetkezési kamra falfestményének egyik kinagyított részlete, a falnak az a darabja, mely később levált és örökre elveszett, amikor felfedeztük az alabástrom vázákat. Duraiddal úgy gondoltuk, az a tény, hogy Taita ezt a feliratot épp a fő helyre, a tekercsek rejtekhelye fölé tette, jelentőséggel bír. - Átadta a fényképet Nicholasnak, aki az asztalról felvett egy nagyítót és tanulmányozni kezdte.
Miközben a hieroglifákon törte a fejét, Royan folytatta: - Ha visszagondol a könyvre, ugye emlékszik rá, hogy Taita mennyire szerette a találóskérdéseket meg a szójátékokat, és milyen gyakran kérkedett azzal, hogy ő a legnagyobb baojátékos?
Nicholas felnézett a nagyítóról. - Igen, emlékszem. Véleményem szerint a bao a sakk előfutára. Van vagy egy tucatnyi táblám a múzeum gyűjteményében, néhány Egyiptomból származik, de akad olyan is, mely Afrika délebbre fekvő részeiből való.
- Igen, ezzel az elmélettel én is egyetértek. Mindkét játékban sok a hasonló cél és szabály, de a bao a sakk sokkal kezdetlegesebb formája. Nem sakkfigurákkal, hanem különböző fokozatokat képviselő, színes kövekkel játszák. Nos, azt hiszem, hogy Taita nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy találóskérdésekben való jártasságát és okosságát meg ne örökítse az utókor számára. Azt hiszem, annyira magabiztos volt, hogy szándékosan hagyott hátra a fáraó sírhelyére vonatkozó utalásokat mind a tekercsekben, mind pedig a falfestményeken, melyekről azt állítja, hogy saját kezűleg festette őket imádott királynője sírjának falára.
- Úgy véli, hogy ez is egyike azoknak az utalásoknak? - ütögette meg Nicholas a nagyítóval a fényképet.
- Olvassa - utasította őt Royan. - Ez klasszikus hieroglifa - nem olyan nehéz, mint Taita titkosírásának rejtélyes jelei.
- „A herceg apja, ki nem az apa, de hagyomány őrzője a kék kardnak, mely megölte" - kezdte akadozva fordítani - „Őrzi örökre kéz a kézben Hápival azt a kőbe vésett vallomást, mely a herceg apjához vezet, ki nem az apa, de hagyomány őrzője vérnek és hamunak."
Nicholas megrázta a fejét. - Nem, ennek így nincs értelme - tiltakozott -, nyilván rosszul fordítottam.
- Ne essen kétségbe. Még csak most ismerkedett meg Taitával, a bao-bajnokkal és csavaros agyú talánygyártóval. Duraiddal hetekig törtük ezen a fejünket - nyugtatta meg Royan. - Ahhoz, hogy kibogozzuk, most térjünk vissza ismét a könyvhöz. Tanús névleg nem volt apja Memnon hercegnek, de Lostris királynő kedveseként ő volt a vér szerinti apa. Halálos ágyán Memnon hercegnek adta a kék kardot, mely azt a halálos sebet ejtette rajta az etióp főnökkel vívott csata során. Kettejük párviadala részletesen le van írva a könyvben.
- Igen, amikor először olvastam azt a részt, emlékszem, arra gondoltam, hogy ez a kék kard lehetett valószínűleg az egyik legelső vasból készült fegyver, és a bronz korában ez biztosan a fegyverművesség csodája lehetett. Herceghez illő ajándék - töprengett el Nicholas, majd folytatta. - Tehát „a herceg apja, ki nem az apa", az Tanús? - Lemondóan felsóhajtott. - Interpretációját pillanatnyilag elfogadom.
- Igazán köszönöm, hogy ilyen nagy bizalommal van irántam - mondta Royan gúnyosan. - De talán folytassuk Taita találós kérdésének megfejtését - Mamose fáraó csupán névleg volt Memnon apja, de nem vér szerint. Ismét itt az apa, aki nem az apa. Mamose hagyta a hercegre Egyiptom kettős koronáját, Felső- és Alsó-Egyiptom vörös és fehér koronáját - a vért és a hamut.
- Ezt már sokkal könnyebben lenyelem. És mi van a felirat többi részével? - Nicholas láthatóan kíváncsi volt.
- Az a kifejezés, hogy „kéz a kézben", meglehetősen sokértelmű az ősi egyiptomi nyelvben. Jelentheti pusztán azt is, hogy valamihez nagyon közel, látótávolságon belül.
- Folytassa. Végre felkeltette az érdeklődésemet, erre már oda kell figyelnem - biztatta Nicholas.
- Hápi a Nílus hermafrodita istene, vagy istennője, attól függően, hogy az adott pillanatban épp melyik nemet veszi magára. A tekercsekben Taita Hápit mindvégig a folyó egyik alternatív neveként használja.
- Tehát, ha összerakjuk a hetedik tekercset meg a királynő sírjának feliratát, akkor maga szerint ez mit jelent? - kérdezte.
- Egyszerűen ezt: Tanús a folyó második vízesésétől látható helyen vagy ahhoz nagyon közel van eltemetve. Egy kőoszlopnak vagy feliratnak kell lennie a sírjában vagy a sír falán, mely megmutatja a fáraó sírjához vezető utat.
Nicholas összeszorított fogai közt fújta ki a levegőt. – Kimerültem ettől a sok hirtelen következtetéstől. Milyen más nyomot tudott még kikutatni nekem?
- Ez az - mondta Royan és a férfi hitetlenül meredt rá.
- Ez? Semmi más? - kérdezte, és Royan megrázta a fejét.
- Hát akkor tegyük fel, hogy eddig igaza van, nem tévedett. Tegyük fel, hogy a folyó formája és a környező terep alakzata még felismerhetően olyan, mint közel négyezer évvel ezelőtt. Továbbá tegyük fel, hogy Taita valóban a Dandera folyónál található második vízeséshez irányít minket. Akkor, ha már ott vagyunk, mit keressünk? Ha van ott egy sziklára vésett felirat, akkor vajon érintetlenül maradt-e, vagy az időjárás, meg a víz mozgása már lekoptatta?
- Howard Cartert legalább ily törékeny nyom vezette el Tutanhamon sírjához - jegyezte meg szelíden Royan. - Csupán egy kétes eredetű papirusz volt a kezében.
- Howard Carternek mindössze a Királyok Völgyét kellett átkutatnia. És még ez is tíz évébe került - vágta rá Nicholas - Maga meg Etiópiát adja nekem, egy olyan országot, mely kétszer akkora, mint Franciaország. Mit gondol, nekünk mennyi ideig kell majd keresgélnünk?
Royan hirtelen felállt: - Bocsánat, de azt hiszem, ideje indulnom, hogy meglátogassam az édesanyámat a kórházban. Az nyilvánvaló, hogy itt csak az időmet vesztegetem.
- Még nincs látogatási idő - mondta neki Nicholas.
- Külön szobában van - monda Royan, miközben elindult az ajtó felé.
- Elviszem a kórházba - ajánlotta fel Nicholas.
- Ne zavartassa magát. Majd hívok egy taxit - felelte Royan olyan fagyos hangon, hogy még a levegő is jéggé vált körülöttük.
- A taxinak legalább egy óra kell, míg ideér – figyelmeztette Nicholas, mire Royan megenyhült annyira, hogy hagyja magát kivezetni a Range Roverhez. Nicholas csak egy negyedóra múlva szólalt meg, addig némán ültek a kocsiban.
- Nekem nem megy valami jól a bocsánatkérés. Attól tartok, nincs túl nagy gyakorlatom benne. Egy kicsit nyers voltam. Nem akartam. A pillanat izgalmának hatása alatt kissé elragadtattam magam.
Royan nem válaszolt, így egy perc múlva még hozzátette: - Beszélnie kell velem, hacsak nem írásban akarunk értekezni. Ami viszont meglehetősen nehézkesen megy ott lenn az Abbai-szurdokban.
- Az volt a határozott benyomásom, hogy már nem érdekli a dolog, nem akar lemenni oda. - A szélvédőn át egyenesen előremeredt.
- Egy vaddisznó vagyok - helyeselt Nicholas, és Royan oldalról rápillantott. Ez lett a veszte. Nicholas olyan ellenállhatatlanul vigyorgott, hogy elnevette magát.
- Gondolom, kénytelen leszek ezt a tényt tudomásul venni. Maga egy vaddisznó.
- Még társak vagyunk? - kérdezte Nicholas.
- Pillanatnyilag magán kívül nincs más vaddisznóm, így azt hiszem, nincs más választásom.
Nicholas a kórház bejáratánál kitette. - Háromra visszajövök magáért - mondta neki, azzal elhajtott York központja felé.
Nicholas megtartotta egyetemista korának kis lakását, mely egy sikátorban volt a yorki székesegyház, a York Minster háta mögött. Az egész épület egy kajmán-szigeti társaság nevén volt, és az ottani titkos telefon nem ment át egy belső központon. Nem lehetett kinyomozni, hogy ő a tulajdonos. Mielőtt megismerte volna Rosalindet, a lakás fontos szerepet játszott társas életében. Mostanság azonban Nicholas csupán akkor használta, ha valami bizalmas vagy titkos ügyet akart elintézni. Mind a líbiai, mind pedig az iraki expedíciót itt tervezték és innen szervezték meg.
Már hónapok óta nem használta a lakást, hideg volt, a levegő áporodott, és egyáltalán nem tűnt kellemesen vonzónak. Egy gyufával begyújtotta a gáztűzhelyt és megtöltötte a vízforralót. Egy bögre gőzölgő teával maga előtt felhívott egy jersey-i bankot, majd nyomban ezután egy másik bankot a Kajmán-szigeteken.
„A bölcs patkány több kijáratot hagy magának." Ez volt az a családi irányelv, amit generációkon át követtek. Mindig legyen egy kis rejtett tartalék arra az esetre, ha az emberre hirtelen rászakadna az ég. Tőkére lesz szüksége az expedícióhoz, és az ügyvédek már szinte mindent zároltak.
Megadta a jelszót és a számlaszámát mindkét bank vezetőjének, és utasította őket bizonyos átutalások végrehajtására.
Az órájára pillantott. Floridában még kora reggel van, de Alison a második csöngetésre felvette a telefont. Ő volt az a szőke, csupa nőiesség dinamó, aki a Global Safarit, azt a céget működtette, mely vadász- és halászexpedíciókat szervezett a világ legtávolabbi és legeldugottabb pontjain.
- Heló, Nick. Több mint egy éve nem hallottunk magáról. Már az hittük, hogy nem szeret minket.
- Most egy ideig nem foglalkoztam ilyesmivel - ismerte el. Hogy mondja meg az ember valakinek, hogy a felesége és a két kislánya meghalt?
- Etiópia? - A nőt a kérés egyáltalán nem lepte meg. Mikor akar menni?
- Mondjuk a jövő héten?
- Nyilván viccel. Ott csak egy vadásszal dolgozunk, Nassous Roussosszal, és ő már két évre előre le van kötve.
- Nincs senki más? - erősködött Nicholas. - Még a nagy esőzések előtt be kell jutnom és vissza is kell érnem.
- Milyen trófeára pályázik? - próbált a nő kibúvót keresni. - Hegyi nyála? Menelik antilop?
- Egy gyűjtőútról lenne szó a múzeum számára, végig az Abbai folyó mentén. - Ennél többet nem volt hajlandó elárulni neki.
A nő még egy kicsit köntörfalazott, majd vonakodva azt mondta: - Ezt mi nem ajánljuk, ugye megérti. Csupán egy vadász van ott, aki ilyen rövid időn belül elviheti, de még azt sem tudom, egyáltalán van-e tábora a Kék-Nílus mentén. Orosz, és meglehetősen vegyes jelentéseket kaptunk róla. Vannak, akik azt mondják, hogy ex-KGB-s, és egyike volt Mengisztu pribékjeinek.
Mengisztu volt a „Fekete Sztálin", aki megfosztotta trónjától, majd megölte az öreg császárt, Hailé Szelassziét, és tizenhat évi marxista önkényuralmával térdre kényszerítette Etiópiát. Amikor szponzora, a Szovjet Birodalom összeomlott, Mengisztu hatalmát megdöntötték és el kellett hagynia az országot.
- Eléggé elszánt vagyok ahhoz, hogy akár magával az ördöggel is kiegyezzem - mondta neki Nicholas. - Megígérem, hogy amikor visszatérek, nem fogok panaszt emelni.
- Rendben, akkor nem lesz visszavágás... - azzal megadott neki egy nevet és egy addisz-abebai telefonszámot.
- Imádom, Alison drágám - mondta neki Nicholas.
- Nem bánnám - mondta a nő, majd letette a kagylót. Nem számított rá, hogy könnyű lesz felhívni Addiszt, és várakozásában nem is csalatkozott. De végül mégis sikerült. A nő, aki felvette a kagylót, édes, selypítő etióp akcentussal beszélt, majd rögtön folyékony angolra váltott, amikor Borisz Bruszilovot kérte.
- Pillanatnyilag egy szafarin van - mondta neki. - Én a felesége, Woizero Tessay vagyok. - Etiópiában a feleség nem veszi fel a férje nevét. Nicholas emlékezett még annyira a nyelvre, hogy tudja, a név jelentése Nap Hölgy, ami egy gyönyörű név.
- De ha a dolog szafarival kapcsolatos, akkor én is segíthetek - mondta Nap Hölgy.
Nicholas felvette Royant a kórház bejárata előtt.
- Hogy van az édesanyja?
- A lába szépen javul, de még mindig zaklatott Magic a kutyája miatt.
- Szereznie kell neki egy kölyköt. Az egyik vadőröm remek spánieleket tenyészt. Majd elintézem. - Egy pillanatra elhallgatott, aztán finoman megkérdezte: - Itt tudja hagyni az édesanyját? Úgy értem, ha Afrikába megyünk?
- Már beszéltem neki erről. Az egyházi körben van egy asszony, aki odaköltözik hozzá, amíg elég jól nem lesz ahhoz, hogy ismét ellássa önmagát.
Royan teljesen felé fordult az ülésen és az arcát fürkészte.
- Maga ügyködött valamit, amióta elváltunk - vádolta meg. - Látom az arcán.
Nicholas az arabok gonosz szem elleni jelét mutatta: - Allah, óvj meg engem a boszorkányoktól!
- Ugyan már! - Ez a férfi olyan könnyedén megnevettette, hogy nem tudta biztosan, vajon ez jó dolog-e, vagy sem. Gyerünk, mondja el, mi van a tarsolyában.
- Várjon, amíg visszaérünk a múzeumba. - Nem volt hajlandó többet mondani, így Royan kénytelen volt megzabolázni türelmetlenségét.
Amint beléptek az épületbe, az egyiptomi termen át bevezette Royant az afrikai emlősök termébe és megállt egy antilopokat bemutató dioráma előtt. Ezek a kisebb és közepes méretű fajták voltak - impala, Thompson és Grant gazellák, gerenuk és ehhez hasonlók.
- Madoqua harperii. - Nicholas az egyik sarokba, egy aprócska állatra mutatott. - Harper dik-dikje, mely csíkos dikdik néven is ismertes.
Ez egy nehezen meghatározható kis állat volt, nem nagyobb egy méretes vadnyúlnál. Bundája barna volt, és a lapockáján meg a hátán csokoládébarna csíkok húzódtak, az orra megnyúlt, fogásra alkalmas ormánynak tűnt.
- Egy kicsit kusza - adott hangot Royan óvatosan a véleményének, mivel nem akarta megbántani a férfit, aki úgy tűnt, szerfelett büszke erre a példányra. - Van benne valami különleges?
- Különleges? - kérdezte csodálattal a hangjában. - Ez a nő itt azt kérdi, hogy különleges-e. - Szemét az ég felé fordította, és Royannak ismét nevetnie kellett komédiázásán. - Ez az egyetlen ismert példány, amelyik létezik. Egyike a föld legritkább teremtményeinek. Annyira ritka, hogy valószínűleg mostanra már kihalt. Annyira ritka, hogy sok zoológus szerint valójában kétes hitelességű, azaz soha nem is létezett. Úgy vélik, hogy szent emlékű dédapám, aki után elnevezték, tulajdonképpen csak kiagyalta. Az egyik tudós referencia utal is arra, hogy esetleg megnyúzott egy csíkos mongúzt, és addig nyújtotta a bőrt, míg rá nem tudta passzintani egy közönséges dik-dikre. El tud képzelni ennél gyalázatosabb vádat?
- Komolyan felháborít ez az igazságtalanság - nevetett Royan.
- Nagyon helyes, jobb is, ha felháborítja. Ugyanis Afrikába megyünk, hogy a Madoqua harperii egy újabb példányára vadásszunk, és ezzel megvédjem a család becsületét.
- Nem értem.
- Jöjjön velem, mindent elmagyarázok. - Visszavezette Royant a dolgozószobába, és az asztalon lévő halomból kivett egy piros szattyánbőrbe kötött füzetet. A borító fakó volt, és a víz meg a trópusi nap foltokat hagyott rajta, míg a sarkok, meg a gerinc kopott, viharvert volt.
- Az öreg Sir Jonathan vadászkönyve - magyarázta, majd kinyitotta. A lapok közt lévő megfakult, préselt vadvirágok meg levelek már nyilván közel egy évszázada ott voltak. A szöveget megfakult, sárga tintával készült tollrajzok színesítették, melyek embereket, állatokat és vad tájakat ábrázoltak. Nicholas felolvasta a lap tetején álló dátumot.
7902. február 2. Az Abbai folyó melletti táborban. Álló nap két hatalmas elefántbika nyomait követtem. Nem értem be őket. Nagyon erős a hőség. Embereim kijátszottak. Felhagytak az üldözéssel és visszatértek a táborba.
Útban visszafelé észrevettem egy kis legelésző antilopot a folyóparton, melyet kis Rigby puskám egyetlen lövésével elejtettem. Alaposabb vizsgálat után kiderült, hogy a genus Madoqa tagja. Mindazonáltal egy olyan példány, amilyet még sosem láttam, nagyobb a közönséges dik-diknél, és teste csíkozott. Hitem szerint e példány új felfedezés a tudománynak.
Felpillantott a naplóból. - Az öreg Jonathan dédpapa megadta nekünk a tökéletes indokot, amiért lemehetünk az Abbai-szurdokba. – Becsukta a könyvet, majd így folytatta: - Amint arra ön is rámutatott, saját expedíciónk ellátása, felszerelése több hónapnyi tervezést és szervezést igényelne, a költségekről nem is beszélve. Ez azt is jelentené, hogy be kellene szereznünk az etióp kormány jóváhagyását és engedélyét. Afrikában az ilyesmi hónapokat, ha nem éveket jelent.
- Nem hiszem, hogy az etióp kormány túlzott hajlandóságot mutatna, ha sejtenék valódi szándékainkat - helyeselt Royan.
- Másrészt viszont számtalan törvényes vadász-szafari társaság működik szerte az országban. Ezek rendelkeznek a szükséges engedélyekkel, kormány-kapcsolatokkal, járművekkel, tábori felszereléssel és utánpótlással, ami ahhoz kell, hogy az ember eljuthasson és időzhessen akár a legeldugottabb, legtávolibb területeken is. A hatóságok már hozzászoktak, hogy külföldi vadászok érkeznek az országba, majd távoznak ezekkel a társaságokkal, viszont ha néhány ferengi a saját szakállára szimatolgat, arra a helyi katonaság meg mindenki úgy rontana rá, akár egy feldühödött bivalycsorda.
- Tehát akkor mi úgy fogunk ott mászkálni, mint két dikdik-vadász?
- Már le is kötöttem a dolgot egy szafarivezetővel a fővárosban, Addisz-Abebában. A tervem az, hogy egész vállalkozásunkat három különálló és pontosan elhatárolt lépcsőben hajtjuk végre. Az első lépcső lesz ez a terepbejárás és felderítés. Ha megtaláljuk a nyomot, amiben reménykedünk, akkor visszamegyünk a saját embereinkkel és felszerelésünkkel. Az lesz a második lépcsőfok. A harmadik természetesen a zsákmány kijuttatása Etiópiából, és eddigi tapasztalataim alapján biztosíthatom, hogy nem ez lesz vállakózásunk legkönnyebb része.
- Hogy fogja végrehajtani ezt a... - kezdte Royan, de a férfi felemelte a kezét.
- Ne kérdezze, mert most még a leghalványabb sejtelmem sincs, hogy miként fogjuk csinálni. Egyszerre mindig csak egyet.
- Mikor indulunk?
- Mielőtt megmondanám, hogy mikor, hadd tegyek fel magának még egy kérdést. A Taita-talány megfejtése - leírta ezt a jegyzeteiben is, amelyeket elloptak az oázisból?
- Igen, minden ott volt, vagy a jegyzetekben, vagy a mikrofilmen. Igazán sajnálom.
- Tehát a gazemberek előtt éppoly szépen ott van ez az egész, ahogy azt maga elmondta nekem.
- Sajnos, igen.
- Akkor, hogy válaszoljak a kérdésére, miszerint mikor, azt mondom, hogy ripsz-ropsz, és minél ripszebb, annál jobb! Oda kell érnünk az Abbai-szurdokba, még mielőtt a versenytársaink megelőznek minket. Már közel egy hónapja a kezükben van minden következtetésük és feltevésük. Ami azt illeti, valószínűleg már úton is vannak.
- Mikor? - ismételte meg türelmetlenül Royan.
- Lefoglaltam két helyet a British Airways nairobi járatán most szombatra - azaz két nap múlva. Ott átszállunk az Air Kenya Addiszba tartó járatára, amivel hétfőn, úgy dél körül már ott is vagyunk. Ma este indulunk Londonba, az ottani lakásomba. A sárgaláz és a hepatitis elleni oltásai rendben vannak?
- Igen, de nincs nálam semmi felszerelés, és ruhát is alig hoztam magammal. Elég sietősen kellett eljönnöm Kairóból.
- Ezt majd Londonban megoldjuk. Etiópiával az a baj, hogy a magasföldön hideg van, olyan hideg, hogy még a bélsár is fagyos tundrává válik az emberben, a szurdok mélye meg olyan, mint egy szauna.
Nicholas odament a táblához, és nekilátott, hogy ellenőrizze a listáján lévő pontokat. - Mindketten elkezdjük szedni a malária elleni szert. Olyan területre megyünk, ahol klorokinolin-rezisztens P. falciparum szúnyogok vannak, tehát Mefloquinet adok magának... - Gyors tempóban futott végig a listán.
- Természetesen az útiokmányai rendben vannak, különben nem lenne itt. Etiópiába mindkettőnknek vízum kell, de van egy kapcsolatom, aki ezt huszonnégy óra alatt elintézi nekünk.
Amint végzett a listával, felküldte Royant a szobájába, hogy csomagolja össze azt a néhány személyes holmit, amit Kairóból magával hozott.
Mire elindultak Quenton Haliból, már besötétedett, de azért Nicholas megállt egy órára a York Minster Kórháznál, hogy Royan elbúcsúzhasson édesanyjától. Nicholas addig a szemközti Red Lion pubban várt, és amikor Royan visszaült mellé a Range Roverbe, a férfiből Theakston's Old Peculiar illat áradt. Kellemes, élesztős szag volt, és Royant annyira megnyugtatta a társasága, olyan fesztelenül érezte magát mellette, hogy hátradőlt az ülésben és elaludt.
A londoni ház Knightsbridge-ben volt, de a divatos környék ellenére közel sem tűnt olyan pompásnak, mint Quenton Hall, ezért Royan, dacára annak, hogy csak két napig maradtak, itt sokkal otthonosabban érezte magát. Ez alatt az idő alatt Nicholast nem sokat látta, mivel a férfinek az indulás előtt még el kellett intéznie néhány sürgős és fontos dolgot, többek közt fel kellett keresnie néhány kormányhivatalt a Whitehallban. Egy halom ajánlólevéllel tért vissza, amely magas rangú hivatalnokoknak, brit követségeknek és főmegbízottaknak szólt Kelet-Afrika-szerte.
- Csak meg kell kérdezni egy angolt - mosolygott magában Royan. - Olyasmi, hogy felső osztálybeli privilégium, már nem létezik, sőt az országot sem az urambátyámrendszer irányítja.
Amíg Nicholas távol volt, Royan vásárolni ment azzal a listával, amit a férfi adott neki. Még a világ legbiztonságosabb fővárosának utcáit járva is azon kapta magát, hogy válla fölött hátrapillantgat, és időnként be-beugrik egy nyilvános vécébe, vagy egy földalatti-állomásra, hogy megbizonyosodjék róla, nem követik-e.
- Úgy viselkedsz, mint egy rémült gyerek a papája nélkül pirongatta magát.
Mindenesetre, amikor esténként meghallotta Nicholas kulcsainak csörgését a zárban, rettentő nagy megkönnyebbülést érzett, és uralkodnia kellett magán, nehogy lerohanjon az üres ház lépcsőin, hogy nyomban üdvözölhesse.

Szombat reggel, amikor a taxi kitette őket Heathrow 4. termináljának indulási szintjén, Nicholas elismerően nézett végig csomagjaikon. Royannak, bőr válltáskáján kívül, csupán egyetlen puha vászon útitáskája volt, nem nagyobb az övénél. Vadászpuskája egy sok utat megjárt bőrtokban volt, a tetején pedig ott díszlett cizellált monogramja. Egy külön rézborítású tölténytárba csomagolva száz sorozatnyi lőszer, és volt még nála egy bőr aktatáska, mely régi, viktoriánus darabnak tűnt.
- Könnyen, kevés csomaggal utazni az egyik legnagyobb erény. Isten óvjon minket a kofferhegyekkel útra kelő nőktől - mondta Royannak, miközben visszautasította egy hordár szolgálatait és ráhajigált mindent egy kocsira, melyet saját maga tolt.
Royannak igyekeznie kellett, hogy lépést tudjon tartani vele, amint határozottan átvonult a zsúfot várótermen. Csodálatos módon a tömeg megnyílt előtte. Egyik szemére billentette panamakalapja karimáját, és rávigyorgott a csomagfeladó pultnál lévő lányra, mire az csupa kislányos zavar lett.
Ugyanez történt a repülőgép fedélzetén. A két stewardess kuncogott mindenen, amit Nicholas mondott, szorgalmasan töltögették neki a pezsgőt, és olyan botrányosan sokat nyüzsögtek körülötte, hogy ez már szemmel láthatóan bosszantotta a többi utast, köztük magát Royant is. De nem sokat törődött velük, inkább hátradőlt és élvezte az első osztály lehajtható ülésének szokatlan luxusát és saját, apró videóképernyőjét. Megpróbált Richard Gere képernyőn megjelenő gondolataira koncentrálni, de figyelme egyfolytában vad kanyonok és ősi sztélék képei felé vándorolt, melyek lelki szemei előtt jelentek meg.
Csak amikor Nicholas megbökte, akkor fordult kissé gőgös tekintettel felé. A férfi a két ülés közti karfán felállított egy kis úti sakktáblát, és most egyik szemöldökét felhúzva, fejével játékra hívta.
Amikor leszálltak a Dzsomo Kenyatta reptéren Kenyában, még mindig dúlt köztük a csata. Két-két játszmával döntetlenre álltak, de Royannak egy futó és két gyalog előnye volt a végső, döntő játszmában. Kifejezetten elégedett volt önmagával.
Nairobiban Nicholas két kerti lakot foglalt le a Norfolk Hotelben. Tíz perc sem telt bele, hogy Royan lerogyott az ágyra, máris megszólalt a telefon, és a hívás a szomszédból, házi vonalon érkezett.
- Ma este együtt vacsorázunk a brit főmegbízottal. Régi cimbora. Nem kell kiöltöznie. El tudna készülni nyolcra?
Az ember élete nem kifejezetten kényelmetlen, ha ezzel az emberrel utazgat a világban - gondolta Royan.
Nairobitól Addisz-Abebáig az út viszonylag rövid volt, és az alattuk feltáruló táj oly lenyűgöző, hogy Royan szinte odaragadt az Air Kenya járatának ablakához. A Mount Kenya fehér csúcsát ez egyszer nem takarták felhők, és a hófedte kettős orom csak úgy csillogott a napsütésben.
Az északi határvidék kietlen, barna sivatagainak sivárságát csak a Marsabit oázist körülölelő zöld dombok enyhítették, és távolabb, balra a Turkana-tó, korábbi nevén Rudolf-tó vize csillogott. A sivatag végül átadta helyét az ősi Etiópmagasföldnek, annak a hatalmas platónak, mely az ország szinte egész területét uralja.
- Afrikában csupán az egyiptomi civilizáció régebbi ennél - jegyezte meg Nicholas, miközben mindketten kifele bámultak. - Ezek itt már kulturált népek voltak, amikor mi, az északi vidéken még cserzetlen állatbőrben jártunk és barlangokban éltünk. Ők már keresztények voltak, amikor az európaiak még pogányságban éltek, és régi isteneiket, Pánt és Dianát imádták.
- Itt már civilizált népek éltek, amikor Taita, közel négyezer évvel ezelőtt erre járt - helyeselt Royan. - A tekercseiben úgy ír róluk, mintha kulturálisan már-már egyenrangúak lennének, ami nála meglehetősen ritka dolog. A régi világ minden más népét lenézte és a magáénál minden szempontból alsóbbrendűnek tekintette.
A levegőből Ad-disz is olyan volt, mint a legtöbb afrikai város, keveréke a réginek és az újnak, a tradicionális és egzotikus építészeti stílusoknak, ahol a zsuptető mellett ott volt a bádog és az égetett cserép is. A régi kunyhó, az úgynevezett tukul sárból és vesszőből épült, ívelt falaival szemben ott vannak a négyszögletes formák, a többemeletes téglaépületek geometriai síkjai, a tehetősek modern lakótömbjei, villái, a kormányzati épületek és az Afrikai Egységszervezet hatalmas, zászlódíszes központja.
A környező vidék jellegzetességét a magas eukaliptuszültetvények adják, melyek mindenütt megtalálhatók, és tűzifaként használják. Sokak számára ez volt az egyetlen tüzelőanyag e szegény, háború szaggatta földön, melyet az évszázadok során fosztogató seregek pusztítottak, a közelmúltban pedig idegen politikai tanok tették ugyanezt.
Nairobi után e magasan fekvő város levegője hűs volt és édes, amikor Royan és Nicholas leszállt a repülőről, és a felszállópályán át elindult a terminál felé. Ahogy beléptek, még mielőtt beállhattak volna a sorba az útlevélvizsgálathoz, valaki Nicholas nevét kiáltotta.
- Sir Nicholas! - Mindketten a felé a magas, fiatal nő felé fordultak, aki egy táncos kecsességével siklott feléjük, és sötét, finom vonásain az üdvözlés mosolya ragyogott. Földig érő, hagyományos öltözéket viselt, ami kiemelte mozgásának szépségét.
- Üdvözlöm önöket hazámban, Etiópiában. Woizero Tessay vagyok. - Érdeklődéssel nézett Royanra: - Ön nyilván Woizero Royan - nyújtotta felé a kezét, és Nicholas látta, hogy a két nő nyomban megkedvelte egymást.
- Ha ideadják az útleveleiket, én elintézem a formaságokat, amíg önök pihennek egy kicsit a VIP-váróban. Egy férfi várja ott önt az angol követségről, Sir Nicholas, hogy üdvözölhesse. Nem tudom, honnan tudta, hogy ön ideérkezik.
A VIP-váróban csupán egy ember volt. Jó szabású tropikálöltönyt viselt és a keresztbe narancssárga, sárga és kék csíkos, régi Sandhurst-nyakkendőt. Felállt és nyomban Nicholas elé jött: - Nicky, hogy vagy? De jó újra látni téged! Van már vagy tizenkét éve, igaz?
- Szerbusz, Geoffrey. Sejtelmem sem volt, hogy téged ide dugtak.
- Katonai attasé. Őméltósága kiküldött eléd, amint megtudta, hogy együtt voltunk Sandhurstben. - Geoffrey határozott érdeklődéssel nézett Royanra, és Nicholas lemondóan bemutatta őket egymásnak.
- Geoffrey Tennant. Legyen óvatos vele. A legnagyobb kujon az egyenlítőtől északra. Fél mérföldes körzetben egyetlen lány sincs biztonságban tőle.
- Hé öregem, csak lassan a testtel - tiltakozott Geoffrey, miközben láthatóan örült annak a megjegyzésnek, amivel Nicholas bemutatta. - Kérem, dr. al Simma, ennek az embernek egy szavát se higgye el. Notórius hazudozó.
Geoffrey félrevonta Nicholast, és gyorsan beszámolt neki az országban uralkodó helyzetről, különös tekintettel a távoli, kívül eső területekre. - Ő egy kissé nyugtalan. Nem nagyon tetszik neki az ötlet, hogy magadban akarsz ott kóborolni. Egy csomó hitvány alak van lenn a Gojamban. Mondtam neki, hogy tudsz te vigyázni magadra.
Woizero Tessay igazán gyorsan visszaért. - Áthoztam csomagjaikat a vámon, beleértve a lőfegyvert és a lőszert is. Ezt itt az ideiglenes engedélyük. Ezt állandóan maguknál kell tartaniuk, amíg Etiópiában tartózkodnak. Itt vannak az útlevelek - a vízumok lepecsételve és rendben. A gépünk a Tana-tóhoz egy óra múlva indul, úgyhogy rengeteg időnk van még a beszállásra.
- Ha bármikor munkára lenne szüksége, kérem, keressen fel – dicsérte meg ügyességét és szervezőkészségét Nicholas.
Geoffrey Tennant egészen az indulási kapuig kísérte őket, ahol kezet fogtak: - Ha bármit tehetek érted, az magától értetődik. Az élen szolgálunk, Nicky.
- „Az élen szolgálunk?" - kérdezte Royan, ahogy kisétáltak a várakozó repülőgéphez.
- A Sandhurst mottója - magyarázta meg Nicholas.
- Milyen kedves, Nicky - dünnyögte Royan.
- A Nicholast mindig is méltóságteljesebbnek és megfelelőbbnek tartottam - mondta.
- Igen, de a Nicky olyan aranyos.

Magasan, a ritka levegőben a Twin Otter repülőgép, mely útjuk utolsó, északnak tartó szakaszán vitte őket, hánykolódott abban a felfelé áramló légmozgásban, mely a lenti hegyek felől érte.
Bár közel ötezer méterre voltak a tengerszint felett, mégis elég közel a földhöz, hogy tisztán kivehessek a falvakat és a körülöttük szétszórtan elterülő, művelt földeket. Az évszázadok óta tartó primitív mezőgazdasági módszerek és a háziállatok szabályozatlan legeltetése következtében a föld soványnak, szegénynek tűnt, a vékony, vöröses talaj alól kiálltak sziklacsontjai.
Váratlanul a plató, mely fölött repültek, széthasadt, és egy hatalmas repedés tátongott előttük. Mintha a földanya testét itt egy hatalmas kardcsapással egészen a zsigerekig felhasították volna.
- Az Abbai folyó! - hajolt előre Tessay, hogy megütögesse Royan vállát.
A szurdok pereme éles és határozott volt, majd meredeken, több mint harmincfokos szögben lejtett lefelé. A plató kopár síkja nyomban átadta helyét a szurdok fákkal sűrűn benőtt falának. Látták a sűrű dzsungel fölé magasodó, sokkarú gyertyatartókra emlékeztető, óriás euphorbiákat. Helyenként a fal beomlott és sziklák laza görgetege volt, másutt meg hegyes, tű alakú sziklaszirtek emelkedtek a magasba, melyeket az erózió iszonyú erejű művészete formált tornyosuló humanoidok és más fantasztikus lények sziklaszobraivá.
Egyre lejjebb ereszkedtek, mígnem a gép a szakadék fölött szállt, és a mélyben, több, mint egy mérföld hosszúságban már ott csillogott alattuk a folyó kígyózó vize. A felső fal tölcsérszerű formája egy újabb párkányzatot képezett, amint a Nílus vize fölött úgy százötven méternyire elérte a szurdokmély szinte merőleges szikláit. Odalenn a mélyben, e szörnyű sziklák közt a folyó hol tószerűen csöndes, hol meg hosszú, sebesen sikló szakaszokkal tört utat magának a vörös homokkőben. A szurdok helyenként negyven mérföld széles volt, másutt meg
tíz mérföldnél is keskenyebbé szűkült, de a pompa és az elhagyatottság sivársága teljes hosszában végtelennek és örökkévalónak tűnt. Az ember nem hagyott nyomot rajta.
- Hamarosan maguk is odalenn lesznek - mondta nekik Tessay olyan áhítatos hangon, hogy az már szinte suttogásnak tűnt, és ők mindketten hallgattak. A szavak feleslegesnek tűntek e vad és nyers természet közelében.
Szinte megkönnyebbülten figyelték, amint az északi fal felemelkedik, és a kéklő afrikai ég előtt megjelennek a Chokehegység csúcsain, melyek magasabbra nyúltak, mint amilyen magasan törékeny kis gépük repült.
A gép lassan ereszkedni kezdett, és Tessay, a jobb szárny csúcsa mellett, lefelé mutatott.
- A Tana-tó - mondta nekik. Széles, gyönyörű, több mint ötven mérföld hosszú vízfelület volt, tele sok kis szigettel, melyek mindegyikén egy-egy kolostor vagy egy ősi templom állt. Ahogy a leszálláshoz készülődve a víz fölé ereszkedtek, tisztán látták a szigetek közt a hagyományos, papiruszkötegekből készült kis csónakjaikon közlekedő, fehér köntösű szerzeteseket.
Az Otter egy földes leszállópályán landolt a tó mellett, majd hatalmas porfelhőt kavarva gördült végig rajta. Befordult, és a roskatag, zsúpfedeles, vályogfalú terminál előtt a pilóta leállította a motorokat.
A napfény olyan éles volt, hogy Nicholas keki zubbonya felső zsebéből elővett egy napszemüveget, és megállt a gép lépcsőjének tetején, hogy az orrára biggyessze. A terminál koszos, fehér falán látta a golyók és srapnelek ütötte nyomokat, és egy orosz T35-ös tank kiégett vázát a fűben, közvetlenül a kifutópálya mellett. Forgótorony-lövegének csöve a föld felé mutatott, és a fű benőtte rozsdás hernyótalpait.
A többi utas türelmetlenül nyomakodott mögötte, lökdösték és izgatottan hadartak, amint meglátták az épületet beárnyékoló eukaliptuszfák alatt várakozó barátaikat és rokonaikat. Csupán egyetlen jármű parkolt ott, egy homokszínű Toyota Land Cruiser. A vezetőülés melletti ajtón, a kör alakú jelzésbe egy hosszú, csavart szarvú, hegyi nyála fejét festették, és alatta a „Szafari hajtó- vadászat" felirat állt. Egy fehér férfi ücsörgött a volán mögött.
Amint Nicholas, nyomában a két nővel lejött a lépcsőn, a vezető kicsusszant a kocsiból és nagy léptekkel elindult feléjük. Egy fakó kakhi szafari-öltözék volt rajta, magas volt, szikár, és ruganyos léptekkel járt.
- Negyvenes lehet - saccolta meg Nicholas a korát rövid, enyhén őszülő szakálla alapján. - Kemény fickó - gondolta. Rövidre nyírt haja vörösesszőke volt, a szeme pedig halványkék és gyilkosan fagyos. Arca egyik oldalán egy ráncos, kifehéredett forradás futott végig, fel egészen az orráig, melyet deformált.
Tessay elsőként Royant mutatta be neki, és a férfi kurtán, kissé mereven meghajtotta a fejét, amikor kezet fogtak. - Enchanté - mondta förtelmes francia kiejtéssel, majd Nicholasra nézett.
- A férjem, Alto Borisz - mutatta be Tessay. - Borisz, ő Alto Nicholas.
- Nemigen tudok angolul - mondta Borisz. - A francia jobban megy.
- Nem sok a különbség - gondolta Nicholas, de könnyedén elmosolyodott és azt mondta: - Tehát akkor franciául fogunk beszélni. Bonjour, Monsieur Bruszilov. Örülök, hogy megismertem. - Kezet nyújtott az orosznak.
Borisz kézfogása kemény volt - túlságosan kemény. A bemutatkozást valamiféle erőpróbává változtatta, de Nicholas számított rá. Ismerte ezt a típust, ezért mélyen fogott, hogy Borisz ne tudja összenyomni az ujjait. Nicholas úgy állta a sarat, hogy közben tunya mosolyán még csak nyoma sem volt bármiféle erőfeszítésnek. Borisz engedett elsőként a szorításon, és halvány szemében egy pillanatra tisztelet villant.
- Szóval dik-diket akar? - kérdezte már-már gúnyosan. A legtöbb kliensem nagy elefántot akar, de legalábbis egy hegyi nyálát.
- Az egy kicsit sok az én idegeimnek - vigyorgott Nicholas -, túl nagyok. A dik-dik nekem tökéletesen megfelel.
- Járt már valaha is odalenn a szurdokban? - kérdezte Borisz. Orosz akcentusa annyira úrrá lett a francia szavakon, hogy nehéz volt megérteni.
- Sir Nicholas egyike volt az 1976-os expedíció vezetőinek - vágott közbe kedvesen Royan, és Nicholast mulattatta ez a váratlan közbelépés. Royan nyilvánvalóan hamar észrevette a köztük lévő ellenségességet és nyomban a segítségére sietett.
Borisz morgott valamit, majd a feleségéhez fordult. – Meghoztál mindent, amit rendeltem? - kérdezte.
- Igen, Borisz - felelte Tessay alázatosan. - Fönn van minden a repülőgép fedélzetén. - A nő fél tőle, állapította meg Nicholas, és meglehet, jó oka van rá.
- Hát, akkor pakoljunk be. Hosszú út áll előttünk.

A két férfi a Toyota első ülésén utazott, a nők meg a felszereléssel és egy halom csomaggal mögöttük. A jó öreg afrikai protokoll, mosolygott magában Nicholas: a férfiak elöl, a nők meg gondoskodjanak magukról.
- Ugye, nem akarja a turista-menetet? - kérdezte Borisz olyan hangon, hogy az fenyegetésnek tűnt.
- A turista-menetet?
- A zsilip meg az erőmű - magyarázta. - A portugál híd a szurdok felett, és az a pont, ahonnan a Kék-Nílus ered - tette még hozzá. De még mielőtt válaszolhattak volna, figyelmeztette őket: - Ha meg akarják nézni, akkor csak jóval sötétedés után érünk a táborba.
- Köszönöm szépen - mondta neki Nicholas udvariasan -, de én mindezt már láttam.
- Remek - mondta Borisz és helyeslését nem rejtette véka alá. - Akkor tűzzünk innen.
Az út a magas hegyek alatt nyugatnak fordult. Ez volt a Gojam, a zárkózott hegylakók földje. Meglehetősen sűrűn lakott vidék volt, sok magas, sovány férfi mellett hajtottak el, akik vállukon keresztbe vetett, hosszú botjukkal baktattak az út mentén kecskéik és birkáik mögött. A férfiak és a nők is shammát viseltek, gyapjú sálat és bő, fehér lovaglónadrágot, lábukon pedig nyitott szandált.
Büszke, szép arcú emberek voltak, sűrű hajukat dús gyűrűkben viselték, tekintetük ádáz, akár egy sasé. A falvakban, melyeken áthajtottak, láttak néhány fiatal nőt, akik igazán gyönyörűek voltak. A legtöbb férfi alaposan fel volt fegyverkezve. Cizellált, ezüst hüvelyben kétmarkolatú kardot hordtak magukkal és AK-47-es szuronyos puskákat.
- Ettől nagy embernek érzik magukat - kuncogott Borisz. Nagyon bátornak, nagyon férfiasnak.
A falvakban mindenütt kör alakú tukul kunyhók voltak, melyeket eukaliptusz- és hegyes szizálkender-ültetvények vettek körül.
Sötétlő, bíborszín viharfelhők kavarogtak a Choke magas csúcsai körül, és egy-egy heves záport sodort feléjük a szél. A hatalmas vízcseppek ezüstös érmekként gördültek végig a Land Cruiser szélvédőjén, és az út pillanatokon belül sártengerré változott kerekeik alatt.
Az út felháborítóan rossz állapotban volt; helyenként csupán sziklás vízmosás, mellyel még a négykerék-meghajtású Toyota sem tudott megbirkózni, és Borisz kénytelen volt saját maga utat törni a sziklás hegyoldalban. Gyakran semmivel sem haladtak gyorsabban, mintha gyalog mentek volna, viszont összevissza zötykölődtek, ahogy a kerekek átvergődtek a durva, hepehupás terepen.
- Ezeknek az átkozott feketéknek még csak eszükbe se jut, hogy megjavítsák az utakat - morogta Borisz. - Boldogan élik világukat, akár az állatok. - Erre egyikőjük se válaszolt, de Nicholas a visszapillantóban a két nőre nézett. Arcuk zárkózott volt és semleges, ha bármelyikőjüket is bántotta ez a megjegyzés, nem mutatták.
Ahogy haladtak tovább, az út, amely már eddig is elég rossz volt, még rosszabbá vált. Puha, saras felszínét nehéz járművek hatalmas kerekeinek nyoma szaggatta fel.
- Katonai járművek? - emelte fel hangját Nicholas, hogy átkiabálja a záporozó eső zaját, és Borisz morogva válaszolt.
- Az is. Elég nagy a shufta- aktivitás a szurdokban – ezek útonállók meg szakadárok. De ez a nagy forgalom főként a bányászati terepkutatás miatt van. Az egyik nagy bányászati cég koncessziót kapott Gojamban, és most vonulnak fel, hogy megkezdjék a fúrásokat.
- Nem haladtunk el egyetlen civil jármű mellett sem - jegyezte meg Royan -, még buszokat sem láttam.
- Épp most jutottunk át hosszú és harcokkal teli, szomorú történelmük egy szörnyű korszakán - magyarázta neki Tessay. - Gazdaságunk a mezőgazdaságra épül. Egykoron mi voltunk Afrika éléstára, de miután Mengisztu magához ragadta a hatalmat, a legnagyobb szegénységbe taszított minket. Az éhezést politikai fegyverként használta. Még most is szörnyű szegénységben élünk. Csak kevesen engedhetik meg maguknak azt a luxust, hogy valamiféle motoros járművük legyen. Az emberek zömének az a legnagyobb gondja, vajon tud-e egyáltalán enni adni a gyerekeinek.
- Tessay közgazdászdiplomát szerzett az addiszi egyetemen - kuncogott Borisz. - Nagyon okos. Tud mindent. Csak kérdezzenek, majd ő válaszol. Történelem, vallás, gazdaság - bármit kérdezhetnek tőle. - Tessay e goromba megjegyzés után ismét hallgatásba mélyedt.
A délután közepe felé az eső végre csillapult, és a nap félénken kikukucskált a felhők közül. Borisz egy elhagyatott helyen leállította a Toyotát. - Egy pislantásnyi pihenő - jelentette be. - Pisimegálló. Pipilőhely.
A két lány otthagyta a kocsit és a sziklák közé ment. Közben át is öltöztek. Mindkettőjükön shamma volt, és a vidék jellegzetes lovaglónadrágja.
- Tessaytől kaptam ajándékba egy hagyományos tigré öltözéket - mondta Royan és megpördült Nicholas előtt.
- Igazán jól áll - jelentette ki Nicholas. - Meg aztán, nadrágban sokkal kényelmesebb is lesz.
A nap már lemenőben volt, amikor az út egy újabb sziklás völgybe ereszkedett, ahol meredek, lekoptatott partjával egy folyó futott végig. A folyó fölött egy kör alakú, fehér falú templom állt, melynek nádfedeles tetején fából készült kopt kereszt emelkedett a magasba. A templom körül apró tukuljaival egy kis falu bújt meg.
- Debra Maryam - jelentette be elégedetten Borisz -, Szűz Mária hegye, a folyó pedig a Dandera. Az embereimet előreküldtem a nagy teherautóval. Már nyilván áll a tábor és várnak minket. Ma éjjel itt alszunk, és holnap a folyó mentén megyünk lefelé, a szurdok pereméig.
Borisz emberei a falu mellett, egy eukaliptuszligetben állították fel a sátrakat.
- A második sátor a maguké - jelölte ki helyüket Borisz.
- Az jó lesz Royannak - helyeselt Nicholas. - Nekem meg szükségem lenne egy másik sátorra.
- Dik-dik meg külön sátor - meredt rá halvány, fakó tekintetével Borisz. - Fantasztikus egy pali maga. Komolyan elképeszt.
Odakiáltott embereinek, hogy állítsák fel Nicholas sátrát közvetlenül a másik mellé.
- Hátha éjjel megjön a bátorsága - csúfolódott Nicholasszal. - Nem akarom, hogy túl messzire kelljen mennie.
A zuhany, ami alatt megmosakodhattak, egy eukaliptuszfa alsóbb ágára felakasztott hordó volt, melyet vászonparavánnal vettek körül. Először Royan fürdött meg, majd egy fejére tekert, nedves törülközővel vidáman, felfrissülve jött vissza.
- Maga jön, Nicky! - kiáltott be Nicholasnak, amint elhaladt a férfi sátra mellett. - A víz isteni meleg.
Már teljesen besötétedett, mire Nicholas lezuhanyozott és átöltözött. Átment az étkezősátorba, ahol a társaság többi tagja már letelepedett a tábori székekre a tűz körül. A két nő kissé félrehúzódva, csöndesen beszélgetett, Borisz pedig, lábát az alacsony asztalra téve, kezében egy pohárral, kényelmesen elterült székében.
Az asztalon álló vodkás üveg felé intett, amint Nicholas belépett a tűz fény körébe: - Töltsön magának. A jég ott van a csöbörben.
- Szívesebben vennék egy sört - mondta neki Nicholas. - Megszomjaztam az úton. - Borisz vállat vont, majd odaüvöltött a tábori szolgának, hogy hozzon egy barna üveget a hordozható gázhűtőből.
- Hadd áruljak el magának valamit, egy kis titkot. – Rávigyorgott Nicholasra, és kitöltött magának egy újabb vodkát. - Olyan állat, hogy csíkos dik-dik, manapság nem létezik, ha egyáltalán létezett valaha. Csak az idejét meg a pénzét pazarolja.
- Helyes - mondta Nicholas szelíden. - Az én időm és az én pénzem.
- Csak azért, mert valami vén seggfej lőtt egyet a sötét múltban, nem biztos, hogy most talál majd még egyet. Felmehetnénk a teaültetvényekhez elefántra. Alig tíz napja három bikát is láttam ott, egyenként legalább ötvenkilós agyarral.
Miközben vitáztak, Borisz vodkás üvegének szintje úgy csökkent, mint a Nílus vize az áradás végén. Amikor Tessay szólt nekik, hogy kész a vacsora, Borisz magával vitte az üveget; botladozva jutott el az asztalig. Vacsora közben csupán annyival járult hozzá a társalgáshoz, hogy ráförmedt Tessayre.
- Nyers a bárány. Miért nem ügyelsz rá, hogy a szakács rendesen elkészítse? Átkozott gorillák, állandóan a körmükre kell nézni.
- Az ön báránya sincs eléggé átsülve, Alto Nicholas? kérdezte Tessay, anélkül, hogy férjére nézett volna. - Átsüttethetem még egyszer.
- Ez tökéletes - nyugtatta meg őt Nicholas. - Én szeretem, ha egy kicsit rózsaszínes a húsa.
A vacsora végére a vodkás üveg Borisz könyöke mellett kiürült, és a férfi arca kivörösödött, felpuffadt. Szó nélkül felállt az asztaltól, majd tántorogva, miközben időnként néhány oldalazó lépéssel nyerte vissza egyensúlyát, eltűnt sátra irányában a sötétségben.
- Elnézésüket kérem - mondta nekik Tessay csöndesen. Csak esténként ilyen. Napközben nincs vele semmi baj. Hagyományos orosz szokás, a vodka. - Vidáman mosolygott; csupán a szeme volt szomorú.
- Olyan szép az éjszaka, még korai volna lefeküdni. Nincs kedvük felsétálni a templomhoz? Nagyon régi és híres. Az egyik szolgával hozatok egy lámpást, hogy megcsodálhassák a falfestményeket.
A szolga megvilágította előttük az utat, és a kör alakú épület portikuszán egy öreg pap várt rájuk, hogy üdvözölje őket. Sovány volt, és a bőre annyira fekete, hogy fogai még ebben a homályban is világítottak. Egy csodás, helybéli ezüstből készült, tömör kopt kereszt volt nála, mely vöröses kalcedonnal és féldrágakövekkel volt kirakva.
Royan és Tessay térdre hullott előtte, hogy áldását kérje. Arcukat könnyedén meglegyintette a kereszttel és térdet hajtott fölöttük, miközben amhara nyelven mormolta el áldását. Ezután bevezette őket a templomba.
A falakat csodálatos, alapszínekkel festett képek díszítették. A lámpás fényében úgy ragyogtak, akár a drágakövek. A stíluson erős bizánci hatás érződött: a szentek szeme nagy és kissé ferde volt, a fejük felett pedig hatalmas arany glória ragyogott. A csillogó aranyszálas anyagokkal és rézkellékekkel teli oltár fölött a Szűz szoptatta gyermekét, míg a három napkeleti bölcs és az angyalok serege imádattal térdelt előtte. Nicholas elővette zakója zsebéből Polaroid gépét és beállította a vakut. Körbejárta a templomot, és lefényképezte ezeket a falfestményeket, mialatt Tessay és Royan egymás mellett térdelt az oltár előtt.
Miután Nicholas végzett a fényképezéssel, leült a kézzel faragott padok egyikére és csöndesen figyelte a két nő elmerült arcát, melyet a gyertyák arányló fénnyel vontak be. Megrendítette a pillanat szépsége.
- Bárcsak nekem is ilyen hitem lenne - gondolta, mint már eddig is oly sokszor. - Biztosan vigaszt nyújt a nehéz időkben. Bárcsak én is tudnék így imádkozni Rosalindért és a lányokért. - Nem bírt tovább benn maradni, ezért kiment a templom verandájára, leült és nézte a csillagos eget.
Ilyen magasságban, a ritka, kristálytiszta levegőben a csillagok olyan vakítóan ragyogtak, hogy nehéz volt felfedezni köztük az egyes csillagképeket. Egy idő múltán szomorúsága csillapult. Jó volt ismét Afrikában lenni.
Amikor a két nő végre előbukkant a templom sötét belsejéből, Nicholas egy százdirres bankjegyet meg egy róla készült Polaroid képet adott az öreg papnak, aki a fényképet a pénznél láthatóan többre becsülte. Aztán hármasban, baráti csöndben lesétáltak a hegyről.

- Nicky! - rázta fel Royan. Amikor felült és bekapcsolta az elemlámpáját, látta, hogy Royan egy gyapjúsálat kerített csíkos férfipizsamája fölé, mielőtt bejött volna a sátrába.
- Mi történt? - kérdezte, de még mielőtt Royan válaszolhatott volna, meghallotta a durva, dühödten gyalázkodó hangot az éjszakában, majd egy ökölcsapás félreismerhetetlen hangját, amint emberi húsba, csontba vágódik.
- Veri a feleségét. - Royan hangja feszült volt a felháborodástól. - Meg kell állítania.
Az ütés nyomán fájdalmas kiáltás, majd sírás hallatszott.
Nicholas habozott. Csak egy bolond avatkozik be férj és feleség vitájába, melynek általában az a vége, hogy kibékülnek, és együttes erővel fordulnak ellene.
- Tennie kell valamit, Nicky, kérem.
Vonakodva lerakta a lábát a földre, majd felállt. Rövid sportnadrágban aludt, és még azzal se bíbelődött, hogy előkerítse a cipőjét. Royan szintén mezítláb követte a liget széléig, az étkezősátoron túlra, ahol Borisz sátra állt.
Odabenn még mindig égett egy lámpás, melynek fénye hatalmasra nagyított árnyakat vetített a sátor vászonfalára. Látta, hogy Borisz a hajánál fogva vonszolja a feleségét a földön, és oroszul üvöltözik vele.
- Borisz! - Nicholasnak háromszor is kiáltania kellett a nevét, mielőtt az orosz végre felfigyelt volna, majd látták árnyékát, amint elengedi Tessayt, és a sátor bejárati lapja kicsapódott.
Boriszon mindössze egy alsónadrág volt. Szikár felsőteste csupa izom, lapos mellkasa kemény, és vörösesszőke szőr göndörödött rajta. Mögötte Tessay, két kezét arcára szorítva hevert a földön és sírt. Meztelen volt, testének karcsú idomai, akár egy párducé.
- Mi a fene folyik itt? - kérdezte Nicholas, miközben kezdett forrni benne a méreg, ahogy látta ennek a bájos, szelíd nőnek a szenvedését és megalázottságát.
- Épp leckét adok ennek a fekete kurvának jó modorból mondta kárörvendő diadalmassággal Borisz, akinek az arca még mindig puffadt volt és vörös az italtól meg az indulattól. - Semmi közöd hozzá, angol, hacsak nem akarsz leszurkolni egy kis pénzt, hogy te is dughass vele. - Gonoszul felnevetett.
- Jól van, Woizero Tessay? - kérdezte Nicholas, miközben egyenesen Borisz arcába nézett, mivel nem akarta a nőt még jobban megalázni azzal, hogy egy másik férfi is látja meztelenségét.
Tessay felült, térdét melle elé húzta, majd mindkét kezével átfogta, hogy takarja testét.
- Minden rendben, Alto Nicholas. Kérem, menjen el, mielőtt komoly baj lenne. - Orrából vér csordult a szájába, mely rózsaszínre festette fogait.
- Hallottad a feleségemet, te szaros angol. Menj innen! Törődj a magad dolgával. Menj, mielőtt neked is megtanítom, hogy mi a jó modor.
Borisz előretántorodott, és nyitott tenyerét Nicholas mellkasának nyomta. Nicholas éppoly simán és könnyedén mozgott, akár a bika első, vad támadását elkerülő matador. Oldalra siklott és Boriszt, saját lendületét kihasználva küldte tovább abba az irányba, amerre már elindult. Az orosz, egyensúlyát teljesen elvesztve tántorgott végig a sátor előtti nyílt terepen, míg végül beleütközött az egyik tábori székbe, és elvágódott a földön.
- Royan, vigye Tessayt a sátrába! - adta ki az utasítást halkan Nicholas. Royan beszaladt a sátorba, és lehúzta a lepedőt a hozzá legközelebb eső tábori ágyról. Ráterítette Tessay vállára, és felsegítette.
- Kérem, ne csinálják ezt - szipogott Tessay. - Nem tudják, hogy milyen, amikor ez rájön. A végén még megsebesít valakit.
Hiába tiltakozott és sírt, Royan kivonszolta a sátorból, de ekkorra már Borisz ismét talpon volt. Dühödten felbődült, majd felkapta azt a tábori széket, amelyikben elbotlott. Egyetlen rántással letépte az egyik lábát, és megmarkolta.
- Szórakozni akarsz, angol? Jól van, akkor szórakozzunk! – Rárontott Nicholasra, miközben a széklábat, mint valami nindzsa-botot suhogtatta, olyan erővel, hogy az szinte sziszegett a levegőben, amint a feje felé sújtott vele. Nicholas lebukott, így a bot elment a feje felett, mire Borisz megfordult és most felemelt karja alatt az oldalát célozta meg. Ha eltalálja, eltöri a bordáit, de Nicholas ismét kitért előle.
Óvatosan kerülgették egymást, majd Borisz ismét támadásba lendült. Ha az orosz reflexeit nem tompította volna el a vodka, akkor Nicholas nem vállalta volna a kockázatot egy ilyen kaliberű ellenféllel, de Borisz nem volt igazán ura önmagának. Kitért a lendülő székláb elől, azután kiegyenesedett, és ökle teljes erejével csapódott Borisz gyomorszájába, közvetlenül a szegycsont alatt. Az oroszból egy hatalmas, erőteljes böfögéssel kiszorult minden levegő.
A székláb kirepült a kezéből, összegörnyedt és a földre rogyott. Borisz kezét a gyomrára szorítva hevert összekuporodva a porban, miközben hörögve, sípolva igyekezett levegőhöz jutni. Nicholas föléhajolt, majd halkan, angolul azt mondta neki: - Ez egyszerűen nem megfelelő viselkedés, öregfiú. A lányokat nem bántjuk. Kérlek, ez többé ne forduljon elő.
Felegyenesedett, majd Royanhoz fordult: - Vigye Tessayt a sátrába, és tartsa ott. - Ezután új javai hátrafésülte arcába hullott haját. - Most pedig, ha nincs komolyabb ellenvetésük, talán aludhatnánk is egy kicsit.

Kora reggel ismét esett. Nehéz vízcseppek doboltak a vásznon és a villámlás kísérteties ragyogással világította meg a sátrak belsejét. Ám mire Nicholas átment az étkezősátorba, hogy megreggelizzen, az ég már kitisztult és vidáman ragyogott a nap. A balzsamos hegyi levegőből föld és gombaillat áradt.
Borisz szívélyesen üdvözölte Nicholast. - Jó reggelt, angol. Jó kis murit csaptunk az éjjel. Még most is nevetek, ha eszembe jut. Nagyon jó móka volt. Az elkövetkezendő napok egyikén majd megint iszunk egy kis vodkát, és akkor megismételjük. - Aztán átüvöltött a konyhasátorba: - Hé! Nap Hölgy, hozz valamit enni az új fiúdnak. Az éjszakai edzéstől megéhezett.
Tessay csöndes volt és zárkózott, miközben a reggelit tálaló szolgákat felügyelte. Az egyik szeme annyira be volt dagadva, hogy szinte ki se tudta nyitni, és a szája felrepedt. Az étkezés során egyszer sem nézett Nicholasra.
- Mi máris indulunk - magyarázta Borisz barátságosan, miközben a kávéjukat itták. - A szolgák tábort bontanak és majd követnek minket a nagy teheratómmal. Egy kis szerencsével ma éjjel már a szurdok peremén táborozunk, és holnap elindulunk lefelé.
Amikor beszálltak a terepjáróba, Tessay halkan odaszólt Nicholasnak, mivel Borisz egy pillanatig nem volt ott, hogy meghallja. - Köszönöm, Alto Nicholas. De ez nem volt valami bölcs dolog. Maga nem ismeri őt. Mostantól óvatosnak kell lennie. Ő nem felejt és nem is bocsát meg soha.

Debra Maryam faluból Borisz egy leágazó úton, a Dandera folyó mentén egyenesen délnek tartott. Az az út, melyen előző nap a Tana-tótól jöttek, főútvonalként volt jelölve a térképen. Az is elég rossz volt. Ám ezt az utat, amelyen most haladtak, csak mellékútként jelölte a térkép azzal, hogy „nem minden időben járható". Hogy a dolog még nehezebb legyen, úgy tűnt, azok a nehéz járművek, melyek a főutat felszaggatták, ugyanerre mentek tovább. Elértek egy pontra, ahol az egyik hatalmas jármű nyilván megfeneklett az esőtől felázott földben, és mire sikerült kiszabadulnia, úgy felszántottá az utat, olyan hatalmas lyukat hagyott maga után, akár egy bombatölcsér, mely emlékeztetett az I. világháborús flandriai csatatereken készült régi fotókra.
A nap folyamán a Toyota kétszer is elakadt ezen a borzalmas terepen. Ilyenkor a nyomukban járó nagy teherautó megállt, és a szolgák mind leszálltak hátulról, hogy a Toyotát kitolják, kiszabadítsák. Még Nicholas is derékig nekivetkőzött és együtt dolgozott velük a sárban.
- Ha hallgatott volna a tanácsomra - zsörtölődött Borisz -, akkor most nem lennénk itt. Nincs semmiféle vad ott, ahova menni akar, és út sincs, melyet valóban annak nevezhetnénk.
Kora délután megálltak a folyó mellett, hogy megebédeljenek. Nicholas lement a vízhez, hogy lemossa magáról a sarat, a délelőtti munka mocskát. Mindvégig keményen dolgozott, hogy a kocsi továbbmehessen. Royan követte, majd letelepedett egy sziklára a víz fölött, amíg Nicholas levette az ingét, majd letérdelt a parton és magára fröcskölte a hegyek hideg vizét. A folyó vize a vihar után sárga volt az iszaptól és megduzzadt.
- Azt hiszem, Borisz nem hiszi el a mesénket a csíkos dikdikről - figyelmeztette Royan. - Tessay azt mondja, gyanakszik, hogy valami másban sántikálunk. - Érdeklődéssel figyelte, amint a férfi a mellkasát és a felkarját mosta. Ahol nem érte nap, a bőre nagyon fehér volt és makulátlan. A mellkasát sűrű, sötét szőr borította. Royan megállapította magában, hogy erre a testre jó ránézni.
- Az a fajta, aki ha lehetősége nyílna rá, nyomban átkutatná a csomagjainkat - jegyezte meg Nicholas. - Ugye nem hozott magával semmit, ami nyomra vezetné? Semmi papírt, semmi jegyzetet?
- Csak a műholdképeket meg a jegyzetfüzeteimet, melyekben a saját gyorsírásommal írtam. Azokból nem jöhet rá semmire.
- Legyen nagyon óvatos, vigyázzon, hogy mit mond Tessaynek.
- Ugyan, ő egy tündér. Benne igazán nincs semmi alattomosság - kelt hevesen új barátnője védelmére Royan.
- Lehet, hogy rendes, de öreg haveromnak, Borisznak a felesége, így elsősorban hozzá tartozik. Akárhogy is érez iránta, ne bízzon meg egyikőjükben sem. - Ingében megtörülközött, majd belebújt és begombolta. - Menjünk és együnk valamit.
Ahogy visszaértek a kocsihoz, Borisz épp a dugót húzta ki egy üveg dél-afrikai fehér borból. Töltött egy pohárnyit Nicholasnak. A folyóban lehűlt, friss volt és zamatos. Tessay hideg sült csirkével és injera kenyérrel, az ország lapos, vékony, élesztő nélküli kenyerével kínálta őket. A délelőtti út kemény munkája és megpróbáltatásai jelentéktelenné homályosultak, ahogy Royan ott feküdt Nicholas mellett a fűben, és egy szakállas keselyűt figyeltek, amint magasan szárnyal fenn a kék égen. Észrevette őket, kíváncsian lebegett fölöttük és fejét lefelé fordítva nézett rájuk. A szeme körüli feketeség olyan volt, mintha álarcot viselne, amilyet az útonállók szoktak, és jellegzetes, ék alakú farktollai úgy csapkodtak a szélben, mint egy hangverseny-zongorista ujjai az elefántcsontszín klaviatúra felett.
Amikor eljött az indulás ideje. Nicholas a kezét nyújtotta és felsegítette. Ez azon ritka pillanatok egyike volt, amikor fizikai kapcsolat jött létre közöttük, és Royan a szükségesnél egykét másodperccel tovább tartotta a kezét a férfi ujjai között.
Az út semmivel sem lett jobb, ahogy közeledtek a szurdok pereme felé, és órák teltek el ezzel a mindenüket összerázó zötykölődéssel. Az út felkígyózott egy emelkedőre, majd a túloldalon cikcakkban lejtett lefelé. Félúton lefelé Borisz oroszul káromkodott, mert amint kiértek egy hajtűkanyarból, egy hatalmas dízel teherautó állt keresztben előttük úgy, hogy szinte teljesen elzárta az utat.
Bár már tegnap óta ennek a konvojnak a nyomában jártak, ez volt az első eset, hogy találkoztak velük, és ez Boriszt meglepte. Olyan hirtelen fékezett, hogy utasai csaknem katapultáltak, de a meredek, saras lejtőn a fék nem volt elég ahhoz, hogy teljesen megálljának. Borisz kénytelen volt a legkisebb sebességbe kapcsolni, és a töltés, meg a teherautó közti keskeny résbe kormányozni a kocsit.
Royan kinézett a hátsó ülés ablakán és felpillantott a teherautó magas oldalára. Egy társaság neve és jelzése volt skarlátvörössel ráfestve a zöld alapra.
Ahogy nézte, erős déja-vu érzése támadt. Ezt a jelzést nemrég látta valahol, de emlékezete cserbenhagyta: képtelen volt felidézni, hogy hol és mikor. Csak annyit tudott, hogy életbevágóan fontos lenne, hogy eszébe jusson.
A teherautó fémváza végigkarcolta a Toyota oldalát, ahogy sikerült elaraszolniuk mellette. Borisz kihajolt az ablakon és öklét rázta a nagy jármű vezetője felé.
A sofőr helybéli volt, valószínűleg Addiszban vette fel a teherautó tulajdonosa. Borisz félreérthetetlen jelzésén vigyorogva kihajolt a teherautó fülkéjéből, és viszonozta az ökölmutogató üdvözlést, melyet még megtoldott, mintegy finomításként, egy felemelt mutatóujjal.
- Szarevő! - üvöltötte Borisz dühödten, mivel ebben a mutogatósdiban alulmaradt, de azért nem állt meg. - Nem is érdemes szóba állni velük. Mit tudnak ezek? Fekete majmok!
E fárasztó út hátralévő részében Royan hallgatag volt és visszahúzódó, felkavarta és nyugtalanította az érzés, hogy látta már ezt a cégjelzést, a szárnyas vörös lovat és körötte a szalagban a társaság nevét: „PEGAZUS BÁNYÁSZATI TÁRSASÁG".
Ahogy végre közeledtek aznapi útjuk vége felé, elhaladtak egy jelzőtábla mellett. A tábla masszív betonba volt beágyazva, és a feliraton látszott, hogy szakember, egy címfestő készítette.
A tábla tetején lévő nyíl jobbra, egy buldózerrel újonnan vágott út felé mutatott, és a következő állt rajta:

PEGAZUS BÁNYÁSZATI TÁRSASÁG BÁZIS - EGY KILOMÉTER MAGÁNTERÜLET ENGEDÉLY NÉLKÜLI BEHAJTÁS TILOS

A skarlátvörös ló a tábla közepén ágaskodott széttárt szárnyakkal, repülésre készen.
Royan most hangosan felszisszent, ahogy a bizonytalan emlék hirtelen döbbenetesen világosan megjelent előtte. Eszébe jutott, hogy hol látta legutóbb ezt a repülő lovat. Egy pillanat alatt ismét egy angol lazacos folyó jeges vizében volt, miután kirepült a lefelé gördülő Land Roverből, és feje felett a hídon átdübörgőit a hatalmas MAN teherautó, melynek oldalán egy villanásnyira látta az ágaskodó, vörös lovat.
- Ez ugyanaz! - majdnem hangosan felkiáltott, de még időben észbe kapott, és magába fojtotta. Annak a borzasztó pillanatnak a rémülete teljes erővel visszatért, és azon kapta magát, hogy zihálva lélegzik, a szíve pedig olyan sebesen kalapál, mintha futva tette volna meg az utat.
- Ez nem lehet véletlen - bizonygatta magában -, és biztosan nem tévedek. Ugyanaz a cég. Pegazus Bányászati Társaság.
Zárkózott és zaklatott volt a még hátra lévő néhány mérföld alatt, amikor is az út a meredek, sziklás szakadék pereménél véget ért. Itt Borisz kiállt a fűre és leállította a motort.
- Eddig lehet kocsival jönni. Ma éjjel itt táborozunk. A teherautóm hamarosan ide ér. Amint megérkeznek, felverik a sátrakat. Holnap már gyalog megyünk tovább, lefelé a szurdokba.
Ahogy kiszálltak, Royan megrángatta Nicholas karját: - Beszélnem kell magával - suttogta sürgetőn, majd követte a férfit, aki a folyópartra vezette.
Talált egy helyet, ahol lábukat a mélység fölött lóbálva, egymás mellé leültek. Mintha a sárga folyó mellettük érezte volna, hogy mi vár rá. A hegyek hideg vize felgyorsult, örvénylett a sziklák közt, erőt gyűjtött ahhoz a szédítő ugráshoz, amivel a tátongó űrbe vetette magát. Az alattuk lévő szikla egy szinte merőleges fal volt, mely közel háromszáz méteres mélységbe zuhant alá. Olyan magas volt, hogy az esti fényben a szakadék sötét, titokzatos helynek tűnt, melynek mélyét az árnyak és a vízesés zubogó vizének permete rejtette. Ahogy Royan lenézett, megszédült. Visszahúzódott a széléről, és azon kapta magát, hogy ösztönösen Nicholas vallanak támaszkodott. Csak amikor testük összeért, akkor döbbent rá, hogy mit csinál, és zavartan, nyomban elhúzódott.
A Dandera folyó iszapos vize elérte a szakadék peremét, és ahogy zuhanni kezdett, csodás módon légiessé változott. Mint egy könnyű csipkefüggöny, úgy hullott alá. Röpködött, akár egy keringőző menyasszony szoknyája, és szivárvány játszott fölötte, mintha egy gyöngyös hímzés verné vissza a fényt. Az egyre mélyebbre hulló fehér vízpermet gyönyörű, tünékeny formákat vett fel, mígnem elérte a csillogó, fekete sziklafal kiugró alsó peremét, ahol újabb hófehér felhővé robbant, majd végül opálszín fátyollal borította be a szakadék sötétlő mélyét.
Royannak erőt kellett vennie magán, hogy tekintetét elfordítsa e lenyűgöző látványról és gondolatait visszaterelje a jelen sürgetőbb gondjaira.
- Nicky, emlékszik rá, beszéltem magának arról a teherautóról, amely lelökött minket, engem és az anyámat a hídról.
- Természetesen. - Döbbenten fürkészte Royan arcát. Zaklatottnak tűnik. Mi a baj, Royan?
- Volt egy felirat a teherautó pótkocsijának oldalán.
- Igen, mondta nekem. Zöld és vörös. De azt is mondta, nem tudta annyira megnézni, hogy elovashassa a cégjelzést.
- Ugyanaz volt, mint azon a teherautón, amely mellett délután eljöttünk. Most ugyanabból a szögből láttam, mint akkor, és visszajött. A vörös Pegazus, a repülő ló.
Nicholas egy darabig figyelmesen nézett rá: - Egészen biztos benne?
- Igen! - bólintott rá határozottan.
Nicholas a szurdok alattuk elterülő, csodás panorámáját nézte. A kanyon túlsó oldala negyven mérföldnyire volt, de az esőtől ragyogóan tiszta levegőben olyan közelinek tűnt, mintha csak karnyújtásnyira lenne.
- Véletlen? - szólalt meg végül tűnődve.
- Gondolja? Akkor ez egy nagyon furcsa és csodálatos véletlen. A Pegazus Yorkshire-ben és Gojamban? Ezt maga elfogadja?
- Hát, nem sok értelme van a dolognak. Az a teherautó, amelyik lenyomta magukat, lopott volt...
- Az volt? - kérdezte Royan. - Biztos ebben?
- Ha nem, akkor halljuk, hogy mire gondol.
- Ha egy gyilkosságot tervezne, akkor arra építene, hogy talál majd egy teherautót egy kávézó előtt, amit szép kényelmesen ellophat?
A férfi megrázta a fejét: - Folytassa.
- Tegyük fel, úgy szervezi a dolgot, hogy saját teherautóját ott helyezteti el és a sofőr akkor jelenti a lopást, amikor már jókora előnye van a rendőrséggel szemben.
- Ez elképzelhető - helyeselt Nicholas cseppet sem lelkesen.
- Bárki is legyen az, aki megölte Duraidot és kétszer megpróbált megölni engem, nyilvánvalóan komoly erőforrásokkal rendelkezik. Szervezni és intézkedni tud Egyiptomban és Angliában. Ráadásul birtokában van a hetedik tekercs. Nála vannak a jegyzeteink, minden eddigi munkánk, fordításunk, ami világosan erre mutat, ide vezet az Abbai folyóhoz. Tegyük fel, hogy egy ilyen társaságot irányít, mint a Pegazus - mi gátolná meg abban, hogy most hozzánk hasonlóan ne legyen itt ő is Etiópiában?
Nicholas egy darabig hallgatott. Felvett egy követ a kiugró sziklaszirtről és elhajította. Mindketten figyelték, ahogy esik lefelé, egyre kisebb lesz, mígnem mélyen alattuk eltűnik a vízpermet fátyolában.
Aztán Nicholas hirtelen felállt, Royan keze után nyúlt és felsegítette. - Gyerünk - mondta.
- Hova?
- A Pegazus bázisára. Elbeszélgetünk egy kicsit a munkavezetővel.
Amikor Nicholas beült a Toyotába és beindította a motort, Borisz dühödten tiltakozott és futva igyekezett megakadályozni, hogy elinduljon: - Mit képzel, hova a pokolba megy?
- Kirándulni. - Nicholas sebességbe kapcsolt. - Egy óra múlva itt vagyunk.
- Hé, angol, a kocsim! - Rohant, hogy utolérje őket, de Nicholas gázt adott és felgyorsított.
- Számolja fel a bérleti díjat - vigyorgott Boriszra a visszapillantó tükörből.

Elérték az útjelzőt és ráfordultak a mellékútra, mely áthaladt a gerincen. A Pegazus tábor a hegy túloldalán volt. Nicholas az emelkedő tetején megállt és föntről csöndben szemügyre vette.
Öt hektárnyi területet megtisztítottak és elegyengettek. A tábort szögesdrót biztonsági kerítés vette körül, melyen mindössze egy zárt kapu volt. A kerítésen belül, ezek közül a hatalmas, zöld-vörös dízel teherautók közül három állt egymás mellett, szép sorban. Parkolt még ott több kisebb jármű is meg egy magas mozgó fúrógép. Az udvar többi része tele volt mindenféle talaj kutató felszereléssel és egyéb szükséges anyagkészlettel. Több halomnyi fúrószár, acél magszekrény, faládákban pótalkatrészek és temérdek hatalmas hordónyi dízel, olaj, meg fúróiszap. A hordók meg a többi felszerelés olyan szakszerűen és tökéletes rendben sorakoztak, ami meglepő volt ebben a vad, sziklás környezetben. Közvetlenül a kapunál egy kis falu állt, egy tucatnyi, hullámlemezből készült, félhenger alakú barakk. Ezeket is katonai precizitással állították fel.
- Nagy és jól szervezett társaság - jegyezte meg Nicholas. Menjünk le és nézzük meg, ki vezeti.
A kapuban két fegyveres őr állt, az etióp hadsereg terepruháját viselték. Szemmel láthatóan meglepődtek a kapuhoz érkező idegen Land Cruiseren, majd amikor Nicholas megnyomta a dudát, az egyik, AK-47-es puskáját felemelve, gyanakvón odament hozzájuk.
- Az itteni vezetővel akarok beszélni - mondta neki Nicholas arabul, fölényes, parancsoló hangon, ami az őrt elbizonytalanította és zavarba hozta.
A katona dünnyögött valamit, visszament és megtárgyalta a dolgot társával, majd felemelte a rádió adó-vevőt, és komoly képpel beszélt bele. Úgy öt perc telhetett el, miután a katona befejezte, amikor kinyílt a legközelebbi barakk ajtaja, és egy fehér ember lépett ki rajta.
Keki overall volt rajta és egy puha búrsapka. A szemét sötét napszemüveg takarta, és bőre napbarnított és cserzett volt. Alacsony és tagbaszakadt ember, overallja feltűrt ujja alól szőrös, munkában edződött, vastag karok tűntek elő. Miután váltott néhány szót a kapu őreivel, odament a Toyotához.
- Igen? Mi folyik itt? - kérdezte vontatott, texasi hanghordozással, miközben szájából egy kialudt szivarvég csüngött.
- A nevem Quenton-Harper. - Nicholas kiszállt a kocsiból és kezét nyújtotta. - Nicholas Quenton-Harper. Üdvözlöm.
Az amerikai habozott, majd úgy fogta meg a felé nyújtott kezet, mintha egy villamos angolnát kellett volna megfognia.
- Helm - mondta. - Jake Helm Abileneből, Texasból. Én vagyok itt a munkavezető. - A keze egy mesterember keze volt, hatalmas bőrkeményedésekkel, sebhelyekkel és zsíros, fekete kosszal a körme alatt.
- Elnézését kérem a zavarásért. Van egy kis gondom a kocsival. Nem lenne itt egy szerelőjük, aki megnézné nekem? - Nicholas megnyerő mosollyal nézett rá, de a férfi egy fikarcnyit sem bátorította.
- A társaság ilyesmivel nem foglalkozik - rázta meg a fejét.
- Természetesen megfizetném a...
- Figyeljen pajtás, azt mondtam, hogy nem. - Jake kivette szájából a szivart és gondosan szemügyre vette.
- A társasága - a Pegazus. Meg tudná mondani nekem, hogy hol van a központjuk? Ki az ügyvezető igazgató?
- Sok a dolgom. Csak vesztegeti itt az időmet. - Helm visszatette a szivart a szájába, és már épp indulni akart visszafelé.
- Néhány hétig itt a környéken fogok vadászni. Nem szeretném, ha egy eltévedt golyóval veszélyeztetném bármely alkalmazottuk életét. Tudna valamiféle felvilágosítást adni arról, hogy mégis merrefelé dolgoznak?
- Én itt talaj kutatási munkálatokat vezetek, uram. Nem fogom közhírré tenni lépéseimet. Erre mérget vehet!
Megfordult és a kapuhoz ment, majd nyersen néhány utasítást adott az őröknek, mielőtt visszament volna az irodájába.

- Parabolaantenna a tetőn - jegyezte meg Nicholas. – Kíváncsi lennék, vajon kivel beszél most a mi Jake-ünk.
- Valakivel Texasban? - kockáztatta meg Royan.
- Nem feltétlenül - mondta Nicholas. - A Pegazus valószínűleg egy multinacionális cég. Csak azért, mert Jake texasi, nem biztos, hogy a főnöke is az. Attól tartok, ez nem volt valami tanulságos beszélgetés. - Beindította a Toyota motorját, majd visszafordult. - De ha az a gazember, aki ezt a disznóságot keverte, a Pegazusnál van, akkor fel fogja ismerni a nevemet. Jeleztük nekik érkezésünket. Lássuk hát, mit ugrasztottunk ki a bokorból.
Mire visszaértek a Dandera folyó vízeséséhez, látták, hogy Borisz teherautója megérkezett, a sátrakat már felverték és a szakács teát főzött nekik. Borisz közel sem fogadta olyan szívélyesen őket, mint szakácsa. Miközben Nicholas igyekezett kiengesztelni, mindvégig mogorva némaságba burkolódzott. Csak miután már megitta első vodkáját, enyhült meg annyira, hogy ismét megszólaljon.
- Az öszvéreknek itt kellett volna várniuk minket. Az idő nem számít ezeknél az embereknél. Amíg nem érkeznek meg, nem indulhatunk le a szurdokba.
- Nos, amíg várunk rájuk, legalább belőhetem a puskámat – jegyezte meg Nicholas lemondóan. - Afrikában nem kifizetődő, ha az ember siet. Túlságosan kikészíti az idegeket.

Másnap reggel kényelmesen megreggeliztek, és mivel az öszvérek még mindig nem voltak sehol, Nicholas kihozta puskatokját.
Amikor kiemelte a fegyvert zöld posztóágyából Borisz elvette tőle és alaposan megnézte.
- Régi puska?
- 1926-ban készült - bólintott Nicholas. - A nagyapám csináltatta magának.
- Akkoriban még tudták, hogyan kell az ilyet csinálni. Ez nem szériában gyártott ócskaság, mint amiket manapság dobnak piacra - biggyesztette ajkát rosszallóan Borisz. – Rövid Mauser Oberndorf, dupla csövű ismétlő, gyönyörű! De új csöve van, nem?
- Az eredeti csövet már tönkrelőtték. Én tetettem rá egy Shilen-csövet. Száz lépésről még egy szúnyog szárnyát is le lehet lőni vele.
- 7x57-es kaliber, igaz?
- Ami azt illeti, 275-ös Rigby - javította ki Nicholas, de Borisz felhorkant.
- Az pontosan ugyanaz a töltény - ez csak a maguk angol őrülete, hogy mindennek más nevet adnak. - Elvigyorodott. Egy 150 gránumos golyót másodpercenként 850 méteres sebességgel repít ki. Jó puska, egyike a legjobbaknak.
- Sejtelme sincs barátom, hogy elismerése mit jelent nekem - dünnyögte Nicholas angolul, Borisz pedig kuncogott, miközben visszaadta neki a fegyvert.
- Angol humor! Szeretem a maguk angol humorát.
Amikor Nicholas tokjába csúsztatott kis puskájával elindult a táborból, Royan vele tartott a folyópartra, ahol segített neki megtölteni két vászonzsákot fehér, folyami homokkal. Nicholas elhelyezte őket egy megfelelő sziklára, majd szilárd, de azért formálható támasztékot alakított ki a puskának.
A nyílt hegyoldalt biztonságos háttérként használva, elment kétszáz méternyire és ott felállított egy kartonból készült, Bisley-típusú céltáblát. Aztán visszament oda, ahol Royan várakozott és elhelyezkedett a szikla mögött, amelyre a fegyvert tette.
Royant váratlanul érte az első lövés dörrenése ebből a kecses, már-már nőies puskából. Akaratlanul is összerezzent és csengett a füle.
- Micsoda szörnyű, gonosz egy dolog ez! - kiáltotta. Hogyan képes rá, hogy gyönyörű állatokat öljön ezzel a nagy erejű mordállyal? - kérdezte.
- Puskával - javította ki Nicholas, miközben távcsövével ellenőrizte a lövést. - Jobban örülne neki, ha egy kis lőerejű puskát használnék, vagy egy bottal ütném agyon őket?
A lövés hét centivel jobbra és öttel lejjebb csapódott be. Miközben beigazította a távcsöves célgömböt, megkísérelte elmagyarázni a dolgot. - Az etikus vadász megtesz minden tőle telhetőt, hogy a lehető leggyorsabban és legtisztábban öljön, ami azt jelenti, hogy minél közelebb kell kerülni a vadhoz, megfelelő lőerejű fegyvert kell használni és olyan jól kell célozni, amilyen jól csak tud.
A következő lövése pontosan vonalban volt, de csak két centivel a tábla középpontja felett. Azt akarta, hogy ebből a távolságból hét centivel fölé vigyen. Ismét állított az irányzékon.
- Mordály vagy puska, egyre megy, én azt nem értem, hogyan akarhatja szántszándékkal megölni Isten bármely teremtményét – tiltakozott Royan.
- Nos, ezt nem fogom tudni elmagyarázni magának. Nyugodtan célzott, majd tüzelt. Még az irányzék távcsövén át is látta, hogy a golyó pontosan hét centivel magasabban csapódott be.
- Ez egyfajta atavisztikus késztetésből adódik, és nemigen akad ember, bármily kulturáltnak és civilizáltnak vallja is magát, aki ennek létezését teljes egészében tagadhatná. - Ismét tüzelt. - Akad, aki ezt a tanácsteremben éli ki, mások a golfpályán vagy a teniszpályán, aztán vannak, akik lazacíváskor a folyókon vagy épp az óceánok mélyén, és vannak, akik vadásznak.
Harmadszor is elsütötte a fegyvert, pusztán azért, hogy még egyszer ellenőrizze és megerősítse az előző kettőt, majd folytatta: - Ami pedig Isten teremtményeit illeti, hát azokat ő nekünk adta. Ön hívő. Idézze nekem az Apostolok cselekedetei 10. rész 12. és 13. versét.
- Sajnálom, nem megy - rázta meg a fejét Royan. - Mondja maga.
- „...mindenféle földi négylábú állatok, vadak, csúszómászó állatok és égi madarak" - idézte készségesen Nicholas. - „És szózat jön ő hozzá: Kelj fel Péter, öljed és egyél!"
- Jogásznak kellett volna mennie - nyögött fel Royan tettetett kétségbeeséssel.
- Vagy papnak - jegyezte meg Nicholas, majd elindult a céltábláért. Látta, hogy utolsó három lövése hét centinyire a középpont felett, szimmetrikusan, egymást érintve, egy aprócska rozettát alkot.
Megveregette a kis puska agyát: - Ez az én drágaságom, Lucrezia Borgia. - Szépségéért és gyilkos pontosságáért adta a puskának ezt a nevet.
Visszacsúsztatta a bőrtokba, majd elindultak a tábor felé. Amint feltűnt szemük előtt a tábor, Nicholas megtorpant.
- Látogatók - mondta és a szeméhez emelte távcsövét. Aha! Sikerült kiugratnunk valamit a bokorból. Egy Pegazuskocsi áll ott, és ha nem tévedek, egyik látogatónk az az elbűvölő abilenei legény. Menjünk és nézzük meg, mi folyik ott lenn.
Ahogy közeledtek a táborhoz, látták, hogy egy tucat, vagy tán még annál is több alaposan felfegyverzett, egyenruhás katona ácsorog a vörös-zöld Pegazus-teherautó körül, és Jake Helm meg egy etióp katonatiszt ül az étkezősátor ponyvája alatt, ahol is komoly, elmélyült beszélgetést folytatnak Borisszái.
Amint Nicholas belépett a sátorba, Borisz nyomban bemutatta a szemüveges etióp tisztet. - Tuma Nogo ezredes, a Gojam déli területének katonai parancsnoka.
- Örülök, hogy megismertem - üdvözölte Nicholas, de az ezredes fittyet hányt udvarias szavaira.
- Az útlevelét és a fegyvertartási engedélyét akarom látni utasította Nicholas! arrogánsán, miközben Jake Helm önelégülten rágcsálta egy elhamvadt szivar gonoszul bűzlő végét.
- Hát persze, máris hozom - mondta Nicholas, azzal bement a sátrába és visszatért az aktatáskájával. Az ebédlőasztalon kinyitotta, és rámosolygott a tisztre. - Biztosra veszem, hogy látni akarja a londoni külügyminiszter ajánlólevelét meg ezt itt az addisz-abebai angol nagykövettől. Aztán itt van egy másik a királyi udvarhoz akkreditált etióp nagykövettől, és végül ez a firmán az ön védelmi miniszterétől, Siyle Abraha tábornoktól.
Az ezredes döbbenten meredt a díszes, hivatalos levélpapírfejlécek és vörös szalagos pecsétek gyönyörű egyvelegére. Az aranykeretes szemüveg mögött tekintete bódult és zavart volt.
- Uram! - pattant fel és tisztelgett. - Ön Abraha tábornok barátja? Nem tudtam. Erről engem senki sem informált. Elnézését kérem az alkalmatlankodásért.
Ismét tisztelgett és zavara félszeggé, esetlenné tette. – Azért jöttem, hogy figyelmeztessem, a Pegazus Társaság itt fúrásokat és robbantásokat is végez. Ez veszélyt jelenthet. Kérem, legyen óvatos. Meg aztán, sok útonálló, törvényen kívüli shufta tevékenykedik ezen a területen. - Nogo ezredes zavartan kapkodott, szavait alig lehetett megérteni. Elhallgatott, majd vett egy mély lélegzetet, hogy lecsillapítsa magát. - Tudja, utasítottak, hogy kíséretet és védelmet biztosítsak a Pegazus Társaság alkalmazottainak. Ha ön itt-tartózkodása során bárminemű problémát észlelne, vagy valamilyen oknál fogva a segítségemre lenne szüksége, csak hívnia kell, uram.
- Ez rendkívül kedves öntől, igazán lekötelez, ezredes.
- Nem is szeretném tovább feltartani, uram. - Immáron harmadszor tisztelgett, majd a texasival együtt elindult vissza a Pegazus-teherautó felé. Jake Helm egyetlen szót sem szólt érkezésük óta, és most is köszönés nélkül távozott.
Ahogy a teherautó elindult, Nogo ezredes búcsúzóul még negyedszer is tisztelgett Nicholasnak a vezetőfülke ablakából.
- Az ördögbe! - mondta Nicholas Royannak, miközben egy hanyag mozdulattal fogadta a tisztelgést. - Azt hiszem, ez a menet határozottan a miénk volt. Most már legalább annyit tudunk, hogy valamilyen oknál fogva Mr. Pegazus határozottan nem akarja, hogy köreit zavarjuk. Azt hiszem, számíthatunk rá, hogy valamilyen formában hamarosan ismét tiszteletét teszi.
Visszamentek az étkezősátorhoz, ahol Borisz ült, és Nicholas azt mondta neki: - Most már csupán az öszvéreire várunk.
- Leküldtem három emberemet a faluba, hogy megkeressék őket. Már tegnap itt kellett volna lenniük.
Másnap kora reggel megérkeztek az öszvérek, hat nagy és erős állat egy-egy hajtóval, akik az itt szokásos lovaglónadrágot és kendőt viselték. A délelőtt közepére végeztek a málházással és készen álltak, hogy elinduljanak lefelé a szurdokba.
Borisz egy pillanatra megállt az ösvény tetején és lenézett a völgybe. Ez egyszer úgy tűnt, mintha még őt is leigázta, áhítattal töltötte volna el az előttük tátongó mélység és a szurdok vad sziklákkal teli szépsége.
- Most egy másik földre és egy másik korba lépnek – figyelmeztette őket szokatlanul filozofikus hangulatban. - Azt mondják, hogy ez a csapás kétezer éves, egyidős Krisztussal. - Kezét rosszallóan tárta szét. - A Debra Maryam-i templom öreg, fekete papja azt mesélné maguknak, hogy ezen az úton járt Szűz Mária, midőn a keresztre feszítés után elmenekült Izraelből. - Megcsóválta a fejét. - De hát ezek az emberek bármit elhisznek. - Azzal rálépett az ösvényre.
A csapás szorosan a sziklába kapaszkodott és olyan meredeken lejtett, az egymást követő sziklalépcsők oly mélyen voltak, hogy minden egyes lépésnél ágyékuk és térdük inai, izmai a végsőkig feszültek, és gerincoszlopuk beleremegett. A nehezebb, meredekebb részeken a kezüket is használniuk kellett, és már-már úgy másztak lefelé, mint egy létrán.
Lehetetlennek tűnt, hogy a nehéz csomagokkal megpakolt öszvérek követni tudják őket. A merész állatok azonban mellső lábaikat előre vetve huppantak le az alattuk lévő sziklalépcsőre, majd erejüket összeszedve nekiveselkedtek a következőnek. A csapás annyira keskeny volt, hogy a duzzadó csomagok egyik oldalon a sziklafalat súrolták, és másikon pedig a tátongó mélység felett imbolyogtak.
Amikor az ösvény élesen kanyarogva elfordult, az öszvérek először nem tudták követni. Tétován meg-megtorpantak és csak óvatosan araszolgatva sikerült befordulniuk, miközben patakzott róluk a veríték a rémülettől, és addig forgatták szemüket, mígnem elővillant szemük fehérje. A hajtók vad kiáltozással és sűrű ostorcsapásokkal nógatták őket.
Helyenként az ösvény a hegy belsejébe tért, simára koptatott, vagy tűforma szirtek mögött haladtak el, melyeket az idő és az erózió vájt ki magának a sziklafalból. Ezek a sziklás átjárók annyira keskenyek voltak, hogy az öszvéreket le kellett málházni, és a csomagokat a hajtók vitték át, majd a túloldalon újból felpakoltak mindent az öszvérekre.
- Nézze! - kiáltotta döbbenten Royan és a szakadék felé mutatott. Széttárt szárnyakkal egy fekete keselyű emelkedett fel a mélységből, szinte karnyújtásnyira lebegett el mellettük, majd, mielőtt tovasodródott volna ijesztően csupasz, rózsaszín bőrlebernyeges fejét feléjük fordította és rájuk meredt kifürkészhetetlen, fekete szemével.
- A völgy forró levegőjének felhajtóerejét használják a felemelkedéshez - magyarázta neki Nicholas. A sziklafalon egy kiálló szirtre mutatott, mely velük egy magasságban volt. - Ott van az egyik fészkük. - Ágak kusza halmaza volt azon a megközelíthetetlen szirten. Az idők során a fészekben tanyázó madarak ürüléke vakító fehér csíkokat festett az alattuk lévő sziklafalra, és még ilyen távolról is megcsapta őket a rothadó ganéj és a bomló hús szaga.
Egész nap ezen a meredeken zuhanó ösvényen ereszkedtek lefelé e szörnyű falon. Már késő délután volt és még mindig csak félúton voltak, amikor a csapás ismét élesen elkanyarodott és meghallották maguk előtt a vízesés zúgását. A hang egyre erősödött, mígnem mennydörgő robajjá változott, és ahogy megkerültek egy újabb szirtet, szembe találták magukat a vízeséssel.
A lezúduló víz szele olyan erővel kapta el őket, hogy kénytelenek voltak valami fogódzót keresni, amiben megkapaszkodhattak. A robajló víz permete benedvesítette felfelé fordított arcukat, de etióp vezetőjük ment egyenesen tovább, mígnem már úgy tűnt, hogy a víz lemossa őket a még jócskán alattuk tátongó völgy mélyére.
Aztán a vizek csodálatos módon megnyíltak előttük, és ők beléptek e mögé az áttetsző vízfüggöny mögé egy mohával borított, csillogóan nedves, mély üregbe, melyet mérhetetlen hosszú időn át a víz ereje vájt a sziklába. E homályos helyre csupán a vízesésen át jutott be fény, mely zöld volt és titokzatos, akár egy tenger alatti barlang.
- Ma éjjel itt alszunk - jelentette be Borisz és szemmel láthatóan élvezte meghökkenésüket. A barlang hátsó részében felhalmozott tűzifára mutatott és a füsttől fekete falra a kőből rakott tűzhely fölött. - A lenti kolostor szerzeteseit ellátó öszvérhajcsárok már évszázadok óta használják ezt a helyet.
Ahogy beljebb mentek a barlangba, a vízesés robaja tompán zúgó háttérzajjá halkult, és itt már száraz volt a szikla is a lábuk alatt. Amint a szolgák meggyújtották a tüzet, szállásuk meleg, kényelmes, mi több, romantikus hellyé vált.
Nicholas egy öreg katona tévedhetetlenségével választotta ki a legkényelmesebb zugot, és terítette le hálózsákját egy sarokban, a barlang hátsó részében, Royan pedig szinte természetszerűleg helyezte el mellette saját hálózsákját. Mindketten fáradtak voltak attól a rendkívüli erőfeszítéstől, amit ez a sziklafal követelt tőlük, így aztán vacsora után barátságos némasággal nyújtóztak el hálózsákjaikban és nézték a barlang tetején a tűz fényének játékát.
- Gondoljon csak bele! - suttogta Royan. - Holnap már az öreg Taita nyomdokaiban járunk.
- Nem is szólva a Szűz Máriáról - mosolygott Nicholas.
- Maga egy szörnyű, cinikus alak - sóhajtott fel Royan. Sőt mi több, valószínűleg horkol is.
- A személyes tapasztalás nehéz, rögös útján ezt hamarosan kiderítheti - mondta neki Nicholas, de Royan hamarabb elaludt. Egyenletes, finom lélegzését a víz zaja csaknem elnyomta. Rég volt már, mikor Nicholas utoljára egy gyönyörű nő szuszogását hallotta maga mellett. Amikor már biztos volt benne, hogy Royan mélyen alszik, kinyúlt és finoman megérintette az arcát.
- Szép álmokat, kicsim - suttogta gyöngéden. - Nehéz nap áll mögötted. - Sokszor búcsúzott így esténként kisebbik lányától.

Az öszvérhajcsárok már jóval pirkadat előtt mozgolódtak, és a társaság már úton is volt, amint annyira kivilágosodott, hogy látták a csapást a lábuk alatt. Midőn a nap első sugarai megvilágították a sziklafal felső részét, még elég magasan voltak ahhoz, hogy madártávlatból lássák a völgyet. Nicholas félrevonta Royant, és hagyta, hogy a karaván elhaladjon mellettük.
Keresett egy helyet, ahol leültek, majd szétnyitotta a műholdképet. Kikeresték a főbb csúcsokat és a táj jellegzetes jegyeit, hogy betájolhassák magukat és valamiképp rendet teremthessenek az alattuk kavargó táj zűrzavarában.
- Innen nem látjuk az Abbai folyót - mutatott rá Nicholas. Az mélyebben, a szurdok legalsó részében van. Valószínűleg csak akkor pillanthatjuk meg először, amikor már szinte közvetlenül fölötte vagyunk.
- Ha pontosan határoztuk meg jelenlegi helyzetünket, akkor a folyó két patkó alakú kanyarulatot kell hogy megtegyen ott, a körül a meredek szirt körül.
- Igen, és a Dandera meg az Abbai öszefolyása ott van, azokon a sziklákon túl. - Hüvelykujját használva, durván bemérte a távolságot. - Innen úgy tizenöt mérföldnyire.
- Úgy tűnik, mintha a Dandera az évszázadok folyamán többször is megváltoztatta volna folyását. Legalább két olyan vájatot látok, mely ősi folyómedernek tűnik. - Lefelé mutatott: - Ott, és ott. Mostanra már teljesen benőtte a dzsungel. - Csüggedtnek tűnt. - Jaj Nicholas, ez egy olyan hatalmas és zavaros terület. Hogy fogjuk mi valaha is megtalálni azt az egyetlen bejáratot egy sírba, amely valahol itt van elrejtve?
- Sír? Miféle sírról van szó? - kérdezte Borisz nagy érdeklődéssel. Visszajött a csapáson, hogy megkeresse őket. Nem hallották lépteit és most ott állt közvetlenül fölöttük. – Milyen sírról beszélnek?
- Hát természetesen Szt. Frumentius sírjáról - mondta neki Nicholas olyan nyugodtan, mintha egy pillanatig sem zavarná, hogy kihallgatták őket.
- Nem a szent nevét viseli odalenn a kolostor? - kérdezte Royan is hasonló nyugalommal, miközben összetekerte a műholdképet.
- Da. - bólintott rá Borisz és csalódottnak tűnt, mintha ennél valamivel érdekesebb dologra számított volna. - Igen, Szt. Frumentius. De a sírhoz nem engednek be látogatókat.
Még a kolostor belsőbb részeibe se lehet bemenni. Oda csak a szerzetesek léphetnek be.
Levette sapkáját és megvakarta a koponyáját borító rövid, merev sörtéket. Olyan hangot adott körme alatt, mint egy drótkefe. – A héten lesz a Timkat szertartás, a Tabot áldásának ünnepe. Nagy izgalom és nyüzsgés lesz ott lenn. Érdekesnek fogják találni, de a Szentségek Szentségébe, a legbelső szentélybe nem léphetnek be és nem láthatják a tényleges sírt sem. Még soha nem találkoztam egyetlen fehér emberrel sem, aki megnézhette volna.
Hunyorogva felnézett a napra. - Tovább kell mennünk. Úgy tűnik, mintha közel lenne, de még két nap, mire elérjük az Abbait. Ott lenn nagyon nehéz a terep. Hosszú gyaloglás ez még egy híres dik-dik-vadásznak is. - Boldogan nevetett saját viccén, majd megfordult, és elindult lefelé az ösvényen.

Ahogy közeledtek a szikla aljához, a csapás nem lejtett olyan meredeken, a lépcsők is laposabbak lettek és távolabb voltak egymástól. Könnyebben és gyorsabban haladtak, de a levegő egészen megváltozott. Már nem a hűvös hegyi levegőt szippantották be, hanem az Egyenlítő pillesztő, bágyasztó levegőjét, melyben már benne volt a mindent elborító dzsungel illata és lehelete.
- Meleg van! - mondta Royan, miközben lehámozta magáról a gyapjúsálat.
- Legalább tíz fokkal melegebb - mondta Nicholas. Fején át lehúzta régi katonai zubbonyát, ami felborzolta göndör haját. - És számíthatunk rá, hogy még melegebbé válik, mielőtt elérnénk az Abbait. Még jó kilencszáz méterrel lejjebb megyünk.
Az ösvény most egy darabig a Dandera folyót követte. Néha pár száz méterrel fölötte jártak, máskor meg derékig voltak a vízben, amint áthaladtak egy-egy gázlón, és az öszvérek málháskosaraiba kapaszkodtak, hogy az ár el ne sodorja őket.
Aztán a Dandera folyó szurdoka túl méllyé és meredekké vált ahhoz, hogy tovább kövessék, mivel meredek sziklafalak magasodtak a folyó csöndesebb, sötétlő tóvá szélesedő szakaszai mentén, így eltávolodtak a folyótól és egy másik ösvényre tértek, mely haldokló kígyóként tekergett a lekoptatott hordalék és a magas, vörös sziklaszirtek között.
Egy-két mérföldnyivel lejjebb ismét visszatértek a folyóhoz, melyeknek jellege megváltozott, amint a sűrű erdőt szelíden csobogva szelte át. Lecsüngő liánok söpörték a földet, és fejüket, amint elhaladtak alatta, famoha súrolta, mely éppoly ziláltán, gondozatlanul csüngött alá, akár a Debra Maryam-i öreg pap szakálla. A fák tetején cerkófmajmok karattyoltak, és e titkos helyekre behatoló emberek láttán megbotránkozva, a felháborodástól tágra nyílt szemmel kapták fel fejüket. Egyszer egy nagy állat csörtetett át a sűrű aljnövényzeten, és Nicholas Boriszra pillantott.
Az orosz megrázta a fejét és nevetett. - Nem angol, nem dik-dik. Csak kudu.
A hegyoldalon a kudu megállt és visszanézett. Nagy bika volt, igazán gyönyörű állat, háromszorosan csavart, fölül szélesre nyílt, dugóhúzó szarvval, nyaka alján dús, hosszú szőr díszlett és hegyes füle olyan volt, akár egy trombita. Borisz halkan füttyentett és viselkedése hirtelen megváltozott.
- Azok a szarvak több mint egy méteresek. A Rowland Wordban nyomban az élre kerülne. - A nagyvadak nyilvántartási jegyzékéről beszélt, mely a trófeavadászok bibliája volt. - Nem akarja leszedni, angol? - Odarohant a legközelebbi öszvérhez, kihúzta a Rigby puskát tokjából, majd visszaszaladt és Nicholas felé nyújtotta.
- Hadd menjen - rázta meg a fejét Nicholas. - Nekem csak dik-dik kell.
A bika meglendítette fehér púderpamacs farkát, majd eltűnt a hegygerincen. Borisz utálkozva csóválta a fejét és a folyóba köpött.
- Miért akarta ennyire, hogy megölje? - kérdezte Royan, ahogy továbbmentek.
- Egy ilyen bejegyzésre érdemes, gyönyörű szarv fényképe jól mutatott volna a reklámbrosúráján. Még több klienst vonzott volna.

Egész nap ezt a kígyózó csapást követték, majd késő délután letáboroztak egy irtáson a folyó fölött, melyen látszott, hogy már sok karaván vert itt tábort előttük. Nyilvánvalónak tűnt, hogy ennek az útnak a szakaszait a hagyomány határozta meg: minden utasnak három teljes napjába került, hogy a vízesés tetejétől eljusson a kolostorig, és mind ugyanazokon a helyeken táboroztak.
- Elnézést. Itt nincs zuhany - mondta Borisz klienseinek. Ha meg akarnak mosdani, akkor fölfelé, az első kanyarulat után van egy biztonságos, nyugodt szakasz.
Royan könyörgő tekintettel nézett Nicholasra: - Annyira melegem van és csupa izzadság vagyok. Megtenné kérem, hogy őrt áll nekem egy olyan helyen, ahol meghallja, ha segítségért kiáltok?
Így aztán Nicholas leheveredett a mohás parton, közvetlenül a kanyar alatt, ahonnan nem láthatta, de hallotta, amint Royan lubickol és sikongat a víz hideg ölelésében. Egyszer, amikor megfordította a fejét, rájött, hogy az áramlat nyilván lesodorhatta, mert egy pillanatra felvillant Royan meztelen háta és fenekének lágy, víztől csillogó íve. Bűntudattal telve, gyorsan elfordult, de megdöbbentette, hogy milyen elemi erővel hatott testi vágyaira az a röpke pillantás, amit a fákon át e késői napfényben csillogó, gyönyörű bőrre vetett.
Amikor Royan halkan dúdolva, nedves haját törülgetve visszafelé jött a parton, odakiáltott Nicholasnak: - Maga jön. Akarja, hogy itt maradjak őrködni?
- Már nagyfiú vagyok. - Megrázta a fejét, de ahogy Royan elhaladt mellette, észrevette, hogy a nő szeme pajkosán megcsillan, és hirtelen eltöprengett, vajon nem lehet-e, hogy Royan tökéletesen tisztában van vele, milyen messzire úszott le, és Nicholas mennyit láthatott. E gondolat kellemes izgalommal töltötte el.
Egyedül ment föl a csöndes folyóöbölhöz, majd, miután levetkőzött végignézett magán és elöntötte a bűntudat, amint meglátta, hogy izgalma mily látványosan megmutatkozott. Rosalind óta egyetlen nő sem volt ilyen hatással rá.
- Egy finom, hideg fürdő egyáltalán nem fog ártani neked, fiacskám. - Farmernadrágját az egyik bokorra hajította és beugrott a vízbe.

Ahogy vacsora után ott üldögéltek a tábortűz mellett, Nicholas hirtelen felkapta a fejét.
- Hallucinálok? - töprengett fennhangon.
- Nem - nevetett Tessay. - Éneklést hall. A kolostor szerzetesei jönnek, hogy üdvözöljenek minket.
Ekkor már látták a hegyoldalon felfelé kígyózó menet fáklyáinak villódzását a fák között. Az öszvérhajcsárok meg a szolgák énekelve, ritmikusan tapsolva összegyűltek, hogy köszöntsék a kolostorból érkező követséget.
A mély férfihangok szárnyaltak, aztán szinte suttogássá halkultak, majd az ének, az afrikai éjszaka hangja ismét áradni kezdett gyönyörűen, varázsosan. Nicholas érezte, hogy végigfut a hideg a hátán, és önkéntelenül megborzongott.
Aztán már látták a szerzetesek fehér köntösét is, amint lepkeként libbenve kígyóznak felfelé a fáklyafényben a csapáson. A tábori szolgák térdre hulltak, amint e szent emberek közül az első a tábor területére lépett. Mezítelen lábú, fedetlen fejű, fiatal akolitusok voltak. Őket követték a hosszú köntöst és magas turbánt viselő szerzetesek. Soraik oldalra léptek és szétnyíltak, mintegy díszőrséget alkotva a diakónusok falanxának és a cifra hímzésű díszruhát viselő, teljesen felszentelt papoknak.
Mindegyiküknél egy-egy magas rúdra erősített, helyi ezüstből, aprólékos gonddal kimunkált, cizellált, nehéz kopt kereszt volt. Ezután ők is, még mindig énekelve, két sort alkottak, hogy utat nyissanak annak a baldachinos gyaloghintónak, amit négy tagbaszakadt, fiatal akolitus hozott, majd letett a tábor közepén. A karmazsinvörös és sárga selyemfüggönyök megcsillantak a tábor lámpásainak és a menet fáklyáinak fényében.
- Oda kell mennünk, hogy köszöntsük az apátot - súgta oda Borisz Nicholasnak. - A neve Jali Hora. - Ahogy odaléptek a hordszékhez, a függönyöket színpadiasán széthúzták, és egy magas alak lépett ki belőle.
Tessay és Royan tiszteletteljesen térdre ereszkedtek és kezüket mellük előtt összekulcsolták. Nicholas és Borisz azonban állva maradtak, és Nicholas érdeklődéssel vette szemügyre az apátot.
Jali Hora csontváz sovány volt. Köntösének bő redői alatt a lába olyan volt, mint két szurokfeketére száradt dohányszár, és a megereszkedett izmok meg az összeaszott inak szinte teljesen deformálták. Zöld és arany színű köntösét aranyszálak díszítették, mely csillogott a tűz fényében. A fején keresztekkel és csillagokkal hímzett, lapos tetejű, magas süveget viselt.
Az apát arca koromfekete volt, és csupa ránc bőrén mély árkokat szántott a kor. Beesett ajkai mögött csupán néhány fog rejtőzött, melyek sárgák és görbék voltak. A szakálla döbbenetesen fehéren omlott alá állának öreg csontjáról, akár a hullámtörőn tajtékot verő, viharos vizek. Egyik szeme opálosan kék volt a trópusi trachoma vakságától, de a másik villogott, akár egy vadászó leopárdé.
Magas, reszkető hangon beszélni kezdett. - Áldást oszt – figyelmeztette Borisz Nicholast, és mindketten tiszteletteljesen meghajtották fejüket. Valahányszor az öregember elhallgatott, a papok énekelve válaszoltak.
Amikor Jali Hora végre végzett az áldással, lassan körbefordulva keresztet vetett a négy égtáj felé, miközben két ministránsfiú, ezüst füstölőiket vadul lóbálva, átható tömjénfelhővel árasztotta el az éjszakát.
Az áldás után a két nő előrelépett és letérdelt az apát előtt. Az öreg föléjük hajolt és ezüst keresztjével könnyedén megérintette arcukat, miközben magas fejhangon kántálva áldását adta rájuk.
- Azt mondják, hogy az öreg már több mint száz éves - súgta oda Borisz Nicholasnak.
Két fehér köntösű debtera egy afrikai ébenfa zsámolyt hozott, amit Nicholas sóvárgó tekintettel nézett, mivel csodásán faragott darab volt. Úgy vélte, többszáz éves lehet, és igazán gyönyörűen mutatna a múzeum gyűjteményében. A két debtera megfogta Jali Hora könyökét, és szelíden leültették a zsámolyra. Ezután a köré gyűlt társaság letelepedett a földre és fekete arcukat figyelmesen fordították felé.
Tessay a lába mellett ült, és amikor férje beszélt, ő halkan amharára fordította neki. - Nagy öröm és megtiszteltetés számomra, hogy ismét üdvözölhetem önt, szent éltű atyám.
Az öregember bólintott, Borisz pedig folytatta: - Egy királyi vérből származó, angol nemest hoztam látogatóba a Szt. Frumentius kolostorba.
- Hé, álljon meg a menet, öregfiú! - tiltakozott Nicholas, de ekkorra már az egész gyülekezet várakozásteljes érdeklődéssel fordult felé.
- Most mit csináljak? - kérdezte Boriszt a szája sarkából, suttogva.
- Mit gondol, miért tett meg az öreg ekkora utat? – vigyorgott Borisz gonoszul. - Ajándékot akar. Pénzt.
- Mária Terézia-dollárt? - érdeklődött Nicholas, miközben arra a pénznemre utalt, melyet Etiópiában több évszázada hagyományosan nagy becsben tartanak.
- Nem feltétlenül. Változnak az idők. Jali Hora nagyon örül a jenkik zöldhasújának is.
- Mennyit?
- Maga királyi vérből származó nemes. Itt fog vadászni ebben a völgyben. Legalább ötszáz dollárt.
Nicholas arca megrándult, majd odament az egyik öszvérhez és kivette táskáját a málháskosárból. Amikor visszajött, meghajolt az apát előtt, és az öreg kinyújtott, rózsaszín tenyerébe helyezte a bankjegyeket. Az apát sárga fogcsonkjait elővillantva elmosolyodott és röviden szólt néhány szót.
Tessay lefordította Nicholasnak: - Azt mondja: „Isten hozta Szt. Frumentius kolostorában, a Timkat idején." Jó vadászatot kíván önnek az Abbai folyó partjainál.
E jámbor társaság komoly hangulata egy csapásra megváltozott. Szájuk mosolyra húzódott, nevetni kezdtek és az apát várakozásteljesen nézett Boriszra.
- A szent apát azt mondja, hogy szomjhozó út áll mögöttük - fordította Tessay.
- A vén ördög szereti a brandyt - magyarázta Borisz, majd odakiáltott a tábori szolgának. Megfelelő szertartásossággal egy üveg brandyt hoztak elő és letették a tábori asztalra az apát elé, Borisznak meg mellé helyezték az üvegnyi vodkáját. Felköszöntötték egymást, és az apát lehajtott egy pohárkával, minek következtében ép szeme könnyekkel telt meg, hangja pedig fátyolássá vált, midőn egy kérdéssel fordult Royanhoz.
- Azt kérdezi, Woizero Royan, hogy honnan érkeztél leányom te, ki az emberek Megváltójának, Krisztusnak igaz útját követed?
- Egyiptomi vagyok, a régi vallás hívője - válaszolt Royan. Az apát és papjai mind elismerően, ragyogó arccal bólogattak.
- Mi, az egyiptomiak és az etiópok mind fivérek és nővérek vagyunk Krisztusban - mondta neki az apát. - Még maga a kopt szó is Egyiptom görög nevéből származik. Több mint ezerhatszáz éven át az abunát, Etiópia püspökét a kairói pátriárka nevezte ki. Ezt csak 1959-ben változtatta meg Hailé Szelasszié császár, de mi még mindig Krisztus igaz útját követjük. Isten hozott, leányom.
Debterája kitöltött neki egy újabb pohárnyi brandyt, amit az öregember egyetlen kortyintásra felhajtott. Ez még Boriszt is lenyűgözte: - Hova megy ez ebben a sovány, vén, fekete teknősbékában? – töprengett fennhangon. Tessay ezt nem fordította le, csak lesütötte a szemét, és a fájdalom, amit e szent ember elleni sértés okozott neki, kiült madonnaarcára.
Jali Hora Nicholashoz fordult. - Szeretné megtudni, hogy milyen állatra óhajt vadászni itt, az ő völgyében - mondta neki Tessay.
Nicholas megkeményítette magát, majd rendkívül óvatosan válaszolt. Egy hosszú pillanatig hitetlenül meredtek rá, majd az apát vidáman vihorászni kezdett, és köré gyűlt papjai harsányan hahotáztak.
- Dik-dikre! Dik-dikre akar vadászni! De hát egy akkorka állaton nincs is semmi hús.
Nicholas hagyta, hogy túljussanak az első döbbeneten, majd elővette a múzeum kitömött Moquoda harperü példányának fényképét. Letette az asztalra Jali Hora elé.
- Ez nem közönséges dik-dik. Ez egy szent dik-dik - mondta nekik rendkívüli hangon, miközben odabólintott Tessaynek, hogy fordítsa. - Hadd meséljek el önöknek egy legendát. - Az a kilátás, hogy egy vallási felhangokkal is rendelkező, jó történetet hallhatnak, elnémította őket. Még az apát kezében is megállt a pohár, mely épp útban volt a szája felé, és visszatette az asztalra. Ép szeme Nicholas arcára siklott a fényképről.
- Midőn Keresztelő Szent János haldoklott az éhségtől a sivatagban - kezdte Nicholas, mire néhányan a papok közül keresztet vetettek a szent nevének hallatán -, már harminc napja s harminc éjjele, hogy egyetlen morzsányi étel se érintette ajkait... - a mese fonalát Nicholas egy kis időre megszakította, és részletesen ecsetelte az éhség kínjait, amit a szentnek el kellett viselnie, és hallgatósága élvezettel itta minden szavát, hisz szerették, ha szent embereik az erényesség nevében szenvednek.
- Végül az Úr megkönyörült szolgáján és egy apró antilopot helyezett el egy sűrű akáciásban, ahol a kis állat fennakadt a töviseken. És monda a szentnek: „Étket készítek neked, hogy élted meg ne szakadjon. Vedd és edd." Ahol Keresztelő János megérintette az apró jószágot, ujjai nyomot hagytak hátán örök időkre, melyet utódai is magukon viselnek. - Hallgatóságát e történet elnémította és lenyűgözte.
Nicholas átadta a félyképet az apátnak. - Látja, ott van rajta a szent ujjainak nyoma.
Az öregember ép szeme elé emelve, mohón tanulmányozta a képet, majd végül felkiáltott: - Igaz. A szent ujjainak nyoma tisztán látható.
Átadta a képet diakónusainak. Azok az apát jóváhagyásától nekibátorodva kiáltoztak és csodálták e csíkos bundájú, meghatározhatatlan lényt.
- Van-e olyan emberei közt, ki valaha is látott már ilyen állatot? - kérdezte Nicholas, és a kolostor lakói egymás után rázták meg fejüket. A fénykép körbeért, majd átadták a guggoló akolitusoknak.
Egyikük hirtelen felpattant, a fényképet lobogtatta és izgatottan makogott.
- Én láttam ezt a szent lényt! Saját szememmel láttam. - Fiatal fiú volt, épp csak kamaszodni kezdett.
A többiek gúnyos hitetlenséggel kiáltoztak felé. Egyikük kikapta a fiú kezéből a képet, majd úgy lobogtatta felé kötekedve, hogy ne érhesse el.
- A gyermek elméje beteg, gyakran démonok és rohamok kerítik hatalmukba - magyarázta szomorúan Jali Hora. Ügyet se vessenek rá, szegény Tamre!
Tamre szeme vadul csillogott, ahogy az akolitusok közt rohant, és kétségbeesetten próbálta visszaszerezni a képet. Azok azonban egymásnak adogatták úgy, hogy ne érhesse el, miközben gúnyolták és csúfolódtak eszeveszett ugrándozásán.
Nicholas felállt, hogy közbeavatkozzon. Bántónak találta e gyengeelméjű fiú ingerlését, ám abban a pillanatban valami megpattant a fiú agyában, és úgy zuhant a földre, mintha egy bunkóval sújtottak volna le rá. Háta ívbe merevedett, lábai remegtek, rángatództak, a szeme fennakadt, csupán a fehérje látszott, és fehér hab csordult ki vicsorgó vigyorba torzult ajkai közül.
Mielőtt Nicholas odaérhetett volna hozzá, négy társa felkapta és elvitte. Csak távolodó nevetésük hallatszott az éjszakából. A többiek úgy viselkedtek, mintha ez mindennapos dolog lenne, Jali Hora pedig odabólintott debterájának, hogy töltse meg újból a poharát.
Későre járt már, amikor Jali Hora végre búcsút vett tőlük, és diakónusai besegítették gyaloghintójába. A brandy maradékát magához vette, és miközben egyik kezében a félig kiürült üveget szorongatta, a másikkal áldást osztott.
- Jó benyomást tett, angol uram - mondta neki Borisz. – Tetszett neki a Keresztelő Szent Jánosról szóló története, de a pénze még ennél is jobban tetszett neki.

Amikor másnap reggel útnak indultak, az ösvény egy darabig a folyót követte. Ám egy mérföldnyi út után a víz sodrása sebesebb lett, sietve száguldott át a magas, vörös sziklák közti keskeny nyíláson, majd egy újabb vízeséssel zubogott alá.
Nicholas elhagyta a jól kitaposott csapást, és lement a vízesés széléhez. Lenézett a jó hatvan méter mély sziklanyílásba, mely épp csak olyan széles volt, hogy a dühödt folyó valahogy átpréselje magát rajta. Könnyedén átdobhatott volna egy követ a túloldalra. E szakadékon át azonban nem vezetett ösvény, nem volt ott egyetlen pont sem, hol az ember megvethette volna a lábát, ezért visszafordult és csatlakozott a karavánhoz, mely épp akkor tért el a folyótól, és indult el egy újabb, fákkal sűrűn benőtt völgybe.
- Valószínűleg egykoron itt folyhatott a Dandera folyó, még mielőtt azon a szakadékon át medret vágott magának. Royan az ösvény magas falára mutatott, és lábuk alatt a vízkoptatta, hatalmas, lapos kövekre.
- Azt hiszem, igaza van - helyeselt Nicholas. - Úgy tűnik, a mészkő benyomulásos kőzet a bazalt és a homokkő között. Az egész területet keményen feltörte és felszabdalta az erózió, meg az állandóan változó folyó. Biztosra veheti, hogy azok a mészkősziklák tele vannak forrásokkal és barlangokkal.
Most a csapás meredeken lejtett a Kék-Nílus felé, néhány mérföld alatt több mint négyszázötven métert ereszkedtek lefelé. A völgy mindkét oldalát sűrű vegetáció borította, és a mészkőből sok helyütt források szivárogtak, majd lecsordultak a régi folyómederbe.
Ahogy ereszkedtek lefelé, egyre nőtt a forróság, és hamarosan még Royan keki ingének hátán, a lapockái közt is megjelentek az izzadság sötét foltjai.
Egy ponton áradó, tiszta víz tört fel odafönn a hegyoldal egy sűrűn benőtt területén, mely a patakot kisebb folyóvá duzzasztotta. Majd a völgy egy kanyarulata után azt látták, hogy a patakkal együtt ők is visszatértek a Dandera főágához. Ahogy visszanéztek a szurdokra, látták, hogy a folyó a szikla egy keskeny hasadékán át tör elő ismét a szakadékból. A nyílást körülölelő szikla különös rózsaszín, csillogóan sima felgyűrődés, mely olyan, mintha egy emberi ajak belsejét, a nyálkahártyát látnánk.
A szikla színe és anyaga olyannyira szokatlan volt, hogy ez mindkettőjüket megdöbbentette. Arcukat felé fordítva tanulmányozták, miközben az öszvérek elhaladtak mellettük és lefelé csattogó patáik zaja meg az emberek távolodó kiáltásainak visszhangja, furcsán rezgett át e zárt, fenséges, földöntúli helyen.
- Úgy néz ki, mint egy irdatlan vízköpő szörny, mely szájából okádja a vizet - suttogta Royan, miközben a hasadékot és azokat a különös sziklaalakzatokat nézte. - El tudom képzelni, hogy ez a látvány mit válthatott ki a Taita és Memnon herceg vezette ősi egyiptomiakból, ha valaha is eljutottak erre a helyre. Micsoda misztikus értelme lehetett számukra egy ilyen természeti jelenségnek!
Nicholas némán tanulmányozta Royan arcát. Sötét szeme áhítattól csillogott, és az arca ünnepélyesen komoly volt. Ebben a környezetben Nicholast erősen emlékeztette Quenton Parkban lévő gyűjteménye egyik portréjára. Ez a Királyok Völgyéből származó falfestmény egyik részlete volt, mely egy a Ramszeszek, a XIX-XX. dinasztia korából való hercegnőt ábrázol.
- És ezt miért találod olyan meglepőnek? - kérdezte önmagától. - Ugyanaz a vér folyik az ereiben.
Royan felé fordult. - Hadd reménykedjem, Nicky. Mondja nekem, hogy nem álmodtam ezt az egészet. Mondja, hogy meg fogjuk találni, amit keresünk, hogy Buraidnak nem egy csalóka álom miatt kellett meghalnia.
Arcát Nicholas felé emelte, és úgy tűnt, mintha a veríték finom fátyolán át ragyogva izzott volna rajta a tüzes erejű elszántság. Szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy Royant a karjába kapja és megcsókolja nedvesen szétnyíló ajkát, de ehelyett elfordult és elindult lefelé a csapáson.
Nem is mert addig hátranézni rá, amíg le nem csillapodott, és ismét ura nem lett önmagának. Némán folytatták útjukat lefelé, és Nicholast annyira lekötötték saját gondolatai, hogy váratlanul érte a döbbenetes látvány, ami hirtelen feltárult előtte.
Magasan, a sziklafal kiugró részén álltak a Nílus alsó szurdoka felett. Alattuk, százötven méteres mélységben egy hatalmas, vörös sziklás katlan. A legendás folyó zöld áradatként zúdult alá a szakadék homályba vesző mélységébe. Oly mélyen volt, hogy a napfény el sem jutott odáig. Mellettük a Dandera folyó csöndesebb vize is ugyanott indult el a mélység felé, fehér kócsagtollként örvénylett, tekergett a szurdok megtévesztő légáramlataiban. Odalenn a mélyben a két folyó vize tajtékzón, kavargón, háborgó habokban egyesült, hatalmas kerékként zúdult alá ez a súlyos, olajosan sűrű víz, mely végül megtalálta útját a szurdokba és ellenállhatatlan, hatalmas erővel tört át.
- Maga ezen csónakkal átkelt? - kérdezte Royan elképedt áhítattal.
- Akkor még fiatalok és bolondok voltunk - mondta Nicholas szomorkásán halvány mosollyal, melyet sok régi emlék hatott át.
Egy ideig hallgattak. Aztán Royan halkan azt mondta: - Az ember tisztán látja, hogy ez miként állíthatta meg Taitát és hercegét, amint felfelé jöttek a folyó mentén. - Körülnézett, majd nyugati irányban lemutatott a szurdokba. - Az biztos, hogy magából az alsó szurdokból itt sosem tudtak feljönni. Nyilván a sziklák tetejének vonalát követték, melyen most mi is állunk. - E gondolatra hangja izgatottá vált.
- Hacsak nem a folyó másik oldalán jöttek - jegyezte meg Nicholas inger-kedve, mire Royan képe megnyúlt.
- Erre nem is gondoltam. Hát persze, elképzelhető. Hogy fogunk átjutni oda, ha ezen az oldalon nem találunk semmit?
- Ezen majd akkor törjük a fejünket, ha kénytelenek leszünk. Épp elég nehézséggel kell megküzdenünk anélkül is, hogy újabbakat keresnénk.
Ezután ismét hallgattak, mindketten azon töprengtek, hogy milyen hatalmas és bizonytalanságokkal teli feladatot vállaltak magukra. Majd Royan erőt vett magán.
- Hol a kolostor? Nyomát se látom.
- A sziklában, itt a lábunk alatt.
- Odalenn fogunk táborozni?
- Kétlem. Menjünk Borisz után, hogy megtudhassuk, mi a szándéka.
Követték a katlan szélén futó csapást, és beérték az öszvérkaravánt egy olyan ponton, ahol az út kétfelé ágazott. Az egyik elkanyarodott a folyótól egy erdős mélyedés felé, míg a másik továbbra is a kiugró sziklaperemet követte.
Borisz őket várta, és a folyótól eltávolodó csapásra mutatott. - Van itt egy jó táborhely fenn a fák között, legutóbb is ott táboroztam, amikor idelenn vadásztam.
A tisztásra jó néhány magas vadfügefa vetett árnyat, és egy tiszta vizű forrás is csobogott rajta. Hogy a teher minél kisebb legyen, Borisz nem hozott le sátrakat a szurdokba. Amint lemálházták az öszvéreket, emberei nekiláttak, hogy felépítsenek nekik három szalmatetős kunyhót és a forrástól legtávolabb eső helyen egy latrinát ássanak.
Mialatt ez a munka folyt, Nicholas intett Royannak és Tessaynek, majd hármasban nekivágtak, hogy felkeressék a kolostort. Ahol az ösvény kettéágazott, Tessay a szikla tetején futó útra tért, és hamarosan széles, sziklába vájt lépcsőkhöz értek, mely lefelé vezetett.
Fehér köntösű szerzetesek egy csoportja jött felfelé a kőlépcsőn, és Tessay egy pillanatra megállította őket, hogy néhány szót váltson velük. Aztán ahogy továbbmentek, azt mondta Nicholasak és Royannak: - Ma van a Kátéra, a holnap kezdődő Timkat ünnep előestéje. Nagyon izgatottak. Ez egyike a vallási év legfontosabb eseményeinek.
- Minek a tiszteletére van ez az ünnep? - kérdezte Royan. Ez nincs benne az egyiptomi egyház naptárában.
- Ez az etióp epifánia, Krisztus megkeresztelésének ünnepe - magyarázta Tessay. - A szertartás során a tabotot leviszik a folyóhoz, hogy újra megszenteljék és új életre keltsék, majd az akolitusokat keresztelik meg, miként Jézus Krisztus lett megkeresztelve a Keresztelő keze által.
Mentek lefelé a meredek sziklafalba vájt lépcsőn. A lépcsőfokokat meztelen lábak vájták és koptatták ki hosszú évszázadok során. Csak mentek lefelé, miközben a Nílus, hatalmas katlanában, úgy száz méternyire alattuk fortyogott, sistergett és vízpermetet lövellt feléjük.
Hirtelen egy széles teraszra értek, melyet emberi kéz vésett ki a szikla testéből. A fölé hajló vörös szikla tetőként borította a kőoszlopokkal teli teret, melyeket az ősi mesterek hagytak meg, hogy tartsa és alátámassza. A hosszú, fedett terasz belső falát a mögöttük rejtőző katakombák számtalan bejárata tarkította. Hosszú időn át fúrták és bányászták a sziklát, hogy kialakíthassák termeit, celláit, csarnokait, templomait és szent sírhelyeit annak a szerzetesi közösségnek, mely már több mint ezer éve él e sziklába vájt falak között.
A szerzetesek kisebb csoportokban üldögéltek, végig e hosszú teraszon. Voltak, akik az egyik diakónust hallgatták, aki felolvasott nekik egy szép, színes képekkel teli bibliából.
- Olyan sok köztük az írástudatlan - sóhajtott fel Tessay. A Bibliát még a szerzeteseknek is fel kell olvasni és elmagyarázni, mivel legtöbbjük nem képes rá, hogy egymaga elolvassa.
- Ilyen volt a konstantini avagy Bizánci Egyház - mutatott rá csöndesen Nicholas. - Ez a kereszt és a könyv egyháza, mely aprólékos és színpompás szertartásaival manapság a túlnyomórészt analfabéta világban maradt fenn.
Ahogy lassan mentek előre a fedett teraszon, elhaladtak más csoportok mellett is, akik precentoraik vezetésével amhara nyelvű zsoltárokat és himnuszokat énekeltek. A cellák és barlangok mélyéből imát és fohászt mormoló hangok hallatszottak, és a levegő tele volt az emberi lét többszáz éve halmozódó, ezernyi szagával.
Ebben a szagban fafüst és tömjén, állott étel és ürülék szaga keveredett, és érezni lehetett benne a veríték, az áhítat, a szenvedés és a betegség szagát. A szerzetesek csoportjai közt zarándokok is voltak, akik maguk tették meg az utat, vagy rokonaik hozták le őket ide a szurdokba, hogy könyörögjenek a szenthez, és gyógyírt kapjanak tőle betegségükre, szenvedésükre.
Voltak ott vak gyerekek, kik anyjuk karjában sírtak, és leprások, kiknek rothadó húsa már levált csontjaikról, megint mások az álomkór kómájában vagy valami más, szörnyű trópusi betegség kínjaitól szenvedtek. Fájdalmas jajgatásuk és nyöszörgésük összekeveredett a szerzetesek énekével és a katlanba zúduló Nílus távoli morajával.
Végre elértek Szt. Frumentius barlangkatedrálisának bejáratához. Kerek nyílás volt, akár egy hal szája, de a portált csillagokkal, keresztekkel és a szentek fejével sűrűn telefestett keret díszítette. A portrék primitívek voltak, okkersárga és halvány, barnás árnyalatokkal festették meg őket, ami még inkább kiemelte gyermeki egyszerűségüket. A szentek szénnel körülrajzolt szeme hatalmas volt, arcukból pedig szelídség és nyugalom áradt.
Egy piszkos, zöld bársonyköntöst viselő diakónus őrizte a bejáratot, de Tessay mondott neki valamit, mire elmosolyodott, bólintott és intett nekik, hogy lépjenek be. A nyílás alacsony volt, így Nicholasnak le kellett hajtania a fejét, de ahogy belépett, nyomban felemelte, hogy csodálkozva körülnézzen.
A barlang mennyezete oly magasra nyúlt, hogy eltűnt a homályban. A sziklafalakat falfestmények borították, angyalok és arkangyalok mennyei serege, akik reszkettek és villództak a gyertyák és az olajlámpások fényében. A freskókat részben eltakarta a falak mentén körben lecsüngő, számtalan hosszú falikárpit, mely mind mocskos volt a tömjén kormos füstjétől, széleik pedig kopottak és szakadozottak voltak. Az egyiken Szent Mihály ült egy ágaskodó fehér lovon, a másikon meg a Szűz térdelt a kereszt aljában, fölötte pedig Krisztus halovány teste vérzett az oldalába döfött római lándzsáktól.
Ez volt a templom külső hajója. A túlsó falon egy most nyitva álló, erős, kétszárnyú faajtó vezetett a középső terembe. Mindhárman elindultak a kőpadlón, miközben óvatosan kerülgették a szakadozott rongyokba öltözött, kínok közt vagy vallási eksztázisban térdeplő kérelmezőket és zarándokokat. A lámpások halovány fényében és a kékes tömjénfüstben elveszett lelkeknek tűntek, akik egy örökkévalóságon át sorvadoznak a purgatóriumot körülölelő sötétségben.
A látogatók elérték azt a három kőlépcsőt, amely felvezetett, a belső ajtóhoz, ám ekkor két magas, lapos tetejű süveget viselő diakónus az útjukat állta. Az egyik szigorú hangon mondott valamit Tessaynek.
- Még nekünk sem engedik meg, hogy belépjünk a qiddistbe, a középső terembe - mondta nekik Tessay sajnálkozva. Emögött van a maqdas, a Szentségek Szentsége.
Az őrök mellett bekukucskáltak, és a qiddist homályában épp hogy csak ki tudták venni a legbelső szentély ajtaját.
- Csupán a felszentelt papok léphetnek be a maqdasba, mivel ott van a tabot és a szent sírjának bejárata.
Tehetetlenül és csalódottan mentek át ismét a barlangon, majd vissza a hosszú teraszon.
Vacsorájukat a csillagokkal teli ég alatt fogyasztották el. A levegő még mindig fullasztóan meleg volt, és hatalmas szúnyogfelhők lebegtek körülöttük, épp csak olyan távolságra, hogy ne érezzék a riasztót, amivel mindnyájan bekenték bőrüket.
- Nos, angol, elhoztam oda, ahova el akart jutni. Most hogy akarja megtalálni az állatot, amiért ilyen messzire eljött? - A vodka ismét harciassá és ellenségessé tette Boriszt.
- Amint megvirrad, küldje ki a nyomolvasóit, hogy nézzék át a terepet lefelé a folyón - mondta neki Nicholas. - A dik-dik általában kora reggel és késő délután mozog.
- Maga akarja megtanítani az öregapját macskára egerészni? - mondta Borisz a szólásokat kissé összekeverve. Töltött magának egy újabb vodkát.
- Mondja meg nekik, hogy keressenek nyomokat. – Nicholas szántszándékkal részletezte ilyen aprólékos gonddal ezt a kérdést. - Valószínűleg a csíkos változat nyomai nagyjából megegyeznek a közönséges dik-dik nyomaival. Ha bármiféle jelzést találnak, csöndben kell ülniük a sűrűben, hogy kivárják az állat megjelenését. A dik-dik kötődik a saját területéhez. Nemigen szokott elkószálni a legelőjétől.
- Da!Da! Megmondom nekik. De maga mit fog csinálni? A táborban fogja tölteni a napot a hölgyekkel, angol? – vigyorgott gúnyosan Borisz. - Egy kis szerencsével lehet, hogy hamarosan nem is lesz szüksége a külön kunyhóra? - Pukkadozott saját szellemességén, Tessay pedig elkeseredetten felállt, és azzal a kifogással, hogy ellenőriznie kell a szakácsot, átment a konyhakunyhóba.
Nicholas elengedte a füle mellett ezt a durva jópofáskodást. – Mi pedig Royannal a Dandera menti bozótost fésüljük át. Az ott rendkívül ígéretes dik-dik-előfordulási helynek tűnik. Figyelmeztesse embereit, hogy tartsák távol magukat a folyótól. Nem akarom, hogy a vad elriadjon.
Másnap reggel még alig pirkadt, amikor elhagyták a tábort. Nicholas Rigby puskájával és egy könnyű, egy napra való csomaggal vezette Royant a Dandera partján. Lassan mentek, gyakran meg-megálltak, figyeltek és füleltek. A sűrűben csak úgy nyüzsögtek az apró emlősök meg a madarak.
- Az etiópoknál nincs hagyománya a vadászatnak, így azt hiszem, a szerzetesek sosem zavarták meg a szurdok vadjainak életét. - A folyópart nedves földjén egy apró antilop nyomára mutatott. - Bozótantilop - mondta Royannak. - Menelik antilopja. Csak itt található. Nagyon keresett trófea.
- Tényleg azt hiszi, hogy megtalálja itt dédapja dik-dikjét? Kérdezte Royan. - Olyan eltökéltnek tűnt, amikor Borisszal beszélt róla.
- Egyáltalán nem hiszem - vigyorgott Nicholas. – Szerintem az öreg találta ki. Inkább Harper mesebeli lényének kellett volna nevezni. Valószínű, hogy tényleg egy csíkos mongúz bőrét használta fel. Mi Harperek időnként azzal jutottunk előrébb e világban, hogy nem ragaszkodtunk szó szerint az igazsághoz.
Egy pillanatra megálltak, hogy egy Tacazze zománcos mézmadarat figyeljenek, amely a folyópart buja növényzetében, egy kúszónövény sárga virágai fölött lebegett. Az aprócska madár tolla úgy ragyogott, akár egy smaragdtiara.
- Mindazonáltal ez remek mentségül szolgál nekünk ahhoz, hogy nyugodtan átkutassuk a bozótot. - Visszapillantott, hogy megbizonyosodjon róla, elég messze vannak-e már a tábortól, majd letelepedett egy kidőlt fatörzsre és intett Royannak, hogy üljön le mellé. - Nos, tisztázzuk magunkban, hogy valójában mit is keresünk. Hadd halljam!
- Egy halotti templom maradványait, vagy a halottak városának romjait, ahol azok a munkások éltek, akik Mamose fáraó sírján dolgoztak.
- Bármiféle maradványt, ami kőfaragásra vagy kőbányászatra utal - helyeselt Nicholas -, különös tekintettel valamiféle oszlopra vagy sírkőre.
- Taita kőtestamentuma - bólintott Royan. - Vésett vagy faragott hieroglifáknak kell lenniük. Elképzelhető, hogy az idő alaposan megrongálta, kidőlt, esetleg benőtte a növényzet - nem tudom. Bármi lehet. Olyan, mintha sötétben, vakon tapogatódznánk.
- Hát akkor meg mit ülünk itt? Lássunk neki annak a tapogatódzásnak.
A délelőtt közepe táján Nicholas egy dik-dik nyomaira bukkant a folyóparton. Letelepedtek egy nagy fa törzsénél, és egy darabig csöndesen üldögéltek az árnyékban, míg végül sikerült megpillantaniuk egyet ezek közül az aprócska lények közül. A közelükben haladt el, ormányszerűen megnyúlt orrát tekergette, kecsesen lépdelt pöttömnyi patáin, lecsippentett egy levelet az egyik alacsonyan lehajló ágról és buzgón elrágcsálta. A bundája azonban a szokásos szürkésbarna volt, egyhangúságát semmiféle csík nem oldotta.
Miután az állat eltűnt a sűrű aljnövényzetben, Nicholas felállt. - Nincs szerencsénk. Ez a közönséges változat volt suttogta. - Menjünk.
Nem sokkal dél után elérték azt a pontot, ahol a folyó előtört a rózsaszín, már-már hússzínű szikla hasadékából. Átfésülték ezt a területet, egészen addig, amíg a sziklák útjukat nem állták. A szikla egyenesen az áradatba nyúlt, és a víz szélén nem volt egy talpalatnyi hely sem, melyen lábukat megvetve továbbmehettek volna.
A folyó mentén lefelé visszatértek, majd átmentek a túlpartra egy kezdetleges, liánokból és bolyhos lenkötélből készült függőhídon, melyről Nicholas úgy vélte, hogy valószínűleg a kolostor szerzetesei építhették. Ismét megpróbáltak lejjebb jutni a hasadékba. Nicholas még a vízbe is begázolt, hogy megpróbálja megkerülni az első, rózsaszín sziklapillért, mely az útjukat állta, de a sodrás túl erős volt, csaknem elvitte őt a víz. Kénytelen volt feladni.
- Ha mi nem tudunk itt bejutni, akkor nagyon valószínű, hogy Taitának és munkásainak sem sikerült.
Visszamentek a függőhídig és a vízhez közel találtak egy árnyas helyet, ahol elfogyaszthatták ebédüket, amit Tessay csomagolt be nekik. A déli hőség tikkasztó volt. Royan a folyóba mártotta pamutkendőjét, és az arcát törülgette vele, miközben leheveredett Nicholas mellé.
Nicholas a hátán feküdt és távcsövével apránként végignézte a rózsaszín sziklát. Valami hasadékot vagy nyílást keresett a sima, csillogó felületen.
Miközben beszélt, egy pillanatra se vette el szeme elől a távcsövet. - A folyó istene alapján úgy tűnik, hogy Taita segítséget kért Tanús, Egyiptom Nagy Oroszlánja és a fáraó holttestének kicseréléséhez. - Elvette szeme elől a távcsövet és Royanra nézett. - Ezt kissé elképesztőnek találom, mivel az ő korában, az akkori hit alapján ez botrányos dolog volt. Valóban így áll a tekercsekben? Taita tényleg kicserélte a holttesteket?
Royan nevetett és oldalra fordult, hogy Nicholasra nézzen. – Öreg cimborájának, Wilburnek túl élénk a fantáziája. A történet e részének alapja egyetlen sor, ami a tekercsekben áll. „Számomra inkább ő volt a király és nem a fáraó." Royan ismét a hátára fordult. - Ez jó példája annak, hogy miért elleneztem a könyvet. A tényeket és a képzelet szüleményeit kibogozhatatlanul összekeverte, egybeötvözte. Ami engem illet, szerintem Tanús saját sírjában pihen, csakúgy, mint a fáraó.
- Kár! - sóhajtott fel Nicholas és visszadugta a könyvet a csomagba. - Ez egy kedvesen romantikus mozzanat volt, amit igazán élveztem. - A karórájára pillantott, majd felállt. - Jöjjön, szeretnék egy kis terepszemlét tartani a völgy másik részében. Tegnap, idefele jövet észrevettem ott néhány érdekes területet.
Késő délután értek vissza a táborba, és Tessay kisietett a konyhakunyhóból, hogy üdvözölje őket.
- Már alig vártam, hogy visszatérjenek. Egy érdekes meghívást kaptunk Jali Korától, az apáttól. Egy lakomára hívott meg minket a kolostorba, hogy együtt ünnepeljük a Katerát, Timkat előestéjét. A szolgák már előkészítették maguknak a zuhanyt, a víz forró. Épp csak annyi idejük maradt, hogy átöltözzenek, és máris indulnunk kell, le a kolostorba.
Az apát fiatal akolitusokat küldött eléjük, hogy a lakoma termébe kísérjék őket. Ezek a fiatalemberek a rövid afrikai alkony idején érkeztek és fáklyákat hoztak magukkal, hogy megvilágítsák az utat.
Royan felismerte köztük Tamrét, az epilepsziás fiút. Amikor kitüntette a fiút legmelegebb mosolyával, az félénken előlépett, és egy csokor vadvirágot nyújtott át neki, amit a folyóparton szedett. Royant váratlanul érte ez a kedves udvariasság, és gondolkodás nélkül arabul köszönte meg neki.
- Shukran.
- Taffadali - vágta rá nyomban a fiú, nyelvtanilag helyesen és olyan kiejtéssel, amiből Royan nyomban tudta, hogy a fiú folyékonyán beszéli az ő nyelvét.
- Hogyhogy ilyen jól beszélsz arabul? - kérdezte tőle kíváncsian.
A fiú zavartan lehajtotta a fejét és azt motyogta: - Édesanyám Massawába, a Vörös-tenger mellől való. Ez gyermekkorom nyelve.
Amikor elindultak a kolostor felé, a szerzetesfiú úgy követte Royant, akár egy kiskutya.
Ismét lementek a sziklába vájt lépcsőn, és a fáklyákkal kivilágított teraszra értek. A keskeny, fedett folyosó emberekkel volt tele, és ahogy akolitusokból álló díszkíséretük utat tört nekik a sokaságon át, fekete arcok fordultak feléjük, hogy amhara nyelven köszöntsék őket, és kezek nyúltak fel, hogy megérintsék ezeket a fontos vendégeket.
Az alacsony bejáraton át, fejüket lehajtva beléptek a katedrális külső hajójába. A termet megvilágító olajlámpások és fáklyák bizonytalan fényében mintha táncoltak volna a falfestmények szentjei és angyalai. A kőpadlót frissen vágott nádból és kákából készült szőnyeg borította, melynek édes fűillata könnyített kissé a nehéz, füstös levegőn. Úgy tűnt, mintha a kolostor összes szerzetese ott ült volna keresztbe vetett lábbal ezen a nedvesen puha szőnyegen. A ferengik kis csoportjának belépését, üdvözlő kiáltásokkal és hangos áldással fogadták. Minden egyes ülő alak mellett ott volt egy flaskónyi tej, e vidék mézsöre. A boldog, verítéktől csillogó arcokon tisztán látszott, hogy a flaskók már jó szolgálatot tettek.
A vendégeket előrevezették egy, a terem közepén, közvetlenül a qiddist faajtaja előtt számukra fenntartott helyre. Kísérőik unszolták őket, hogy üljenek le és helyezzék magukat kényelembe. Amint letelepedtek, egy újabb, akolitusokból álló csoport lépett be a terasz felől fiaskókkal, melyben tej volt és térdre ereszkedve, mindegyikük elé letettek egy-egy agyagból készült fiaskót.
Tessay áthajolt hozzájuk és azt suttogta: - Hadd kóstolom meg előbb ezt a tejet, csak utána igyanak belőle. Az ital ereje és színe mindenütt más, és helyenként kegyetlen lehet. - Fiaskóját megemelve, egyenesen az edény megnyújtott nyakából ivott. Miután kortyintott belőle, elmosolyodott: - Nagyon jó főzet. Ha óvatosan isszák, nem lesz semmi bajuk tőle.
A körülöttük ülő szerzetesek unszolták őket, hogy igyanak, mire Nicholas felemelte fiaskóját. A szerzetesek tapsoltak és nevettek, miközben ő megkóstolta az italt. Könnyű volt és kellemes, erősen érződött rajta a vadméz íze és illata. - Nem rossz! - jelentette ki, de Tessay figyelmeztette: - Később szinte biztosra veszem, hogy megkínálják katikalával. Azzal nagyon vigyázzon! Erjesztett gabonából főzik, és pillanatokon belül elveszítheti tőle a fejét.
A szerzetesek vendégszeretete most teljes egészében Royan felé fordult. Nagy hatással volt rájuk az a tény, hogy kopt keresztény, igaz hívő. Az is nyilvánvaló volt, hogy szépsége nem hagyta hidegen e szent életű, nőtlenségi fogadalmat tett férfiakat.
Nicholas odahajolt hozzá és a fülébe súgta: - A kedvükért kénytelen lesz úgy tenni, mintha inna. Emelje a szájához és nyeljen egyet, különben nem fogják békén hagyni.
Ahogy Royan felemelte a flaskót, a szerzetesek boldogan kiáltoztak és saját, felemelt flaskóikkal köszöntötték. Royan ismét letette az üveget, majd odasúgta Nicholasnak.
- Ez finom. Méz íze van.
- Megtörte az absztinenciára tett fogadalmát! - korholta őt Nicholas nevetve. - Igaz?
- Csak egy csöpp volt - ismerte be -, de nem tettem én soha, semmiféle fogadalmat.
Az akolitusok sorra letérdeltek a vendégek elé és egy tálban meleg vizet nyújtottak feléjük, hogy jobb kezüket megmosva felkészülhessenek a lakomára.
Hirtelen dobok és zene hangja ütötte meg fülüket, majd a zenészek megjelentek a qiddist nyitott ajtajában. Ezután elhelyezkedtek a terem oldalfalai mentén, míg a gyülekezet várakozásteljesen pislogott a homályos belső terem felé.
Végül Jali Hora, az idős apát megjelent a lépcső tetején. Hosszú, karmazsinvörös szaténköntöst viselt, a vállán pedig aranyszállal hímzett stóla volt. A fején nehéz, tömör korona díszelgett. Bár úgy csillogott, mint az arany, Nicholas tudta, hogy csak aranyozott réz, és az a sok különféle színű kő, amivel kirakták, szinte egészen biztosan üveg és értéktelen kavics.
Jali Hora felemelte pásztorbotját, melyen egy díszes, ezüstkereszt ékeskedett, mire mindenki elnémult, és súlyos csönd nehezedett a társaságra.
- Most áldást fog mondani - súgta oda nekik Tessay, és lehajtotta a fejét.
Jali Hora asztali áldása hosszú volt és szenvedélyes, vékony fej hangját a szerzetesek áhítatos válaszai szakították meg. Amikor végre befejezte, két, pompás köntöst viselő debtera lesegítette Jali Hórát a lépcsőn, majd odavezették a rangidős diakónusok és papok közé, hogy helyet foglaljon faragott jimmera zsámolyán.
A szerzetesek vallásos áhítata ünnepien kedélyes hangulattá változott, amikor a terasz felől belépett az akolitusok menete, mindegyikük egy szekér kerék méretű, fonott nádkosarat hozott a fején. Minden egyes vendégkör közepére letettek egyet.
Jali Hora jelére, teljesen egyszerre, egy gyors mozdulattal leemelték a kosarak fedelét. Vidám üdvrivalgás hagyta el a szerzetesek ajkát, mivel minden egyes kosárban egy-egy lapos réztál volt, tele a lapos, szürke kovásztalan injera kenyérrel.
Két akolitus támolygott be a teraszról, alig bírták el azt a gőzölgő rézüstöt, amely telis-tele volt wattal, fűszeres, kövér birkaraguval. Mindegyik injera kenyérrel teli tál fölött megdöntötték a nagy edényt, és ráloccsintottak a vörösesbarna folyékony watból, melynek teteje csillogott a forró zsírtól.
A gyülekezet mohón vetette magát az ételre. Darabokat tépkedtek le az injerából, majd felkanalazták vele a wattot, végül ezt a kis csomagot betömték nyitott szájukba, mely nyitva maradt akkor is, amikor elrágták a falatot. Ezután nagyot kortyintottak a flaskóból, hogy tejjel utat mossanak, mielőtt egy újabb, csöpögő wattal teli csomagot gyömöszölnek a szájukba. Hamarosan mindenki könyékig zsíros volt, az állukon csurgóit végig a zsíros szaft, miközben ettek, ittak és hangosan nevettek.
A felszolgáló akolitusok egy másik fajta injera kenyérből tettek le vastag lepényeket minden vendég mellé. Ez keményebb volt, nem volt olyan nyers íze, omlósabb és könnyebb volt, mint az a szürkés, lapos, gumiszerűen nyúlós másik kenyér.
Nicholas és Royan igyekezett úgy élvezni az ételt, hogy közben ne kenjék össze magukat, mint a többiek. Kinézete ellenére a wat egészen finom volt, és a száraz, sárga injera segített felitatni a zsírt.
A közös rézedények meglehetősen hamar kiürültek. Csupán kenyér és zsír kavargó romjai maradtak az edényekben, amikor az akolitusok újabb hatalmas üstökkel tántorogtak be, melyek ezúttal currys csirke wattal voltak tele. Ezt aztán a birka maradványaira löttyintették, és a szerzetesek ismét nekiestek.
Miközben mohón falták a csirkét, a flaskókat újból megtöltötték tejjel, és a szerzetesek hangja egyre érdesebb, egyre rekedtebb lett.
- Azt hiszem, ebből már nem bírok többet enni - mondta Royan Nicholasnak émelyegve.
- Hunyja le a szemét és gondoljon Angliára - tanácsolta neki Nicholas. - Maga itt az est sztárja. Nem fogják hagyni, hogy ilyen könnyen megússza.
Amint a csirke elfogyott, a felszolgálók újabb üstökkel tértek vissza, melyek ezúttal forró marha wattal voltak tele. Ezt a birka és a csirke maradványaira lódították.
A Royannal szemközti szerzetes flaskója kiürült, és amikor az akolitus megpróbálta újratölteni, elhessegette a fiút és azt kiáltotta: - Katikala!
Ezt azután a többi szerzetes is átvette. - Katikala! Katikala!
Az akolitusok kisiettek, majd több tucatnyi üveggel tértek vissza, melyben gintiszta ital volt, és ehhez teáscsésze nagyságú réztálkákat adtak.
- Ez az, amitől jobb, ha óvakodnak - mondta nekik Tessay. A tálkák tartalmát Nicholasnak és Royannak is sikerült titkon a gyékényre csurgatniuk, de a szerzetesek mind mohón felhajtották.
- Borisz is kiveszi részét - mondta Nicholas Royannak. Az orosz képe vörös volt, izzadt és vigyorgott, akár egy idióta, miközben felhajtott egy újabb tálkával.
A katikalától felélénkülve a szerzetesek egy játékot kezdtek játszani. Egyikőjük egy jókora darab injerába marha watot csomagolt, majd jobb kezébe fogta, és miközben a zsír csak úgy csurgott a markából, a mellette ülő szerzeteshez fordult. Az áldozatnak akkorára kellett tátania a száját, amekkorára csak tudta, és figyelmes szomszédja beletömte a kezében lévő csomagot. A falat persze akkora volt, amekkora csak elférhet egy emberi szájban, és az áldozat azzal, hogy megpróbálja lenyelni, a fulladásos halál veszélyét vállalja.
Úgy tűnt, a játék szabálya az volt, hogy a kezét nem használhatja, nem tömheti be a falatot a saját szájába, nem csurgathatja végig köntöse elején, és nem zsírozhatja össze a közelében ülőket sem. Eltorzult arca, ahogy fuldokolva, levegő után kapkodva próbálta lenyelni a falatot, a többiek féktelen mulatságát szolgálta. Amikor végre sikerült lenyelnie, jutalmul egy tálkányi katikalát tartottak ajkához. Azt várták tőle, hogy tartalmát az injerába csomagolt étel után küldje.
Jali Hora, akit mostanra már felhevített a tej meg a katikala, fel-tápászkodott. Jobb kezében egy csurgó injera csomagot tartott. Ahogy bizonytalan léptekkel elindult a termen át, miközben fényes koronája félrecsúszott, először nem jöttek rá, mi a szándéka. Az egész társaság érdeklődéssel figyelte.
Aztán Royan hirtelen megmerevedett és elborzadva azt suttogta: - Ne! Könyörgöm ne! Mentsen meg, Nicky! Ne hagyja, hogy az megtörténjen velem!
- Ez az ára annak, hogy maga itt a legfontosabb hölgy mondta neki Nicholas. Jali Hora meglehetősen bizonytalan léptekkel közeledett felé. A kezében lévő falatból a szaft végigcsurgott alkarján és lecsöpögött a könyökéről.
A fal mellett álló zenészek vidám dallamba kezdtek. Ahogy az apát billegve, akár egy régi szekér megállt Royan előtt, nyekeregtek, sípoltak és a dobosok őrjöngő ritmusba kezdtek.
Az apát átnyújtotta ajándékát, és Royan, miközben még egy utolsó, kétségbeesett pillantást vetett Nicholasra, szembe nézett az elkerülhetetlennel. Lehunyta a szemét és kinyitotta a száját.
Bátorító kiáltások, biztató síp-, és dobszó segítette, miközben kínlódva, küszködve igyekezett megrágni. Az arca rózsássá vált, és a szeme könnyezett. Volt egy pont, amikor Nicholas azt hitte, hogy Royannak el kell ismernie a kudarcot és ki kell köpnie az egészet a gyékényre. De aztán lassan, minden erejét összeszedve, apránként sikerült leküzdenie a falatot, majd kimerültén hátradőlt.
Közönsége tapsolt, rikoltozott, élvezték a játék minden pillanatát. Az apát mereven letérdelt előtte és átölelte, miközben kishíján elvesztette a koronáját. Majd anélkül, hogy kieresztette volna öleléséből Royant, letelepedett mellé.
- Úgy tűnik, ez egy újabb hódítás - mondta neki Nicholas száraz hangon. - Azt hiszem, bármelyik pillanatban az ölébe hullhat, ha nem hajol el és nem veszi fel a nyúlcipőt.
Royan gyorsan reagált. Kinyúlt, megragadott egy üveg katikalát meg egy tálkát és színültig töltötte.
- Fenékig, öregapám! - mondta neki, és a szájához tartotta a tálkát. Jali Hora elfogadta a kihívást, de el kellett engednie Royant ahhoz, hogy a kezéből ihassa ki az italt.
Hirtelen Royan olyan vadul összerándult, hogy azt, ami még a tálkában maradt, végiglöttyintette az öregember köntösén. Kifutott a vér az arcából, és úgy reszketett, mintha magas láza lenne, miközben Jali Hora koronájára meredt, ami már-már az öreg szemére csúszott.
- Mi baj? - kérdezte Nicholas halkan, de sürgetőn, miközben átnyúlt, hogy megfogja Royan karját. A teremben senki sem vette észre Royan nyugtalanságát, de Nicholas már annyira ráhangolódott, hogy megérezte a legkisebb hangulatváltásait is.
Royan még mindig hamuszürke arccal meredt a koronára, a tálka kiesett a kezéből, majd lenyúlt és megragadta Nicholas csuklóját. A férfit megdöbbentette ereje. Fájt, ahogy a csuklóját szorította, és ahogy Nicholas lenézett, látta, hogy Royan belemélyesztette körmét a húsába és felsértette a bőrét.
- Nézze a koronáját! A követ! A kék követ! - lihegte. És akkor Nicholas meglátta, ott volt a színes üvegdarabok, kavicsok, féldrágakövek, gránátok és hegyikristályok között. Akkora volt, mint egy ezüstdolláros, tökéletes kör alakú, keményre égetett, simára kidolgozott, kék kerámia pecsét. A korong közepén egy egyiptomi harci szekér volt, fölötte pedig egy törött szárnyú sólyom jellegzetes és tisztán felismerhető körvonalai. Körben a szélén hieroglifákkal vésett körirat. Csupán néhány pillanat kellett hozzá, hogy elolvassa:

TÍZEZER SZEKÉR PARANCSNOKA VAGYOK.

ÉN TAITA, A KIRÁLYI FŐLOVÁSZMESTER.

Royan kétségbeesetten szeretett volna kijutni a barlang nyomasztó, rossz levegőjéből A wat-csomag, amit az apát beletömött, erőteljesen összekeveredett azzal a néhány kortynyi tejjel, amit lenyelt, és ezt az érzést csak még elviselhetetlenebbé tette a piszkos tálakban összeálló nehéz zsír és a kegyetlen katikala szaga. A szerzetesek közül néhányan már okádtak a részegségtől, és hányadékuk bűze még szörnyűbbé tette a tömjénfüsttel teli terem émelyítőén fojtogató levegőjét.
Mindazonáltal az apát még mindig minden figyelmét rá összpontosította. Ott ült mellette, simogatta Royan csupasz karját és az amhara szentírásból idézgetett neki; Tessay már rég felhagyott azzal, hogy fordítsa. Royan reménykedve nézett Nicholasra, de a férfi némán, elmerülten ült és szemmel láthatóan egyáltalán nem figyelt arra, mi folyik körülötte. Royan tudta, hogy az apát koronáján lévő kerámiapecsétről gondolkodik, mivel töprengő tekintete többször is visszatért rá.
Szeretett volna egyedül maradni Nicholasszal, hogy megvitathassa vele ezt a rendkívüli felfedezést. Izgalma nagyobb volt, mint az a kín, amit túlterhelt gyomra okozott neki. Érezte, hogy még az arca is belepirul. Valahányszor fölpillantott az öregember koronájára, a szíve szaporábban vert, és alig bírt erőt venni magán, hogy ne nyúljon fel, ne ragadja meg és tépje ki foglalatából azt a csillogó, kék pecsétet, melyet szeretett volna közelebbről is szemügyre venni.
Tudta, hogy nem volt bölcs dolog felhívni a figyelmet erre a cserépdarabkára, de amikor Boriszra pillantott, látta, hogy az már rég nem lát semmit, csupán a kezében lévő katikalára koncentrál. Végül Borisz nyújtotta neki azt a mentséget, amit egészen addig hiába keresett. A férfi megpróbált felállni, de a lába összecsuklott alatta. Egészen kecsesen előrebukott és arccal a zsíráztatta injera kenyérbe zuhant. Hangos horkolással hevert ott, Tessay pedig könyörögve fordult Nicholashoz.
- Alto Nicholas, most mitévő legyek?
Nicholas a földön elterült vadász meglehetősen csúf látványa felé fordította tekintetét. A birkaragu maradványa és kenyérdarabkák konfettiként ragadtak rövidre nyírt, vörösesszőke hajába.
- Az a gyanúm, a mesebeli hercegnek mára ennyi elég volt dünnyögte.
Felállt, Borisz fölé hajolt és megragadta az egyik csuklóját. Egy hirtelen rántással ülő helyzetbe húzta, majd felállította és tűzoltófogással a vállára emelte.
- Jó éjszakát mindenkinek! - mondta a szerzetesek gyülekezetének, akik közt alig akadt olyan, aki még egyáltalán válaszolni tudott volna. Ezután a csüngő fejű és lábú Boriszt a vállára vetve kivitte. A két nőnek sietnie kellett, hogy lépést tudjon tartani vele, amint megállás nélkül végigmasírozott a teraszon, majd fel a kőlépcsőn.
- Eddig észre sem vettem, hogy Alto Nicholas ennyire erős – lihegte Tessay, mivel a lépcsők magasak voltak, és erőltetett menetben haladtak felfelé.
- Én sem - ismerte el Royan. Közben érezte, hogy nevetséges módon valamiféle tulajdonosi büszkeség tölti el, és ahogy közeledtek a tábor felé, a sötétben elmosolyodott.
- Ne légy már ilyen ostoba - pirongatta magát. - Ez az ember nem a tied, hogy így büszkélkedj vele.
Nicholas megszabadult terhétől, Boriszt a saját ágyára hajította le a kunyhójában, majd erősen zihálva hátralépett, miközben csurgóit a veríték az arcáról.
- Ez remek recept a szívrohamra - lihegte.
Borisz felnyögött, átfordult, majd alaposan végighányta a párnáját és az ágyneműjét.
- Ezen kellemes hang hallatán, mindenkinek jó éjt és szép álmokat kívánok - mondta Nicholas Tessaynek, azzal kilépett a kunyhóból a meleg, afrikai éjszakába.
Megkönnyebbülten lélegezte be az erdő és a folyó illatát, majd Royan felé fordult, aki megragadta a karját.
- Látta... - tört ki Royan izgatottan, de Nicholas a szája elé tette az ujját, miközben figyelmeztetően Borisz kunyhója felé intett, majd Royant a saját kunyhója felé vezette.
- Látta? - kérdezte Royan, mivel már nem tudta tovább türtőztetni magát. - El tudta olvasni?
- „Tízezer szekér parancsnoka vagyok" - idézte.
- „Én Taita, a királyi főlovászmester" - fejezte be helyette Royan. - Itt járt. Jaj Nicky! Itt járt. Taita itt járt. Ez a bizonyíték, amit kerestünk. Most már tudjuk, hogy nem vesztegetjük itt feleslegesen az időt.
Lehuppant tábori ágyára, és elragadtatott boldogsággal, remegve fonta maga köré a karját. - Mit gondol, az apát megengedi nekünk, hogy alaposabban szemügyre vegyük azt a pecsétet?
Nicholas megcsóválta a fejét: - Nem hiszem. A korona egyike a kolostor kincseinek. Szerintem még magának, legkedvesebb hölgyének se engedné meg. De különben sem lenne bölcs dolog túl nagy érdeklődést mutatni iránta. Jali Horának nyilvánvalóan sejtelme sincs a pecsét jelentőségéről. Arról nem is szólva, hogy nem akarjuk felhívni rá Borisz figyelmét.
- Azt hiszem, igaza van. - Odébbhúzódott az ágyon, hogy helyet szorítson Nicholasnak. - Üljön le.
A férfi leült mellé és ő megkérdezte: - Mit gondol, hogy került ide az a pecsét? Ki találta? Hol, és mikor?
- Nyugalom, drága lányka. Ez egyszerre négy kérdés volt, és én egyikre sem tudom a választ.
- Találgasson! - mondta neki Royan. - Törje a fejét! Halljuk az ötleteit!
- Jól van - egyezett bele Nicholas. - A pecsétet Hongkongban gyártották. Van ott egy kis gyár, mely ezerszám ontja ezeket. Jali Hora egy luxori ajándékboltban vette a múlt hónapban, amikor Egyiptomban nyaralt.
Royan keményen belebokszolt a karjába. - Ne komolytalankodjon - mondta neki.
- Halljuk, vajon a maga megoldása jobb-e - nézett Royanra, miközben a karját dörgölte.
- Rendben, figyeljen. Taita elejtette a pecsétet itt a szurdokban, miközben a fáraó sírján dolgozott. Háromezer év múltán egy szerzetes, egyike a kolostor legelső lakóinak, rábukkant és felvette. Természetesen a hieroglifákat nem tudta elolvasni, így aztán elvitte az apátnak, aki kijelentette, hogy ez Szt. Frumentius ereklyéje, és beletetette a koronába.
- És boldogan éltek, míg meg nem haltak - helyeselt Nicholas. - Nem rossz.
- Talál benne bármiféle buktatót? - kérdezte Royan, mire a férfi megrázta a fejét. - Akkor ez maga szerint is bizonyítja, hogy Taita valóban itt volt és bizonyítja azt is, hogy teóriánk helyes?
- Hogy bizonyítja, az egy kicsit erős. Mondjuk inkább azt, hogy abba az irányba mutat - aggályoskodott Nicholas.
Royan egészen kitekeredett az ágyon, hogy egyenesen Nicholas arcába nézhessen. - Jaj Nicky, olyan izgatott vagyok. Esküszöm, hogy egy szemhunyásnyit sem fogok tudni aludni ma éjjel. Már alig várom a holnapot, hogy ismét kimehessünk és folytassuk a kutatást.
A szeme csillogott és az arca kipirult. Ajka szétnyílt és Nicholas látta közte nyelvének rózsaszín hegyét. Ezúttal képtelen volt erőt venni magán. Lassan Royan felé hajolt, gyöngéden, megadva neki minden esélyt, hogy elhúzódjon, ha ki akar térni előle. Nem mozdult, de arcán a boldog ragyogást lassanként nyugtalanság váltotta fel. Nicholas szemébe meredt, mintha keresne valamit, valamiféle biztatásra várna. Amikor ajkuk alig néhány centinyire volt egymástól, Nicholas megtorpant, és Royan volt az, aki megtette az utolsó lépést. Ő volt az, aki ajkukat összezárta.
Először lágy volt, épp csak leheletük keveredett össze, majd egyre erőteljesebbé, egyre sürgetőbbé vált. Egy lélegzetelállítóan hosszú pillanatig szinte felfalták egymást, Royan ajka lágy volt és édes, akár az érett gyümölcs. Aztán Royan hirtelen felnyögött és hatalmas akaraterővel kitépte magát Nicholas karjai közül. Megrendültén, zavartan meredtek egymásra.
- Ne - suttogta Royan. - Kérlek, Nicky, még ne. Még nem készültem fel rá.
Nicholas felemelte a kezét és két tenyerébe fogta. Majd könnyedén megcsókolta Royan ujjainak hegyét, miközben magába szívta a nő bőrének ízét és illatát.
- Reggel találkozunk. - Elengedte a kezét és felállt. – Korán indulunk. Légy készen! - mondta, azzal lehajolt, hogy kiléphessen a kunyhóból.

Amikor Nicholas másnap reggel öltözködött, a másik kunyhóból hallotta Royan mocorgását, majd ahogy halkan fütytyentett az ajtaja előtt, Royan felöltözve, lelkes türelmetlenséggel lépett ki rajta.
- Borisz még nem ébredt fel - mondta nekik Tessay, miközben felszolgálta nekik a reggelit.
- Hát, ez nagyon meglep - mondta Nicholas, anélkül, hogy felemelte volna tekintetét a tányérjáról. Royannal egy kissé még mindig kínosan érezték magukat egymás jelenlétében, mivel mindkettőjükben elevenen élt, ahogy előző este elváltak. Mindazonáltal, ahogy Nicholas vállára vetette puskáját meg a csomagot és elindultak felfelé a völgyben, mindkettőjük hangulata megváltozott, tele voltak várakozással.
Már egy órája úton voltak, amikor Nicholas a válla fölött hátrapillantott, majd homlokát összeráncolva óvatosságra intette Royant. - Követnek minket.
Megfogta Royan csuklóját és behúzta egy homokkőlap mögé. A sziklához simult és intett Royannak, hogy kövesse a példáját. Aztán nekikészült, majd hirtelen előugrott, hogy megragadja azt a vézna, magas alakot, aki koszos, fehér shammában osont utánuk a völgyön át. Az alak felüvöltött, majd térdre hullt és rémülten makogni kezdett.
Nicholas felrántotta a földről. - Tamre! Mi a csodáért követsz minket? Ki küldött? - kérdezte tőle arabul.
A fiú Royan felé fordította tekintetét. - Ne, kérem effendi, ne bántson. Nem akartam rosszat.
- Hagyja azt a gyereket, Nicky. Egy újabb rohamot fog előidézni - lépett közbe Royan. Tamre sietve Royan mögé osont és védelemért kapaszkodott a kezébe, miközben Royan válla fölött úgy lesett Nicholasra, mintha az életét fenyegetné.
- Nyugalom, Tamre - csillapította Nicholas. - Nem bántalak, ha nem hazudsz nekem. De ha hazugságon kaplak, akkor nem marad bőr a hátadon. Ki küldött utánunk?
- Magamtól jöttem. Nem küldött senki - pityeregte a fiú. – Azért jöttem, hogy megmutassam maguknak, hol láttam a szent állatot, amelyiknek a bőrén ott van a Keresztelő ujjának nyoma.
Nicholas egy pillanatig rámeredt, majd halkan nevetni kezdett. - Esküszöm, ez a fiú valóban azt hiszi, hogy látta a dédpapa dik-dikjét. - Majd bőszen összevonta a szemöldökét. - Ne feledd, hogy mi történik, ha hazugságon kaplak.
- Igazat beszélek, effendi - szipogta Tamre, és Royan a védelmére kelt.
- Ne zaklassa. Ártalmatlan. Hagyja már ezt a szegény gyereket!
- Rendben, Tamre. Adok neked egy lehetőséget. Vigyél el minket oda, ahol a szent állatot láttad.
Tamre egy pillanatra se engedte volna el Royan kezét. Szorosan kapaszkodott belé, miközben ott táncolt mellette és vezette őt, majd alig száz méter után rémülete elhalványult és félénken rámosolygott, ránevetett Royanra.
Egy órán át egyre távolabb vezette őket a Dandera folyótól, fel, a völgy fölé emelkedő magaslatokra, egy tüskés bozótossal benőtt, kiugró, viharvert mészkősziklákkal tarkított területre. A bozót tüskés ágai sűrűn egymásba fonódtak, és olyan közel voltak a földhöz, hogy áthatolhatatlannak tűntek. Tamre azonban egy keskeny, kanyargós ösvényen vezette őket, mely épp csak olyan széles volt, hogy elkerülhessék a mindkét oldalról fenyegető, vörös végű, horogforma tüskéket. Aztán hirtelen megállt és Royant is megállította maga mellett. Szinte a saját lábujja előtt lefelé mutatott.
- A folyó! - jelentette be fontoskodva. Nicholas melléjük lépett, majd a meglepetéstől halkan füttyentett egyet. Tamre széles körben nyugatnak vezette őket, majd vissza a Dandera folyóhoz egy olyan ponton, ahol medre még mindig a mély hasadékban volt.
Most a szakadék peremén álltak. Nyomban látta, hogy bár a sziklás hasadék csúcsa alig harminc méter széles volt, a szakadék a perem alatt kezdődött. Lenn a mélyből, a folyó felszínétől a sziklafal olyan formán hasasodott ki, akár egy tejes agyagflaskó. Aztán ismét elkeskenyedett, ahogy közeledett a csúcs felé, ahol most ők álltak.
- A szent állatot ott láttam. - Tamre a szakadék túloldalára mutatott, ahol egy, a Danderát tápláló kis forrás kanyargott elő a tüskés bozótból. A forrás táplálta azokat a világoszöld mohazászlókat, melyek a domború sziklafal szájáról csüngtek alá és végükről lecsöppent a víz a jó hatvan méterrel mélyebben lévő folyóba.
- Ha ott láttad, akkor miért hoztál minket a folyónak erre az oldalára? - kérdezte tőle Nicholas.
Tamre úgy nézett ki, mint aki nyomban elsírja magát. - Ez az oldal könnyebb. A másik oldalon nincs ösvény a bozóton át. A tüskék felsértették volna Woizero Royant.
- Ne durváskodjon - mondta neki Royan, és karjával átölelte a fiú vállát.
Nicholas vállat vont: - Úgy tűnik, maguk itt összefogtak ellenem. Hát, ha már itt vagyunk, akár el is üldögélhetünk egy darabig, hátha megjelenik a dédpapa dik-dikje.
Kinézett egy helyet az egyik szakadék szélén csüngő, elsatnyult fa árnyékában, majd kalapjával megtisztította a földet a lehullott tüskéktől és helyet csinált maguknak, ahová leülhetnek. Hátát a tüskés fal törzsének támasztotta, és Rigbyjét az ölébe fektette.
Ekkor már elmúlt dél, a hőség fullasztó volt. Nicholas odanyújtotta a vizesüveget Royannak, és amíg a nő ivott, ő Tamréra pillantott és angolul azt mondta Royannak: - Azt hiszem, itt a remek alkalom, hogy megtudjuk, vajon tud-e bármit is a legény Taita pecsétjéről a koronában. Teljesen oda van magáért. Magának bármit elmond, amit csak tudni akar. Kérdezze ki.
Royan szelíden látott neki, halkan beszélgetni kezdett a fiúval. Időnként megsimogatta a fejét, vagy megveregette, akár egy kiskutyát. Az előző esti lakomáról beszélt neki, meg arról, hogy milyen szép az a földmélyi templom, milyen régiek a falfestmények meg a falikárpitok, végül megemlítette az apát koronáját is.
- Igen. Igen. Az a szent köve - helyeselt a fiú készségesen. - Szt. Frumentius kék köve.
- Hogy kerülhetett ide? - kérdezte Royan. - Te tudod? A fiú zavartnak látszott: - Nem tudom. Nagyon régi, tán éppoly régi, mint maga Krisztus, a Megváltó. A papok ezt mondják.
- Azt ugye nem tudod, hogy hol találták?
A fiú megrázta a fejét, majd, mivel annyira szeretett volna Royan kedvébe járni azt mondta: - Lehet, hogy az égből hullt alá.
- Meglehet. - Royan Nicholasra pillantott, aki szemét felfelé forgatta, majd kalapját az arcára húzta.
- Lehet, hogy amikor Szt. Frumentius meghalt, odaadta az első apátnak - lelkesedett be Tamre. - De az is lehet, hogy benne volt a koporsójában, amikor a sírjába helyezték.
- Ez mind lehetséges, Tamre - helyeselt Royan. - Láttad már Szt. Frumentius sírját?
A fiú bűntudatosan körülnézett. - Csak a felszentelt papok léphetnek be a maqdasba, a Szentségek Szentségébe suttogta lehajtott fejjel.
- Te láttad, Tamre - mondta neki Royan szelíden, miközben megsimogatta a fejét. Kíváncsivá tette a fiú bűntudata.
- Nekem elmondhatod. Nem mondom meg a papoknak.
- Csak egyszer - ismerte be. - A többi fiú. Beküldtek, hogy érintsem meg a tabot követ. Megvertek volna, ha nem teszem meg. Ezt minden új akolitussal végigcsináltatják. Összevissza fecsegni kezdett, ahogy felötlött benne a beavatási próba szörnyű emléke. - Egyedül voltam. Nagyon féltem. Már éjfél is elmúlt, mire a papok mind elaludtak. Sötét volt. A maqdasban a szent szelleme kísért. Azt mondták, ha gyarló és hitvány vagyok, akkor a szent villámmal sújt le rám.
Nicholas levette arcáról a kalapját és lassan felegyenesedett. - Szavamra, a gyerek igazat beszél - mondta halkan.
- Valóban bent volt a Szentségek Szentségében. – Aztán Royanra nézett: - Kérdezze csak tovább. Esetleg mondhat nekünk valami hasznosat. Kérdezze Szt. Frumentius sírjáról.
- Láttad a szent sírját? - kérdezte Royan, mire a fiú élénken rábólintott. - Bementél a sírba? - Ezúttal megrázta a fejét.
- Nem. Rácsok vannak a bejárat előtt. Csupán az apát léphet be a sírba a szent születésnapján.
- Benéztél a rácsok között?
- Igen, de nagyon sötét van ott. Láttam a szent koporsóját. Fából van, és rá van festve a szent arca.
- Fekete bőrű ember?
- Nem - fehér, vörös szakállal. A festmény nagyon régi. A kép már egészen elhalványult, és a koporsó fája korhadt, szétporladt.
- A koporsó a sír padlóján van?
Tamre arca egészen eltorzult a nagy gondolkodástól, majd miután alaposan megfontolta a dolgot, megrázta a fejét. - Nem, egy kőpolcon van a falban.
- Van még valami, ami eszedbe jut a szent sírjával kapcsolatban? - próbálta Royan feleleveníteni a fiú emlékezetét, de Tamre megrázta a fejét.
- Nagyon sötét volt, és a rácsok közt a nyílás egészen kicsi - mondta bocsánatkérően.
- Semmi baj, nem érdekes. A sír a maqdas hátsó falában van?
- Igen, az oltár és a tabot kő mögött.
- Miből van az oltár - kőből?
- Nem. Fából, cédrusfából. Vannak ott gyertyák, meg egy nagy kereszt, és az apátnak az a sok koronája, meg kelyhek és pásztorbotok.
- Festve van?
- Nem, faragott képek vannak rajta. De ezek mások, mint a szent sírjában lévő képek.
- Miben mások? Mondd el nekem, Tamre.
- Nem tudom. Az arcok olyan furcsák. Más a ruhájuk. Meg vannak lovak is. - Zavartnak tűnt. - Valahogy mások.
Royan még egy darabig próbálkozott, hogy pontosabb képet kapjon tőle, de a fiú egyre jobban összezavarodott, egyre több ellentmondásba keveredett, ezért Royan taktikát változtatott.
- Mesélj nekem a tabotról - mondta a fiúnak, de Nicholas elébe vágott.
- Nem, maga meséljen nekem a tabotról - mondta Royannak. - Ez ugyanaz, mint a zsidók frigyszekrénye, a tabernákulum?
Royan felé fordult: - Igen, legalábbis az egyiptomi egyházban az. Általában egy ékkövekkel kirakott dobozban tartják, melyet aranyszállal hímzett anyagba csavarnak. Az egyetlen különbség az, hogy a zsidó tabernákulumban a tíz-parancsolat van megörökítve, míg a mi egyházunkban mindig azon templom felszentelésének szavai, amelyben őrzik. Ez az egyház, a templom élő szíve.
- Mi a tabot kő? - kérdezte Nicholas, miközben a homloka is ráncba futott, annyira figyelt.
- Nem tudom - ismerte el Royan. - A mi egyházunkban nincs ilyen, hogy tabot kő.
- Kérdezze meg tőle!
- Mesélj nekem a tabot kőről, Tamre.
- Ilyen magas és ilyen széles. - A magasságot kicsivel a válla fölött jelölte meg, a szélességet pedig széttárt kezével mutatta.
- És a tabot ezen a kövön áll? - próbálkozott Royan. Tamre rábólintott.
- Amikor beküldtek, miért azt mondták, hogy a követ érintsd meg és ne magát a tabotot - kérdezte Nicholas, de Royan a fejét csóválva elhallgattatta.
- Hagyja, hogy én beszéljek. Maga túl kemény vele. - Azzal ismét a fiúhoz fordult. - Miért a kő, és nem a tabotszekrény, ami rajta áll?
Tamre tehetetlenül megvonta a vállát. - Nem tudom. Egyszerűen csak ezt mondták.
- Hogy néz ki a kő? Azon is vannak festett képek?
- Nem tudom. - Zaklatottnak tűnt, hogy nem tudta kielégíteni Royan kíváncsiságát. Pedig annyira szeretett volna a kedvében járni. – Nem tudom. A kő egy anyaggal van letakarva.
Nicholas és Royan döbbenten összenéztek, majd Royan ismét a fiúhoz fordult.
- Letakarva? - Royan közelebb hajolt hozzá. - A kő le van takarva?
- Azt mondják, hogy ezt csak Szt. Frumentius születésnapján veszi le róla az apát.
Nicholas és Royan ismét egymásra meredtek, majd a férfi töprengőn elmosolyodott. - Szívesen megnézném a szent sírját és a tabot követ - lepel nélküli állapotában.
- Azzal várnia kell a szent születésnapjáig - mondta Royan, - és fel kell magát szenteltetnie. Csak a papok... hirtelen elhallgatott, és ismét a férfire meredt. - Csak nem arra gondol - nem, ugye azt nem?
- Ki, én? - vigyorgott Nicholas. - Távol álljon tőlem ez a gondolat.
- Ha elkapják a maqdasban, apró darabokra szaggatják.
- Akkor a megoldás a következő: nem szabad hagyni, hogy elkapjanak.
- Ha bemegy, akkor én is magával megyek. Hogy fogjuk véghezvinni?
- Hé, lassabban, drága lányka. A gondolat mindössze tíz másodperce ötlött fel bennem. Még legjobb napjaimon is legalább tíz percre van szükségem ahhoz, hogy előálljak egy ragyogó akciótervvel.
Egy darabig mindketten némán meredtek a szakadékba, majd Royan halkan azt suttogta: - A letakart kő. Taita kőtestamentuma?
- Ne mondja ki hangosan - könyörgött Nicholas, miközben a gonosz szem elleni jelet mutatta. - Még csak ne is gondolkodjon hangosan. Az ördög nem alszik, fülel.
Ezután ismét hallgatásba mélyedtek, mindketten dühödten törték a fejüket. Aztán Royan megszólalt: - Nicky, mi van, ha... - elhallgatott. - Nem, az nem fog menni. - Megint komor némaságba süppedt.
A csöndet Tamre izgatott nyikkanása törte meg: - Ott van. Nézzék!
Mindkettőjüket megzavarta és megdöbbentette ez a közbeszólás. - Mi? - kérdezte tőle Royan.
Tamre megragadta Royan karját és megrázta. Reszketett az izgalomtól. - Ott van. Én mondtam maguknak. - Másik kezével a folyó túlpartja felé mutatott: - Ott a tüskés bozót szélén. Nem látják?
- Mit? Mit kellene látnunk?
- Keresztelő Szent János állatát. A megjelölt, szent állatot. Royan a fiú kinyújtott karjának irányába nézett, és a túlparton, a sűrű bozót szélén észrevette, hogy valami lágy, barnásán elmosódott folt mozog. - Nem is tudom. Túl messze van...
Nicholas a csomagban matatott, majd elővett egy távcsövet. A szeméhez emelte, beállította, majd halkan kuncogni kezdett.
- Alleluja! A dédpapa hírneve végre biztonságban van. Átadta a távcsövet Royannak. Royan beállította, és megtalálta azt a kis lényt. Majd száz méterre volt, de az erős nagyítású lencsén át a legapróbb részleteket is szemügyre vehette.
Majdnem fele akkora volt, mint a közönséges dik-dik, amit az előző nap láttak, és a bundája nem barnásszürke volt, hanem gyönyörű vörösesbarna. Mindazonáltal a legfeltűnőbb vonást azok a jellegzetes, csokoládébarna sávok adták, melyek a hátán és a lapockáján húzódtak - öt, egyenlő távolságra elhelyezett jel, mely valóban úgy nézett ki, mint egy kéz ujjainak lenyomata.
- Ez bizony nem más mint a Madoqua harperii - súgta oda neki Nicholas. - Bocs dédpapa, hogy valaha is kételkedtem benned.
A dik-dik félárnyékban állt és az orrát ráncolta, ahogy beleszimatolt a levegőbe. A fejét gyanakvó éberséggel emelte a magasba. Lágy szellő fujdogált köztük és az állat között, de időnként egy-egy szeszélyes szélörvény gyenge emberszagot sodort felé, amitől megriadt és éberen figyelt.
Royan hallotta a puska závárzatának kattanását, ahogy Nicholas megtöltötte. Gyorsan leeresztette a távcsövet és a férfire pillantott. - Ugye nem fogja lelőni? - kérdezte tőle.
- Nem, ilyen távolságból nem. Majdnem száz méter és kicsi a célpont. Várok, amíg közelebb jön.
- Hogy tehet ilyet?
- Hogy ne tenném? Ezért jöttem ide, többek között.
- De olyan gyönyörű.
- Ezek szerint nyugodtan lepuffanthatnám, ha csúnya volna?
Royan nem válaszolt, de ismét a szeméhez emelte a távcsövet. A szélirány megváltozhatott, mivel a dik-dik lehajtotta a fejét, és egy megbámult fűcsomót rágcsált. Majd ismét felemelte a fejét és kijött a tüskés bozót tisztására, kecsesen lépegetett, meg-megállt és legelészett.
- Menj vissza! - próbálta Royan puszta akaratával visszaküldeni az állatot a biztonságba, de az csak jött, egyre közeledett a szakadék széléhez.
Nicholas hasra gördült és elhelyezkedett a fa egyik kiálló gyökere mögött. Kalapját puha párnává gyűrte és arra támasztotta a puskáját.
- Hatvan méter - motyogta magában. - Ez már tisztességes lövés. Nem, még egy kicsit. - Az alátámasztott puskát a gyökéren tartva, a távcsövön át becélozta az állatot. Aztán felemelte a fejét, és várta, hogy pontos lőtávolságon belülre kerüljön.
A dik-dik hirtelen felkapta a fejét, majd feszülten reszketve megtorpant.
- Valami nem tetszik neki. A fenébe, nyilván megint megfordult a szél - mordult fel Nicholas. Abban a pillanatban a kis antilop futásnak eredt. Átszáguldott a tisztáson, vissza, arra, amerről jött és eltűnt a tüskés bozótban.
- Menj, dik-dik, menj! - mondta Royan elégedetten, Nicholas pedig felült és mérgesen morgolódott.
- Egyszerűen nem tudom, mi rémiszthette meg. - Aztán az arca megváltozott és a fejét oldalra hajtotta. Furcsa, idegen hang hallatszott a levegőből, ami egyre erősödött - éles, egyre magasabb kattogás és metsző, sivító sípolás.
- Egy szecskavágó! Mi a fene! - ismerte fel egyből a hangot Nicholas. Kivette a tácsövet Royan kezéből, az ég felé fordította, és a szakadék csipkés szikláinak csúcsa felett pásztázta a felhőtlen, kék ürességet.
- Ott van ni - mondta komoran, majd még hozzátette - Bell Jet Ranger -, mivel a körvonalak alapján felismerte. - Úgy tűnik, erre jön. Semmi értelme, hogy felhívjuk magunkra a figyelmet. Rejtőzzünk el!
Royant és a fiút a tüskés fa szétterülő ágai alá terelte.
- Üljön mozdulatlanul - mondta Royannak. - Nem létezik, hogy ez alatt itt észrevegyenek minket.
Távcsövén át figyelte a közeledő helikoptert. - Valószínűleg az etióp légierő - mondta halkan. - Nyilván shufta őrjárat. Borisz és Nogo ezredes is figyelmeztetett minket, hogy sok lázadó meg gonosztevő működik itt lenn a szurdokban... – hirtelen elhallgatott. - Nem. Várjunk csak. Ez nem katonai gép. A törzse zöld és vörös, és ott a vörös ló embléma. Nem lehetnek mások, mint a mi régi barátaink a Pegazus Bányászati Társaságtól.
A rotor hangja egyre erősödött, és Royan már szabad szemmel is ki tudta venni a repülő ló alakját a gép törzsén, amint alacsonyan, úgy fél mérföldnyire elrepült előttük, majd elindult lefelé a Nílus mentén.
Egyikőjük se figyelt Tamréra, aki Royan mögé húzódott és megpróbált elrejtőzni mögötte. Vacogott a foga a rémülettől, és a szeme annyira forgott, hogy már csak a fehérje látszott.
- Úgy tűnik Jake Helm barátunknak egy kis sétarepülésre szottyant kedve. Ha a Pegazusnak bármi köze van Duraid meggyilkolásához és a maga elleni két gyilkossági kísérlethez, akkor számíthatunk rá, hogy mostantól a sarkunkban lesznek. Pillanatnyilag olyan helyzetben vannak, hogy kedvükre ellenőrizhetnek minket. - Nicholas még mindig a helikoptert figyelte a távcsövén át.
- Olyan tehetetlen, kiszolgáltatott érzés, ha az ember ellensége fenn van a levegőben. - Royan ösztönösen közelebb húzódott Nicholashoz, miközben ő is fölfelé meredt.
A zöld-vörös gép eltűnt az alsó szurdok sziklavonulata felett, és a kolostor felé repült.
- Hacsak nem szórakozásból repked, akkor valószínűleg a táborunkat keresi - tippelt Nicholas. - Nyilván a főnök parancsára, aki szemmel akar tartani minket.
- Nem lesz nehéz megtalálnia. Borisz nem sokat tett azért, hogy leplezze kunyhóinkat - mondta Royan szorongva. Bújjunk elő és menjünk innen - azzal felállt.
- Jó terv. - Nicholas már épp követni akarta, amikor hirtelen elkapta Royan kezét és visszahúzta. - Várjunk csak. Jönnek visszafelé.
A motor zaja ismét erősödött. Aztán a fejük fölé hajló levelek és tüskés ágak sátrán át megpillantották a helikoptert.
- Most a folyó mentén halad. Úgy tűnik még mindig keres valamit.
- Minket? - kérdezte Royan idegesen.
- Ha a főnök parancsára jöttek ki, akkor lehet – mondta Nicholas. A gép most nagyon közel volt, és a motor éles hangjától szinte megsüketültek.
Abban a pillanatban Tamre idegei nem bírták tovább. Rémülten felüvöltött: - Ez az ördög, értem jött, hogy elvigyen. Ments meg engem, Jézus Krisztus, ments meg engem, Megváltóm!
Nicholas kinyújtotta a kezét, hogy lecsillapítsa, de nem volt elég gyors. Tamre kimászott és felpattant. A pokol tüzétől rettegve még mindig üvöltött és végigszáguldott az ösvényen be a tüskés bozótba, miközben shammájának szoknyája vékony, csontos lábai körül röpködött, csillogó fekete arca pedig hátrafelé fordult, úgy figyelte rémülten a közeledő gépet.
A pilóta nyomban észrevette és a helikopter orra feléjük fordulva süllyedni kezdett. Egyenesen feléjük tartott és lelassult, ahogy a hasadék szájához ért. Tisztán látták a szélvédő mögött a kabinban ülő két alak fejét. Még mindig lassítva, a gép pörgő propellerrel ott lebegett a folyó felett, míg Royan és Nicholas egészen az ágak közé húzódtak, hogy ne vegyék észre őket.
- Ez az amerikai a kutatótáborból. - Royan a rádió hatalmas fülhallgatója és a csillogó fekete szemüveg ellenére felismerte Jake Helmet. A fekete pilótával együtt, a nyakát nyújtogatva fürkészte a folyópartot.
- Nem vettek észre minket... - De alig hogy Nicholas kimondta, Jake Helm a nyílt hasadékon át egyenesen rájuk nézett. Bár arckifejezése nem változott, megütögette a pilóta vállát, és lemutatott rájuk.
A pilóta addig eresztette le a gépet, míg már közvetlenül a szakadék szája fölött, velük egy vonalban lebegett. Alig harminc méter választotta el őket egymástól. Nicholas már nem próbált elrejtőzni, hátát kényelmesen a fa törzsének támasztotta. Panamakalapját egyik szemére billentette, és kurtán odaintett Jaké Helmnek.
A munkavezető nem válaszolt az üdvözlésre. Nyíltan, fenyegetően bámult Nicholasra, majd meggyújtott egy gyufát és a szájában lógó, félig elszívott szivarhoz tartotta. Az elhasznált gyufaszálat elpöccintette, majd egy gomolygó füstpamacsot fújt Nicholas felé. Továbbra is anélkül, hogy arckifejezése bármit is változott volna, szája sarkából mondott valamit a pilótának.
A helikopter nyomban felemelkedett, északnak fordult és egyenesen a szakadék fala, és az ormán elterülő tábor felé tartott.
- Küldetés teljesítve. Megtalálta, amit keresett. - Royan felült. - Minket!
- És nyilván kiszúrta a táborunkat is. Tudja, hol talál - mondta Nicholas.
Royan megborzongott és egy pillanatra összehúzta magát. - Ettől az embertől libabőrös leszek. Olyan, mint egy varangyos béka.
- Ugyan már! - korholta Nicholas. - Mi baja van azokkal a szegény varangyos békákkal? - Felállt. - Nem hiszem, hogy ma még egyszer szerencsénk lenne dédpapa dik-dikjéhez. A szecskavágó alaposan elijesztette. Majd holnap visszajövök és újra megpróbálom.
- Meg kéne keresnünk Tamrét. Valószínűleg egy újabb roham kaphatta el szegény kis kölyköt.
Royan tévedett. A fiút az ösvény mellett találták. Még mindig reszketett és sírt, de nem volt rohama. Hamar megnyugodott, Royannak sikerült gyorsan lecsillapítania és szépen követte őket vissza a táborhoz. Ám ahogy elérték a szurdokot, a fiú elosont a kolostor felé.
Aznap este Nicholas még világosban visszavitte Royant a kolostorhoz.
- Azt hiszem, az alvilágban az ilyen típusú felderítést nevezik „terepszemlének" - jegyezte meg Nicholas, miközben fejüket lehajtva beléptek a sziklakatedrálisba és csatlakoztak a külső teremben tolongó hívekhez.
- Annak alapján, amit Tamre elmondott, úgy tűnik, a novíciusok kivárják, amíg olyan papokra kerül a szolgálat sora, akikről tudják, hogy őrségben el szoktak szundítani - mondta neki Royan halkan, miközben egy kicsit megálltak, hogy az ajtón át bepillantsanak a középső terembe.
- Mi nem rendelkezünk ilyen bennfentes tudással - mutatott rá Nicholas.
Miközben az ajtót figyelték, látták, hogy a papok ki-be járkálnak rajta.
- Úgy tűnik, nincs semmiféle ellenőrzés - jegyezte meg Nicholas. - Nincs jelszó, minden formaság nélkül átengedik őket.
- Mi több, név szerint üdvözlik az ajtóban álló őröket. Ez egy kis közösség. Nyilván mindnyájan jól ismerik egymást.
- Úgy tűnik, semmi esélyem rá, hogy szerzetesnek öltözve magabiztosan besétáljak - mondta Nicholas. - Kíváncsi lennék, hogy mit csinálnak azzal a betolakodóval, aki e szent területre lép?
- Talán lehajítják a teraszról a krokodiloknak a Nílus katlanába - mondta gonoszkodva Royan. - Mindenesetre nélkülem nem megy be oda.
Nicholas úgy döntött, most nem alkalmas az idő arra, hogy vitába szálljon, inkább igyekezett a nyitott ajtón át a lehető legjobban szemügyre venni mindazt, ami a qiddistből látható.
A középső terem jóval kisebbnek tűnt, mint a külső, ahol ők álltak. Épp hogy ki tudta venni azokat a sötétségbe burkolózott falfestményeket, melyek a falnak azt a részét borították, amit kívülről látott. A szemközti falon egy újabb ajtó volt. Tamre elbeszélése alapján rájött, hogy ez nyilván a maqdas bejárata lehet. Az ajtónyílást rácsos kapu zárta el, mely nehéz, sötét fagerendákból készült, és a keresztrudak illesztéseit kézzel kovácsolt vaslapokkal erősítették meg.
Az ajtó mellett mindkét oldalon, a sziklamennyezettől a földig hímzett falikárpitok lógtak, melyek Szt. Frumentius életéből vett jeleneteket ábrázoltak. Az egyiken egy térdelő gyülekezetnek prédikált, bal kezében a Bibliát tartotta, jobbját pedig áldásra emelte. A másik faliszőnyegen épp egy uralkodót keresztelt meg. A király fején magas aranykorona, olyan, mint Jali Horáé, a szent fejét pedig glória övezi. A szent arca fehér, míg a királyé fekete.
- Politikailag helyes ez? - kérdezte magától Nicholas, miközben elmosolyodott.
- Mi olyan mulatságos? - kérdezte Royan. - Sikerült rájönnie, hogyan jutunk be oda?
- Nem, arra jöttem rá, hogy még nem vacsoráztunk. Menjünk!
A vacsoránál Boriszon nyoma sem volt az előző esti dorbézolásnak. A nap folyamán elment a vadászpuskájával és lőtt egy csomó zöld galambot. Tessay bepácolta őket, majd faszén felett megsütötte.
- Mondja csak, angol, hogy ment ma a vadászat? Megtámadta magukat az a veszedelmes csíkos dik-dik? He? He? - Harsogva nevetett.
- Találtak valamit a nyomolvasói? - kérdezte Nicholas szelíden.
- Da! Da! Találtak kudut, bozótantilopot meg bivalyt. Még dik-diket is találtak, de nem volt csíkja. Sajnos csík, az nem volt.
Royan előrehajolt és már épp szólni akart, de Nicholas megrázta a fejét. Erre ismét becsukta a száját és a tányérjába nézett, miközben épp az egyik galamb melléből vágott le egy falatot.
- Nem igazán akarunk magunknak társaságot holnapra magyarázta neki Nicholas csöndesen arabul. - Ha megtudná, akkor mindenképp velünk akarna tartani.
- A mamája nem tanította meg a jó modorra, angol? Udvariatlan dolog olyan nyelven beszélni, amit a többiek nem értenek. Igyon egy vodkát.
- Igya meg a részemet - ösztökélte Nicholas. - Tudom, hogy milyen az, ha valaki egy klasszissal jobb.
A vacsora hátralévő részében Tessay csak halk, egyszótagos szavakkal válaszolgatott, amikor Royan megpróbálta bevonni a beszélgetésbe. Gyászosan szomorúnak és legyőzöttnek tűnt. Egyszer sem nézett férjére, még akkor sem, amikor a leghangosabb és erőszakosan arrogáns volt. A vacsora végeztével ott hagyták Borisszal a tűz mellett. Borisz előtt az asztalon egy újabb üveg vodka állt.
- Abból, ahogy dönti magába az italt, úgy tűnik, újabb éjféli mentőakcióra van kilátás - jegyezte meg Nicholas, miközben saját kunyhóik felé mentek.
- Tessay egész nap itt volt vele a táborban. Elég sok probléma lehet közöttük. Tessay azt mondta nekem, amint visszatértek Addisz-Abebába, elhagyja. Már nem bírja tovább.
- Számomra az a meglepő, hogy egyáltalán miként keveredhetett bármiféle kapcsolatba egy ilyen állattal, mint Borisz. Igazán olyan szép nő. Nyugodtan válogathatott volna.
- Vannak olyan nők, akiket vonzanak az állatok - vonta meg a vállát Royan. - Gondolom, a veszély izgalma lehet az oka. Mindenesetre Tessay megkérdezte, hogy velünk tarthatna-e holnap. Nem bír ki még egy napot egyedül a táborban Borisszal. Azt hiszem, most már komolyan fél tőle. Azt mondja, hogy ennyire sokat még soha nem ivott.
- Mondja meg neki, hogy jöjjön velünk - mondta lemondóan Nicholas. - Minél többen vagyunk, annál vidámabb. Talán egyszerű számbeli fölényünk is elég lesz ahhoz, hogy halálra rémítsük a dik-diket. így legalább nem pazarlom a lőszert.

Még sötét volt, amikor másnap reggel hármasban elhagyták a tábort. Borisznak nyoma sem volt, és amikor Nicholas kérdezett felőle, Tessay csak annyit mondott: - Miután maguk elmentek aludni, megitta, ami még az üvegben volt. Délnél előbb nem kerül elő a kunyhójából. Nem fog hiányolni.
A Rigbyvel a vállán Nicholas felvezette őket a lekoptatott mészkőhegyre, ugyanazt az ösvényt követte, amelyet Tamre mutatott nekik az előző napon. Menet közben Nicholas hallotta a két nő beszélgetését. Royan épp azt magyarázta Tessaynek, hogyan látták meg a csíkos dik-diket, és most mit terveznek.
A nap már magasan járt, mire elérték a hasadék szájánál azt a tüskés fát, és letelepedtek alatta, hogy lesben várakozhassanak.
- Hogy jut hozzá a tetemhez, ha sikerül lelőnie azt a szegény kis állatot? - kérdezte Royan.
- Erről is gondoskodtam, mielőtt eljöttünk a táborból magyarázta Nicholas. Beszéltem a nyomolvasók vezetőjével. Ha lövést hall, akkor köteleket hoz fel ide és segít nekem átjutni a túloldalra.
- Hát, én nem szívesen mennék át oda - meredt le Tessay az alattuk tátongó mélységbe.
- A sok badarság mellett egy-két hasznos dologra is megtanítják az embert a hadseregnél - felelte Nicholas. Kényelmesen nekitámasztotta hátát a fa törzsének, és a puskáját, hogy kéznél legyen, az ölébe fektette.
A két nő a közelében hevert, és halkan beszélgettek. Hangjuk annyira halk volt, hogy nemigen juthatott át a szakadék túloldalára, állapította meg Nicholas, így meg se próbálta elhallgattatni őket.
Arra számított, ha a dik-dik egyáltalán előjön, akkor korán fog mutatkozni. De tévedett. Már dél volt, és még nyomát se látta. A völgyben tikkasztóan perzselt a nap. A szakadék távoli falát hőség kékes fátyola takarta, amitől olyan volt, mint egy töredezett szélű, kék üveg, és a sziklás gerincek fölött délibáb táncolt, mely úgy csillogott a tüskés bozótos felett, akár egy ezüstös tó vize.
A két nő már rég felhagyott a beszélgetéssel és álmosan hevert a rekkenő hőségben. Az egész világ csöndes volt és tikkadt. Csupán egy bozótgalamb gyászosan siránkozó hangja törte meg a csöndet: - A feleségem meghalt, gyermekeim halottak. Jaj nekem! Jaj nekem! Jaj nekem! - Nicholas érezte, hogy szemhéja elnehezül. Feje akaratlanul is előrebukott, felemelte, de pillanatokon belül ismét elbóbiskolt. Már az álom határán járt, amikor a közelből, a háta mögötti bozót felől egy hangot hallott.
Aprócska hang volt, de jól ismerte. Olyan hang, mely korbácsként csattant idegein, és álmosságát egy szemvillanás alatt elűzte, ahogy ereiben száguldott a vér és a torkát összeszorította a rézízű félelem. Ez egy AK-47-es automata fegyver biztonsági zárának fémes kattanása volt, amint „tüzelő" állásba helyezték.
Puskáját egy mozdulattal kiemelte az öléből, miközben kétszer átgördült és úgy fordult, hogy testével takarja a két nőt, akik mellette feküdtek. Ugyanakkor a Rigbyt a vállához emelte, és megcélozta a bozótot, ahonnan a hangot hallotta.
- Feküdj! - sziszegte oda társainak. - Tartsák lenn a fejüket!
Ujja a ravaszon volt, és bár ez gyengécske fegyver volt egy Kalasnyikovval szemben, mégis készen állt rá, hogy viszonozza a tüzet. Nyomban észrevette célpontját és puskája csövét arra fordította.
Úgy húsz lépésnyire egy ember lapult a bozótban és automata fegyverét egyenesen Nicholas arcának szegezte. Fekete férfi volt, kopott, szakadozott, terepszín gyakorlóruhát viselt, és a sapkája is ugyanebből az anyagból készült. Hevederében bozótvágó kés, kézigránátok, vizeskulacs és egy gerillaharcos többi felszerelése.
- Shufta! - gondolta Nicholas. - Egy igazi profi. Az ilyen nem tréfál, jobb, ha az ember nem kockáztat. - Ugyanakkor viszont arra is rájött, hogy ha meg akarta volna ölni, akkor már rég halott lenne.
A Rigbyvel az automata fegyver csöve fölé célzott úgy három centivel, egyenesen a shufta gyulladt, vörös jobb szemébe. A férfi összeszűkülő szemmel vette tudomásul a kihívást, majd arabul parancsot adott.
- Salim, ügyelj a nőkre. Ha a férfi megmozdul, lődd le őket.
Nicholas oldalról mozgást hallott, és arra pillantott, miközben szeme sarkából a shuftát figyelte.
Egy másik gerilla lépett elő a bozótból. Ugyanúgy volt öltözve, de csípőjénél egy könnyű, szovjet RPD gépfegyvert tartott. A fegyver csöve le volt fűrészelve, mivel így jobban megfelelt a gerillaharc követelményeinek, a muníció pedig egy, a nyakába akasztott övön lógott. Óvatosan közelített, fegyverét egyenesen a két nőre szegezte. Nicholas tudta, hogy a férfinek csak hozzá kell érnie a ravaszhoz, és a két nőt máris darált hússá aprítja.
Körülöttük a bozótból újabb, lassan óvakodó léptek zöreje hallatszott. Nem csak ez a kettő van itt, döbbent rá Nicholas. Ez egy nagyobb társaság. Talán ha egy lövést leadhatna a Rigbyvel, de addigra már Royan és Tessay halott lenne. És ő is nyomban követhetné őket.
Nagyon lassan és megfontoltan elkezdte leereszteni puskájának a csövét, mígnem az egyenesen a föld felé mutatott. Ezután letette a fegyvert és felemelte a kezét.
- Emeljék fel a kezüket - mondta a nőknek. - Tegyék pontosan azt, amit mondanak.
A gerillavezér úgy vette tudomásul a megadást, hogy felegyenesedett, miközben pergő nyelvvel, még mindig arabul beszélt embereihez.
- Vegyétek el a puskát és a csomagját.
- Mi brit állampolgárok vagyunk - mondta neki Nicholas hangosan, és a gerilla döbbenten nézett rá, mivel arabul beszélt. - Mi egyszerű turisták vagyunk. Nem katonák. Nem is a kormány emberei.
- Hallgasson! Fogja be a száját! - utasította, miközben a gerillaőrjárat többi tagja is előjött rejtekhelyéről. Mindössze öten voltak, legalábbis Nicholas ennyit számolt, de tudta, hogy többen is lehetnek még, akik nem jöttek elő. Nagyon szakszerűen kerítették be foglyaikat. Egy pillanatra se zárták el egymás tűzterét, és egy hajszálnyi lehetőséget sem adtak a szökésre. Gyorsan megmotozták őket, hogy nincs-e náluk más fegyver, majd szorosan közrefogták és az ösvényre terelték őket.
- Hová visznek? - kérdezte Nicholas.
- Nem kérdezősködünk! - Egy AK-47-es csapódott a lapockái közé olyan erővel, hogy majdnem elesett.
- Nyugi, fiúk - dünnyögte halkan angolul. - Erre igazán nem volt szükség.
A délutáni forróságban is kénytelenek voltak végig gyalogolni. Nicholas a nap állása és a szakadék távoli falára vetett pillantások alapján próbált tájékozódni. Rájött, hogy nyugatnak tartottak, a Nílus folyását követve, a szudáni határ felé. Már késő délután volt, és Nicholas becslése alapján úgy tíz mérföldet tehettek meg, amikor a völgy egyik oldalnyúlványához értek. A lejtőket sűrű erdő borította, és a három foglyot beterelték a fák közé.
Már a gerillatábor területén jártak és még mindig nem vették észre. Ügyesen álcázták, csupán néhány durván összetákolt fészer és a körben elhelyezett lőállások. Az őrszemeket kitűnően helyezték el és az összes könnyű gépfegyver mellett volt ember az egyszemélyes tüzelőállásokban.
Bevezették őket az egyik fészerbe, mely a tábor közepén állt. Odabenn három férfi guggolt egy alacsony tábori asztalon kiterített térkép körül. Ezek szemmel láthatóan tisztek voltak, és nyilvánvaló volt, hogy a három közül melyik a parancsnok. Az őrjárat vezetője, aki elfogta őket, ehhez az emberhez lépett, tiszteletteljesen szalutált, majd gyorsan beszélni kezdett, miközben foglyaira mutatott.
A gerillaparancsnok felegyenesedett és kilépett a napfénybe. Közepes magasságú férfi volt, de olyan tekintély sugárzott belőle, hogy ettől magasabbnak látszott. Széles vállú, tagbaszakadt, izmos férfi volt, aki már kezdett egy kis pocakot ereszteni. Rövid, göndör szakállát néhány őszes szál tarkította, finom arcvonásaival határozottan jóképű férfi volt. Bőrének árnyalata a rézre és a borostyánra emlékeztetett. Sötét szeméből sugárzott az értelem, pillantása gyors és nyughatatlan volt.
- Az embereim azt mondják, hogy maga beszél arabul - mondta Nicholasnak.
- Jobban, mint te, Mek Nimmur - mondta neki Nicholas. Szóval most egy csapatnyi bandita és emberrabló vezetője vagy? Megmondtam én neked, hogy sosem jutsz el a mennyországba, te vén mihaszna.
Mek Nimmur döbbenten meredt rá, majd mosolyogni kezdett. - Nicholas! Nem ismertelek meg. Megöregedtél. Tele vagy ősz hajszálakkal!
Széttárta a karját és megölelte Nicholast.
- Nicholas! Nicholas! - Mindkét oldalról megcsókolta az arcát. Aztán kartávolságra tolta magától és a két nőre nézett, akik ámulva figyelték a jelenetet.
- Megmentette az életemet - magyarázta nekik.
- Pirulásra késztetsz, Mek.
Mek ismét megcsókolta: - Kétszer mentette meg az életemet.
- Egyszer - szállt vitába vele Nicholas. - A második véletlen tévedés volt. Hagynom kellett volna, hogy lelőjenek.
Mek vidáman felnevetett. - Mennyi ideje is már ennek, Nicholas?
- Idejét sem tudom, oly rég történt.
- Legalább tizenöt éve - mondta Mek. - Még mindig a brit hadseregben vagy? Milyen rangban? Mostanra már legalábbis tábornoknak kell lenned!
- Csak tartalékos vagyok - rázta meg a fejét Nicholas. - Már hosszú ideje visszatértem a civil életbe.
Miközben Mek Nimmur még mindig Nicholast ölelte, érdeklődéssel nézett a két nőre. - Azt amit a katonáskodásról tudok, zömében Nicholastól tanultam - mondta nekik. Tekintete Royanról Tessayre siklott, majd megpihent az etióp lány sötét, gyönyörű arcán.
- Én ismerem magát - mondta. - Évekkel ezelőtt láttam Addiszban. Akkor még kislány volt. Az apja, Alto Zemen, nagy és jó ember volt. A zsarnok Mengisztu meggyilkolta.
- Én is ismerem magát, Alto Mek. Apám igen nagyra becsülte. Sokan hisszük úgy, hogy önnek kellene a mi Etiópiánk elnökének lennie a mostani helyett. - Kecsesen pukedlizett előtte, miközben fejét szerényen, de a tisztelet elragadóan szép mozdulatával hajtotta le.
- Hízelgő, hogy ilyen jó véleménnyel van rólam. - Azzal megfogta Tessay kezét és felemelte. Ezután ismét Nicholashoz fordult: - Elnézést ezért a durva fogadtatásért. Egyikmásik emberemben egy kissé túlteng a buzgóság. Tudtam, hogy néhány ferengi kérdezősködött a kolostorban. De most már elég ebből, itt barátok közt vagy. Isten hozott.
Mek Nimmur bevezette őket fedezékébe, ahová egyik embere behozott egy koromtól fekete kannát a tűzről, és bögrékbe töltötte ki nekik a sűrű, fekete kávét.
Nicholasszal elmerültek a falklandi háborút megelőző idők emlékeiben, amikor még egymás mellett harcoltak, Nicholas titkos katonai tanácsadóként, Mek pedig fiatal, Mengisztu diktatúrája ellen küzdő szabadságharcosként.
- De a háborúnak most már vége, Mek - jelentette ki végül nyomatékosan Nicholas. - A csata győzelemmel végződött. Miért vagy még mindig itt embereiddel a bozótban? Miért nem hízol és gazdagodsz te is Addiszban, mint a többiek?
- Addiszban, az ideiglenes kormányban még vannak ellenségeim, olyanok, mint Mengisztu. Ha már tőlük is megszabadultunk, akkor befejezem a bozótharcot.
Ezután Nicholasszal lelkes beszélgetésbe fogtak, melynek során olyan mélységben vitatták meg a bonyolult afrikai politikát, hogy Royan nem sokat értett belőle, mivel mit sem tudott azokról a személyiségekről, akikről szó volt. Nemigen tudta követni azokat a finomságokat sem, amiket a több ezer éve tartó vallási és törzsi előítéletek és türelmetlenség problémái jelentettek. Ettől függetlenül lenyűgözte Nicholas tudása, hogy mennyire jól érti a helyzetet, és az, ahogy egy olyan ember, mint Mek Nimmur, kikéri a véleményét és meghallgatja a tanácsát.
Végül Nicholas megkérdezte Meket: - Tehát most már az etióp határon túlra is kiterjesztettétek a harcot? Szudánban is működtök?
- Szudánban már húsz éve folyik a küzdelem - mondta Mek. - A déli keresztények az őket üldöző, zaklató északi muzulmánok ellen harcolnak...
- Ezzel én is tisztában vagyok, Mek. De az nem Etiópia. Az nem a te háborúd.
- Ők is keresztények és szenvednek, igazságtalanság érte őket. Én katona vagyok és keresztény. Hát hogy ne lenne az én háborúm. – Tessay mohón itta Mek minden szavát, és most egyetértőén bólintott, miközben szemében sötéten, ünnepélyesen csillogott a hős iránti imádat.
- Alto Mek Krisztus és az egyszerű emberek jogainak védelmezője - mondta Tessay Nicholasnak, áhítattal teli hangon.
- És imádja a jó kis csetepatékat - nevetett Nicholas, azzal szeretetteljesen vállon bokszolta a gerillavezért. Ez egy ismerős mozdulat volt, mely errefelé könnyen sértő lehet, de Mek nem bántódott meg, hanem visszanevetett rá.
- És te mi járatban vagy itt, Nicholas, ha már nem vagy katona? Volt idő, amikor te is imádtad a jó kis csetepatékat.
- Én teljesen megváltoztam. Már nem harcolok. Azért jöttem az Abbai-szurdokba, hogy dik-dikre vadásszam.
- Dik-dikre? - meredt rá Mek Nimmur hitetlenül, majd harsogva nevetni kezdett. - Na, én ezt nem hiszem. Te nem azért jöttél. Nem dik-dikről van itt szó. Te készülsz valamire.
- De hát ez az igazság.
- Hazudsz, Nicholas. Sosem tudtál hazudni nekem. Ahhoz én túlságosan jól ismerlek. Te készülsz valamire. Majd elmondod, ha szükséged lesz a segítségemre.
- És te még mindig segíteni fogsz nekem?
- Hát persze. Kétszer megmentetted az életemet.
- Egyszer - mondta Nicholas.
- Az egyszer is elég - mondta Mek Nimmur.
Miközben beszélgettek, a nap lenyugodott.
- Ma éjszakára természetesen a vendégeim - mondta nekik szertartásos udvariassággal Mek Nimmur. - Holnap visszakísérem önöket a Szt. Frumentius kolostornál lévő táborukba. Én is oda tartok. Embereimmel a kolostorba megyünk, hogy részt vegyünk a Timkat ünnepén. Az apát, Jali Hora a barátom és szövetségesem.
- A kolostor meg nagy valószínűséggel a rejtett bázisod. A szerzeteseket használod az ellátmány meg az értesülések beszerzésére. Igazam van?
- Túlságosan jól ismersz engem, Nicholas - csóválta a fejét gyászos képpel Mek Nimmur. - Szinte mindent tőled tanultam, úgyhogy miért ne találhatnád ki a stratégiámat? A kolostor tökéletes hadműveleti bázis. Elég közel van a határhoz... - hirtelen mosolyogva elhallgatott. - De neked aztán ezt végképp nem kell elmagyaráznom.
Mek építtetett embereivel egy éjszakai fedezéket Nicholas és Royan számára, és fűből puha fekhelyet is készíttetett nekik. Szorosan egymás mellett feküdtek a hevenyészett tető alatt. Az éjszaka fülledt volt, így aztán egyáltalán nem hiányolták takaróikat. Nicholasnál volt egy tubus rovarriasztó krém, hogy távoltarthassák maguktól a szúnyogokat.
Miután elhelyezkedtek fűágyukon, a fejük elég közel volt egymáshoz ahhoz, hogy csöndesen beszélgethessenek. Amikor Nicholas elfordította a fejét, látta Mek Nimmur és Tessay sötét körvonalait, amint még mindig együtt üldögélnek a tűz mellett.
- Az etióp lányok mások, mint az arabok, vagy a legtöbb afrikai nő. - Royan is a másik párt figyelte. - Egyetlen arab lány se merne így egyedül maradni egy férfivel. Különösen akkor, ha már ráadásul férjnél van.
- Bárhonnan is nézzük, szép pár, átkozottul jól mutatnak együtt - jelentette ki Nicholas. - Sok szerencsét kívánok nekik. Tessaynek ebből mostanság nemigen jutott ki - épp itt az ideje.
Nicholas megfordította a fejét és Royan arcába nézett: - És maga, Royan, maga kicsoda? Egy szemérmes, engedelmes arab lány, vagy egy független, öntudatos nyugati?
- Egyrészt még korai, ugyanakkor túl késő van az ilyen típusú, intim kérdésekhez - mondta Royan, miközben megfordult és a hátát mutatta neki.
- Ma este tehát ragaszkodunk a formaságokhoz! Jó éjszakát, Woizero Royan.
- Jó éjszakát, Alto Nicholas - válaszolt Royan, miközben nem fordult a férfi felé, így Nicholas nem láthatta, hogy mosolyog.

A gerillamenet másnap már pirkadat előtt útnak indult. Teljes harci rendben meneteltek, felderítők jártak előttük, és oldal véd fedezte az ösvény mindkét oldalát.
- A hadsereg csak nagy ritkán ereszkedik le ide a szurdokba, de mi mindig készen állunk, amikor lejönnek - magyarázta nekik Mek Nimmur. - Igyekszünk szívélyes fogadtatást nyújtani nekik.
Tessay Mek Nimmurt figyelte, miközben az beszélt; valójában egész reggel, szinte egy pillanatra se vette le róla a szemét. Most halkan dünnyögve azt mondta Royannak: - Igazán nagy ember, olyan férfi, aki tán ezer éve először egyesíthetné földünket. Oly semminek érzem magam mellette, és mégis ismét fiatal lány vagyok, tele örömmel és reménnyel.
Az út vissza a kolostorhoz a teljes délelőttöt igénybe vette. Amikor a Dandera folyóhoz értek, Mek Nimmur embereivel visszavonult az ösvényről a sűrűbe, közben egy felderítőt előreküldött. Egyórányi várakozás után csapatnyi akolitus jött fel a kolostorból, mindegyik egy-egy nagy csomagot egyensúlyozott a fején.
Mély tisztelettel üdvözölték Meket, majd átadták a csomagokat embereinek, és máris indultak vissza az Abbai szurdokába.
A csomagokban papi shamma, fejkendő és szandál volt. Mek emberei levették terepszín gyakorlóruháikat és átöltöztek ezekbe az öltözékekbe, melyek a hitelesség kedvéért mind viseltesek és piszkosak voltak. A köntös alatt csupán kézifegyvereiket vitték magukkal. A többi fegyvert és felszerelést egy mészkőbarlangban rejtették el, és otthagytak egy kis osztagot őrségben.
Egy csapatnyi szerzetesként tették meg az utolsó néhány mérföldet a kolostorig, ahol a közösség boldogan üdvözölte őket. Itt Nicholas meg a két nő elvált Mektől, és elindultak a meredek ösvényen fölfelé, a vadfügeligethez. Borisz már várta őket, dühösen és tehetetlenül járkált a táborban.
- Hol a pokolban voltál, asszony? - mordult rá Tessayre. Csak nem egész éjjel kurválkodtál?
- Tegnap este eltévedtünk - adta be azt a történetet Nicholas, amiben Mek Nimmurral megegyeztek, hogy megőrizzék biztonságát. Borisz nem az az ember, akiben meg lehet bízni. - Aztán ma reggel talált ránk egy csapatnyi szerzetes a kolostorból. Ők vezettek vissza minket.
- És maga lenne a nagy vadász, a nagy nyomolvasó? gúnyolódott vele Borisz. - Nincs szüksége rá, hogy én vezessem, mi? Aztán meg szépen eltéved, igaz, angol? Most már értem, hogy miért akar csak dik-diket lőni. - Röhögni kezdett, de a vidámságnak jele sem látszott rajta, majd halotthalvány szemével Tessayre nézett. - Veled majd később tárgyalok, asszony. Eredj és nézz az étel után.
A forróság ellenére Nicholas és Royan is éhes volt. Tessay rövid időn belül ízletes, hideg ebédet szolgált fel nekik a fügefák árnyékában. Nicholas nem kért a borból, amivel Borisz kínálta.
- Délután ismét ki akarok menni vadászni. Majd egy teljes napot veszítettem.
- Akarja, hogy ezúttal fogjam a kezét, angol? Nehogy ismét eltévedjen?
- Kösz, öregfiú, de azt hiszem, magam is elboldogulok. Miközben ettek, Nicholas megbökte Royant: - Az imádója megérkezett.
Fejével Tamre suta, hórihorgas alakja felé intett, aki csöndesen lopakodott be a táborba és most a konyhakunyhó közelében ült. Amint Royan ránézett, arcán rajongó, idióta mosoly jelent meg, fejével biccentett, miközben félszeg izgalommal fészkelődött.
- Én nem megyek magával ma délután - mondta Royan csöndesen Nicholasnak, amikor Borisz nem figyelt rájuk. - Azt hiszem, baj lesz köztük. Itt akarok maradni Tessayvel. Vigye magával Tamrét.
- Szavamra, ez aztán a csodálatos alternatíva. Egész életemben erre a pillanatra vártam. - De amikor felvette a puskáját meg a csomagját, intett a fiúnak, hogy kövesse. Tamre izgatottan nézett körül, Royant kereste, de Royan benn volt a kunyhójában. Végül aztán lassan, vonakodva követte Nicholast felfelé a völgybe.
- Vigyél át a folyó túloldalára - mondta a fiúnak. - Mutasd meg nekem, hogyan lehet eljutni oda, ahol a szent állat lakik. - Tamre erre felvidult és csoszogó ügetéssel vezette át Nicholast a rózsaszín szikla alatti függőhídon.
Egy órán át követték az ösvényt, de aztán az is lassanként elfogyott és az erózió faragta hegyek között nehéz, egyenetlen terepbe torkollott. Tamre rendíthetetlenül ment tovább, belevetette magát a tüskés bozótba, és vagy két órán át másztak sziklás gerinceken és tövisekkel teli völgyeken át.
- Most már értem, miért nem akartad erre hozni Royant dünnyögte Nicholas. Csupasz karját a tüskék felsebezték, és nadrágja szára vagy egy tucatnyi helyen szétszakadt. Mindazonáltal az emlékezetébe véste az utat, és tudta, hogy minden nehézség nélkül visszatalálna.
Végül felmásztak egy újabb gerincre, ahol Tamre megállt és lemutatott a túloldalon. Nicholas látta alattuk a hasadékot és azt a kis nyílt tisztást, ahol a dik-dik-forrás ered. Felismerte még azt a tövises fát is a Dandera túlpartján, mely alatt ültek, amikor Mek emberei meglepték őket.
Pihent néhány percet, és kortyintott egy kis vizet a kulacsból, mielőtt átadta volna Tamrénak. - Ez itt egy szerzetes, az Isten szerelmére - nyugtatgatta magát. - Ez a kis nyomorult csak nem lehet AIDS-es? - De azért alaposan megtörölgette a kulacs száját, amikor Tamre visszaadta neki.
Mielőtt elindultak volna lefelé a lejtőn, még egyszer ellenőrizte Rigby puskáját, és lefújta a port a távcső lencséjéről. Aztán ezen keresztül benézett egy dik-dik méretű sziklát a lejtő lábánál, miközben a teleszkópot a legkisebb nagyításra állította. Most már felkészült rá, hogy a sűrű bozótban közelről adhasson le egy gyors lövést. Amikor végre megfelelőnek találta, betöltött egy sorozatot, biztosította a fegyvert, majd felállt.
- Maradj mögöttem - mondta a fiúnak. - És mindig azt csináld, amit én.
Lassan elindult lefelé, miközben néhány lépésenként megmegállt, hogy ellenőrizze a bozótot maga előtt és oldalt is, mindkét irányban. Amikor elérték a forrást, körülötte a föld nedves volt és puha. Sok állat és madár járt ide inni. Felismerte a kudu és a bozótantilop nyomait, de ezek közt ott volt prédájának apró, szív alakú nyoma is.
Nesztelenül haladt tovább és a bozót szélén talált egy trágyadombot, mellyel a dik-dik szokta megjelölni saját területét. Az őzsörét méretű bogyókból álló kupac egyre nagyobb lett, valahányszor a kis antilop visszatért erre a helyre.
Mostanra Nicholast már teljesen a hatalmába kerítette a vadászat. Korábbi sikertelen próbálkozásai csak még jobban felajzották. Olyan erőteljesen összpontosított, mintha legalábbis egy emberevő oroszlánt követne. Lépésről lépésre óvakodott, és minduntalan gondosan szemügyre vette a földet, mielőtt lábát letette volna, nehogy egy száraz ágra vagy zörgő levélre lépjen, a szeme pedig jóval fürgébben mozgott, mint a lába, észrevett minden mozgást, minden színárnyalatot a tüskés bozótban.
Fülének rezzenése árulta el a kis állatot. Félig az árnyékban állt, vöröses bundája beleolvadt a mögötte lévő száraz ágakba, és mozdulatlan volt, mintha mahagónifából faragták volna. Csupán az az aprócska mozdulat árulta el. Annyira közel volt hozzá, hogy Nicholas látta csillogó, onixszín szemében a visszaverődő fényt, majd azt is, amint megnyúlt orrát nyugtalanul ráncolja. Érezte a veszélyt, de nem tudta, honnan jön.
Nicholas lassan, fájdalmasan lassan emelte vállához a Rigbyt. A távcsövön át egyenként látott minden szőrszálat, ami a felálló fülek és a tőrszerűen hegyes kis fekete szarvak közt volt. Az irányzékot a nyak és a fej találkozási pontjára fordította. Szeretett volna minél kevesebb kárt tenni az állat irhájában, hogy könnyebb legyen majd kitömni.
- Ez a szent állat. Dicsőség Istennek és Keresztelő Szent Jánosnak! - kiáltotta mellette Tamre hangosan, és szeme előtt összekulcsolt kézzel térdre hullt.
A dik-dik, mint valami kis barna füstpamacs, úgy úszott ki a lencse látóteréből, és csak egy halk zizzenés hallatszott a bozótból, ahogy elmenekült. Nicholas lassan leeresztette a puskát és lenézett a fiúra. Még mindig térdelt és hálaadó imákat hadart.
- Szép munka. Azt hiszem, Woizero Royan fogadott fel téged erre - mondta angolul. Aztán lenyúlt, talpra rántotta a fiút és arabra váltott. - Most itt maradsz. Nem mozdulsz innen. Nem beszélsz. Még levegőt is csak nagyon-nagyon halkan veszel, amíg vissza nem jövök érted. Ha egyetlen kis imát is ki mersz ejteni a szádon, míg vissza nem tértem, akkor személyesen gondoskodom róla, hogy elindulj azon az úton, mely a mennyország kapujához, Szent Péterhez vezet. Megértetted?
Egyedül ment előre, de ekkorra már a kis antilop alaposan megriadt. Nicholas még kétszer látta, de épp csak egy-egy pillanatra azt a vörösesbarna villanást, amit szinte teljesen eltakart a bozót. Ott állt és keserű átkokat szórt a szerzetesfiúra, miközben hallgatta az apró paták koppanását a száraz földön, ahogy a kis állat sebesen, egyre mélyebben vette be magát a sűrűbe. Végül aznapra kénytelen volt felhagyni a vadászattal.
Már jócskán besötétedett, mire Tamréval visszaértek a táborba. Amint Nicholas belépett a tűz fénykörébe, Royan elésietett.
- Mi történt? - kérdezte. - Újból látta a dik-diket?
- Ne engem kérdezzen. Kérdezze a cinkosát. Elijesztette. Nagy valószínűséggel még most is rohan.
- Tamre, remek fiatalember vagy, és én nagyon büszke vagyok rád - mondta neki. A fiú ugrándozott, akár egy kiskutya és boldogan vigyorgott örömében, hogy Royan megdicsérte, majd sietős léptekkel elindult az ösvényen lefelé, a kolostorhoz.
Royan annyira elégedett volt a vadászat kimenetelével, hogy saját kezűleg töltött ki egy whiskyt Nicholasnak, és odavitte neki, miközben a férfi fáradtan lerogyott a tűz mellett.
Nicholas belekóstolt, majd összerázkódott: - Sose hagyd, hogy egy antialkoholista töltsön neked. Ilyen kemény kézzel nyugodtan részt vehetne egy fatörzslökő versenyben, vagy elmehetne patkolókovácsnak. - De azért, kifogásai ellenére, óvatosan ismét kortyintott egyet.
Royan leült mellé és izgatottan matatott, de beletelt egy kis időbe, mire Nicholas észrevette nyugtalanságát.
- Mi a baj? Valami nagyon piszkálja a csőrét.
Royan óvatosan Borisz felé pillantott, aki a tűz túlsó oldalán ült, majd suttogóra fogta a hangját, és egészen Nicholashoz hajolva, arabul beszélt.
- Tessayvel délután lementünk a kolostorba, hogy meglátogassuk Mek Nimmurt. Tessay megkért, hogy menjek vele, arra az esetre, ha Borisz - nos tudja, hogy mire gondolok.
- Van valami halvány elképzelésem róla. Maga volt a gardedám. - Nicholas ismét belekortyintott a whiskybe, majd felszisszent. Hangosan fújta ki a levegőt, a hangja pedig egészen fátyolos volt. - Folytassa - mondta Royannak.
- Egy bizonyos ponton, még mielőtt kettesben hagytam volna őket, a Timkat ünnepről beszélgettünk. Az ötödik napon az apát leviszi a tabotot az Abbaihoz. Mek azt mondja, hogy van egy ösvény a sziklában, mely levezet a vízhez.
- Igen, ezt mi is tudjuk.
- De most jön az érdekes rész - ezt viszont nem tudja. Mindenki csatlakozik a menethez, mely levonul a folyóhoz. Mindenki. Az apát, az összes pap, az akolitusok, az összes igaz hívő, még Mek és emberei is mind lemennek a folyóhoz és ott töltik az éjszakát is. Egy teljes napon és éjszakán át a kolostor lakatlan. Üres. Egy lélek sincs ott.
Nicholas Royanra meredt a pohara fölött, majd lassan mosolyogni kezdett: - Nos ez valóban nagyon érdekes - ismerte el.
- Ne felejtse el, hogy magával megyek - mondta neki Royan szigorúan. - Még csak gondolni se merjen arra, hogy engem kihagy belőle.

Aznap este, vacsora után Nicholas ismét bement Royan kunyhójába. Ez volt a táborban az egyetlen hely, ahol biztosak lehettek benne, hogy maguk vannak, és nem hallgathatja ki őket senki. Mindazonáltal Nicholas ezúttal nem követte el azt a hibát, hogy Royan ágyára ült. Míg Royan az ágy végében kucorgott, Nicholas letelepedett vele szemben a zsámolyra.
- Mielőtt nekilátnánk a tervek elkészítésének, hadd tegyek fel egy kérdést. Gondolt a lehetséges következményekre?
- Úgy érti, hogy mi történik, ha a szerzetesek rajtakapnak minket? - kérdezte Royan.
- A legkevesebb, amire számíthatunk, hogy kiűznek a völgyből. Az apátnak rendkívül nagy a hatalma. A legrosszabb eset pedig az, hogy fizikailag is ránk támadnak - mondta neki Nicholas. - Ez vallásuk egyik legszentebb helye, és én nem becsülöm alá e tény fontosságát. Nagy veszély leselkedhet ránk. Elmehet egészen odáig, hogy egy kés kerül a bordáink közé, vagy valami gonosz dolog az ételünkbe.
- Elidegenítjük magunktól Tessayt is. Ő mélyen vallásos ismerte el Royan.
- Még ennél is fontosabb, hogy esetleg Mek Nimmurt is megbotránkoztatjuk. - Nicholast ez a gondolat láthatóan elszomorította. - Nem tudom, mit tenne, de nem hiszem, hogy barátságunk kiállná ezt a próbát.
Egy darabig mindketten hallgattak, azt az árat fontolgatták, amit esetleg fizetniük kell e vállalkozásért. A csöndet Nicholas törte meg.
- Meg aztán, végiggondolta-e a saját helyzetét? Végül is, ez a maga egyháza, amit megszentségtelenítenénk. Ön hívő keresztény. Képes rá, hogy igazolja ezt önmaga előtt?
- Én is gondolkodtam már ezen - ismerte el Royan. - És nem igazán örülök neki, de ez valójában nem az én egyházam. Ez a kopt kereszténység egy másik ága.
- Szőrszálhasogatás?
- Az egyiptomi egyház nem tagadja meg senkitől, hogy belépjen, akár a templom épületének legszentebb területére is. Nem érzem, hogy engem kötne az apát tilalma. Úgy érzem, hogy hívő keresztényként jogom van belépni a katedrális bármely részébe, ahová csak a kedvem tartja.
Nicholas halkan füttyentett egyet: - És még maga mondta nekem, hogy ügyvédnek kellett volna mennem.
- Kérem Nicky, ne. Az ilyesmivel nem szokás viccelődni. Én mindössze annyit tudok, hogy bármi történjen is, nekem mindenképp be kell jutnom oda. Még ha ezzel megsértem Tessayt, Meket és az egész papságot, akkor is meg kell tennem.
- Hagynia kéne, hogy én tegyem meg maga helyett – javasolta Nicholas. - Végső soron, én amúgy is egy vén pogány vagyok. Ilyen alapon ez mit sem változtat üdvözülésem esélyein. Mert hogy nincs is rá esélyem.
- Nem - rázta meg fejét Royan határozottan. - Ha van odabenn valami felirat vagy ehhez hasonló, akkor azt nekem látnom kell. Maga egészen jól olvassa a hieroglifákat, de nem olyan jól, mint én, a hieratikus írást viszont egyáltalán nem ismeri. A szakértő én vagyok - maga csak egy tehetséges amatőr. Szüksége van rám. Bemegyek magával.
- Rendben. Akkor ezt megbeszéltük - jelentette ki Nicholas. - Most pedig lássunk neki a tervezésnek. Jobb lesz, ha írunk egy listát arról a felszerelésről, amire szükségünk lehet. Elemlámpa, kés, Polaroid fényképezőgép, tartalék film...
- Műnyomópapír és puha ceruza, hogy lenyomatot vehessünk bármiféle feliratról - tette hozzá a listához Royan.
- A fenébe! - csettintett új javai bosszúsan Nicholas. – Ezt elfelejtettem, nem hoztam magammal.
- Látja, ezt mondtam. Amatőr. Én viszont hoztam. Későig beszélgettek, mígnem Nicholas az órájára pillantott és felállt.
- Már rég elmúlt éjfél. Ezek szerint bármelyik pillanatban úritökké változhatom. Jó éjt.
- Még két nap van addig, amíg a tabotot leviszik a folyóhoz. Addig nincs mit tennünk. Mik a tervei?
- Holnap újból kimegyek az után az átkozott kis Bambi után. Már kétszer bolondot csinált belőlem.
- Én is magával megyek - mondta Royan határozottan, és ez az egyszerű kijelentés mérhetetlen örömet okozott Nicholasnak.
- Feltéve, hogy Tamrét itthon hagyja - figyelmeztette Royant, miközben fejét lehajtva kilépett az ajtón.

Az aprócska antilop kilépett a tüskés bozót sűrűjéből, és a kora reggeli napfény megcsillant selymes bundáján. Szép egyenletesen haladt át a keskeny tisztáson.
Nicholas légzése felgyorsult az izgalomtól, ahogy követte puskájának távcsövén át. Nevetséges, hogy ennyire izgatott legyen, amikor egy ilyen szerény kis állatra vadászik, de korábbi kudarcai felcsigázták. Mindehhez még hozzájárult az a különös szenvedély, ami minden igazi gyűjtőt vezérel. Amióta elvesztette Rosalindot és a lányokat, minden energiáját a Quenton Park-i gyűjteménybe ölte. Most hirtelen rendkívül fontossá vált számára e példány megszerzése.
Mutatóujját könnyedén a ravasznak támasztotta. Addig nem lő, amíg a dik-dik meg nem áll. Még ez a lassú tempó is bizonytalanná teheti a lövést. Pontosan úgy kell elhelyezni a golyót, hogy gyorsan megölje, ugyanakkor a lehető legkisebb kárt tegye az állat bőrében.
Pontosan ezért töltötte meg a Rigbyt tömör, fémburkolatú lövedékellel - olyanokkal, melyek becsapódáskor nem robbannak, nem ütnek széles sebet, és a kimeneti nyílásnál sem szaggatnak nagy lyukat az állat irháján. Ezek a golyók olyan apró lyukat ütnek, akár egy ceruza, és ezt a múzeum állatkitömői teljesen el tudják tüntetni.
Érezte, hogy idegei pattanásig feszülnek, amint rádöbbent, hogy a dik-dik nem fog megállni a nyílt terepen. Egyenesen a tisztás túloldalán lévő, sűrű bozót felé tartott. Meglehet, hogy ez az utolsó esélye. Leküzdötte a kísértést, hogy rálőjön a mozgó célpontra, és meglehetősen nagy akaraterőre volt szükség ahhoz, hogy ujját ismét elvegye a ravaszról.
Az antilop a tüskés bozót falához ért, ám abban a pillanatban, még mielőtt eltűnt volna, hirtelen megállt és apró fejét bedugta az egyik alacsony bokor sűrűjébe. Az oldalát mutatta Nicholasnak, miközben rágcsálni kezdte a halványzöld, friss leveleket. Az állat feje nem látszott, így fel kellett hagynia eredeti szándékával. Az állat lapockája azonban teljesen szabadon volt. Nicholas tisztán látta a csont vonalát a csillogó, vörösesbarna bőr alatt. A dik-dik kissé ferdén állt, így tökéletes volt a szög ahhoz, hogy a lapocka mögött pontosan szíven találja.
A lencse fonálkeresztjét nyugodtan, pontosan arra a pontra irányította, majd meghúzta a ravaszt.
A lövés korbácsként hasított bele a nehéz, forró levegőbe, és az apró antilop a magasba szökkent, majd amint földet ért, teljes sebességgel száguldani kezdett. A tömör golyó, nem mint egy vadászkés, inkább mint egy hosszú, egyenes tőr, nem ütött akkorát, hogy a dik-diket feldöntse. A dik-dik leszegett fejjel, a szívet átütött golyó okozta, őrjöngő kétségbeeséssel száguldott el. Már halott volt, csupán a vérkeringésében lévő maradék kis oxigén űzte tovább.
- Jaj ne! Ne arra - kiáltott fel Nicholas, miközben felpattant. Az apró állat egyenesen a sziklahasadék szája felé rohant. Vakon kivetette magát az üres mélységbe és zuhanás közben megpördült a levegőben, majd eltűnt a szemük elől, lezuhant a Dandera folyó jó hatvan méter mély szakadékába.
- Hát ez rohadt egy balszerencse. - Nicholas átugrotta a bokrot, ami mögött elrejtőztek, és odarohant a szakadék széléhez. Royan követte, és mindketten a szédítő mélységet fürkészték.
- Ott van! - mutatott le Royan, Nicholas pedig rábólintott. - Igen, látom.
A tetem közvetlenül alattuk hevert egy kis sziklaszigeten a folyó közepén.
- Most mihez kezd? - kérdezte Royan.
- Le kell mennem érte. - Nicholas fölegyenesedett és hátralépett a peremtől. - Szerencsére még korán van. Rengeteg időnk van rá, hogy sötétedés előtt végezhessünk. Vissza kell mennem a táborba, hogy kötelet és segítséget hozzak.
Már délután volt, mire visszatértek Borisszal, a két nyomolvasóval és két állatnyúzóval. Négy köteg nejlonkötelet hoztak magukkal.
Nicholas kihajolt a szikla fölött és megkönnyebbülten dünnyögte: - Jó, a tetem még ott van. Lelki szemeim előtt már azt láttam, hogy elmosta a víz. - Felügyelte a nyomolvasókat, akik a tisztáson letekerték a kötelet.
- Két kötegre lesz szükségünk, hogy leérjen a szakadék aljára - becsülte meg, majd csatlakozott az emberekhez és gondosan nekilátott, hogy összekösse és maga ellenőrizze a csomókat. Ezután leeresztette a kötelet a szikláról, egészen addig, míg el nem érte a víz felszínét, majd visszahúzta és kiterjesztett karjával megmérte.
- Harminc öl. Az ötvenöt méter. Ilyen magasra nem fogok tudni visszamászni - mondta Borisznak. - Fel kell húzniuk az embereivel.
A kötél végét egy hurokkal az egyik masszív fa törzséhez erősítette. Ezután ismét alaposan ellenőrizte, megkérte mind a négy embert, a két nyomolvasót és a két nyúzót, hogy teljes súlyukkal feszüljenek neki.
- Ennek jónak kell lennie - jelentette ki, miközben levetkőzött, csak az ingét és keki sortját hagyta magán, lehúzta bakancsát is. A vállára vetett kötél végét klasszikus fogással a lába közé fogta, és a szikla pereméről hátrafelé kidőlt.
- Egy szárny és egy imádság kell, semmi több! - mondta, azzal hátrafelé kiugrott a szakadékba. Az esést úgy fékezte, hogy fokozatosan engedte utána válláról a kötelet, combjával tartotta testét, himbálódzott, akár az inga, és mindkét lábával elrúgta magát a sziklafaltól. Gyorsan ment lefelé, mígnem lába belelógott a sebesen folyó vízbe, és az áramlat megpörgette a kötél végén. Néhány méternyi hiányzott még, hogy elérje azt a kiálló sziklát, melyen a dik-dik hevert, ezért kénytelen volt beleugrani a vízbe. A kötél végét a foga között tartva, erőteljes karcsapásokkal küzdött a víz sodrása ellen, hogy úszva sikerüljön megtennie ezt a kis távolságot.
Felhúzódzkodott a szigetre, majd néhány pillanatig levegő után kapkodott, mielőtt megcsodálhatta volna a gyönyörű kis állatot, amit lelőtt. Érezte, hogy erőt vesz rajta a már oly ismerős szomorúság és bűntudat, ahogy végigsimított a csillogó bőrön, és szemügyre vette a tökéletes fejet azzal a rendkívüli orral. Mindazonáltal, nem most volt itt az ideje a megbánásnak és a vadász-lelkiismeret vizsgálgatásának.
A dik-dik négy lábát összefogta és erősen rákötözte a kötélre, majd hátralépett és felpillantott. Látta Borisz arcát, aki lefelé nézett rá.
- Húzzák fel! - kiáltotta, és a megbeszélt jel szerint, háromszor megrángatta a kötelet. A nyomolvasókat nem látta, de a kötél megfeszült, majd a dik-dik felemelkedett a szigetről és szaggatottan elindult felfelé a szakadék fala mentén. Nicholas nyugtalanul figyelte. Volt egy pillanat, a tetem már az út kétharmad részéig feljutott, amikor úgy tűnt, hogy a kötél beakadt, de aztán kiszabadult és kúszott tovább felfelé a sziklán.
Végül a dik-dik eltűnt a szeme elől, majd hosszú ideig kellett várnia, mire a kötél vége ismét megjelent a hasadékban. Borisznak volt annyi esze, hogy súlyként egy emberi fej nagyságú, kerek követ kötözött rá, majd a szikla tetején csüngve figyelte a kötél útját és jelzett embereinek, merre irányítsák a kötelet.
Amikor a kötél vége elérte a víz felszínét, Nicholasnak túl messze volt. Föntről Borisz himbálni kezdte, míg oda nem lendült Nicholashoz, hogy elkaphassa. Nicholas egy hurkot kötött a kötél végére és a hónalja alá csúsztatta. Aztán felnézett Boriszra.
- Húzzák! - kiáltotta és háromszor megrángatta a kötelet. A kötél megfeszült, majd Nicholas felemelkedett. Pörgött és forgott a kötél végén. Aztán, ahogy feljebb emelkedett, közeledett a szakadék falának kiugró sziklájához, melyet meztelen lábával védett ki és így megállította a forgást is. Úgy tizenöt méternyire lehetett a sziklafal tetejétől, amikor hirtelen megállt és tehetetlenül csüngött a levegőben.
- Mi történt? - kiáltott fel Borisznak.
- Ez a rohadt kötél beszorult - kiáltotta vissza Borisz. Látja, hogy hol akadt meg?
Nicholas felnézett és rájött, hogy a kötél bepördült a szikla egy hosszanti repedésébe, valószínűleg ugyanabba, mely csaknem megállította a dik-diket is. Az ő súlya azonban csaknem ötször akkora, mint a kis antilopé, így a kötél nyilván sokkal mélyebben nyomódott be a repedésbe.
Ott csüngött a levegőben, alatta pedig majd harminc méteres mélység tátongott.
- Próbálja meg kibillenteni magát! - kiáltott le neki Borisz. Nicholas engedelmesen elrúgta magát a faltól és testét mozgatva próbálta meg kiszabadítani a kötelet. Addig kínlódott, mígnem a veríték már a szemébe csörgött, és a kötél véresre horzsolta a hónalját.
- Nem megy - kiáltott fel Borisznak. - Próbálják meg nagy erővel kirántani!
Ezután egy kis szünet következett, majd látta, hogy a repedés fölött a kötél megfeszül, akár a vas, amint odafönn öt erős férfi minden erejével nekifeszül. Hallotta a nyomolvasók munkadalát, amint teljes súlyukkal, együttes erővel húzzák a kötelet. 
A repedés alatt a kötél nem mozdult. Keményen beszorult, és ekkor már tudta, hogy nem fogják tudni kiszabadítani. Lenézett. Úgy tűnt, a víz harminc méternél sokkal mélyebben van alatta.
- A zuhanó emberi test végsebessége óránként kétszáznegyven kilométer - figyelmeztette önmagát. Ilyen sebességnél a víz olyan, mint a beton. - Az én sebességem még nem lesz ekkora, amikor leérek, igaz? – próbálta nyugtatni magát.
Ismét felnézett. Odafönn az emberek még mindig teljes erejükkel és súlyukkal húzták a kötelet. Abban a pillanatban a nejlon kötél egyik szálát elvágta a sziklarepedés éles széle, és kezdett kibomolni, akár egy hosszú, zöld féreg.
- Állj! Ne húzzák! - rikoltotta Nicholas. - Hagyják abba! – De most már Boriszt sem látta. Ő is beállt a nyomolvasók közé, hogy még nagyobb erővel húzhassák a kötelet.
A második szál is levált, szétfoszlott. Most már csupán egyetlen szál tartotta.
Rádöbbent, hogy az is bármely pillanatban elszakadhat. - Borisz, te kétbalkezes barom, ne húzd már! - De a hangja nem ért fel az oroszig, és ekkor egy pukkanással, mintha egy pezsgősdugó repült volna ki, a kötél harmadik és egyben utolsó szála is elszakadt.
Nicholas zuhant lefelé, miközben a szétszakadt kötél szabad vége a feje fölött repkedett. Mindkét karját egyenesen felfelé lendítette, hogy irányítani tudja röptét, és lábát megfeszítve teste ívben hajlott, hogy lábfeje érje elsőként a víz felszínét.
Eszébe jutott az alatta lévő sziget. Vajon sikerül-e elkerülnie a vörös szikla kiálló agyarait, vagy belezuhan és altestének minden csontját darabokra zúzzál Nem mert lenézni, hogy kiderítse, mivel így esésének iránya megváltozhat és megpördülhet a levegőben. Ha nem függőlegesen csapódik a vízbe, akkor összezúzhatja a bordáit, vagy elpattan a gerincoszlopa.
Az esés sebességétől úgy érezte, mintha a gyomra a torkába nyomult volna, és vett még egy utolsó mély levegőt, mielőtt lába a vízbe csapódott volna. Az ütés ereje döbbenetes volt. Végigszáguldott gerincoszlopán, egészen a koponyájáig úgy, hogy fogai összecsattantak, és fénylő csillagok villództak a szeme előtt. A folyó elnyelte. Egyre mélyebbre süllyed, de még mindig olyan sebességgel, hogy amikor a folyómeder sziklás fenekére ért, lába akkorát zökkent, hogy csípője is beleremegett. Érezte, hogy a térde megroggyan, és azt hitte, hogy mindkét lába eltörött.
A becsapódás ereje kiszorította tüdejéből a levegőt, így a légszomj volt az, ami arra késztette, hogy elrugaszkodjon a fenéktől, és ekkor, legnagyobb megkönnyebbülésére rájött, hogy mindkét lába sértetlen. Sípolva, köhögve tört a felszínre, és ekkor vette észre, hogy mindössze egy testhossznyival kerülte el a szigetet. Mindenesetre ekkorra az áramlat már jócskán elsodorta onnan.
Taposta a sebesen száguldó vizet, majd pislogva kinyitotta a szemét és gyorsan körülnézett. A szakadék fala gyorsan siklott el mellette, és sebességét úgy tíz csomó körülinek becsülte - ami elég gyors ahhoz, hogy csontját törje, ha egy sziklának sodródik. Ahogy erre gondolt, egy újabb kis sziget villant el mellette, olyan közel, hogy szinte megérinthette volna. A hátára fordult és lábát előrenyújtotta, hogy kivédhesse, ha egy újabb szikla kerülne az útjába.
- Most aztán végig kell menned - mondta magának komoran. – Innen csak egy kiút van, ha végigmész az aljáig.
Megpróbálta kiszámítani, milyen messze lehet attól a ponttól, ahol a folyó a rózsaszín kőíven át kizúdul a hasadékból, mennyit kell még úsznia.
Legalább három, vagy négy mérföld, és a folyó jó háromszáz méteres mélységbe zúdul alá. Nyilván sebes sodrású szakaszok, esetleg vízesések lehetnek még addig előttem - állapította meg. - Innen nem néz ki valami biztatónak a dolog. Azt mondanám, három az egyhez az esélyed arra, hogy átjuss, anélkül, hogy ne hagynál némi bőrt és húscafatot magad után a sziklákon.
Felnézett. A sziklafalak mindkét oldalról annyira behajoltak, hogy helyenként szinte összezáródtak a feje felett. A kék égből csupán egy keskeny csík látszott, odalenn a mélység nyirkos volt és homályos. Az idők folyamán a víz kivájta a sziklát, ahogy utat tört magának.
- Átkozott szerencse, hogy ez most épp a száraz évszak. Milyen lehet itt lenn az esős évszakban? - tűnődött. Felnézett és a feje fölött úgy öt-hat méternyire látta az áradó folyó vízszintjének jelét a sziklafalon.
Ennek láttán összeborzadt, majd ismét lenézett és az előtte álló folyószakaszra összpontosított. Mostanra már normálisan lélegzett és ellenőrizte magán a sérüléseket. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy néhány horzsolástól meg egy kis térdficamtól eltekintve nem sérült meg. A végtagjai megfelelően működtek, és amikor oldalra úszott néhány tempót, hogy elkerüljön egy újabb sziklát, érezte, hogy még fájó térde sem hagyja cserben.
Fokozatosan ráébredt, hogy valami új hangot hall a kanyonban. Ez valami tompa dübörgés volt, ami egyre erősödött, ahogy sebesen sodródott tovább. A szakadék falai egymásra hajoltak, a folyó egészen keskenyre szűkült, és a sodrás felgyorsult, mintha vizét összepréselték, összeszorították volna. A tompa dübörgés immár mennydörgő hanggá erősödött, mely fülsiketítőén visszhangzott a kanyonban.
Nicholas átfordult és minden erejét beleadva úszott a sodráson át keresztbe, amíg el nem érte a legközelebbi sziklafalat. Igyekezett valamiféle fogódzót keresni, valamit, amiben megkapaszkodhat, de a sziklát simára koptatta a folyó. Kétségbeesetten markolászó keze lecsúszott róla, és a folyó a fejében bömbölt. Látta, hogy körülötte a víz felszíne lapos lesz és sima, akár az üveg. Mint amikor egy ugrásra készülő ló hátracsapja a fülét, a folyó is előre érezte, mi vár rá.
Nicholas ellökte magát a sziklafaltól, hogy amennyire csak lehet, megpróbáljon mozgásteret biztosítani magának és lábát ismét előre, a sodrás irányába fordította. Hirtelen a levegő megnyílt alatta és kirepült az űrbe. Körülötte mindenütt tajtékzó, habzó vízfelhő töltötte be a teret, és egyensúlyát elveszítve úgy repült az áradattal, akár egy levél. A zuhanás mintha sosem akart volna véget érni, a gyomra szinte egészen a bordáihoz tapadt. Aztán ismét teljes erővel becsapódott, és mélyen a víz felszíne alá merült.
Nyomban elindult fölfelé, és hirtelen, torkában sípoló lélegzettel ismét a felszínre bukott. A szeme tele volt vízzel, de azért látta, hogy a vízesés alatt örvénylő víz fogságában van. A víz forgott, örvénylőn kavargott, méltóságteljesen támadt önmagára.
Ahogy megfordult, először látta a vízesés magas, fehérlő falát, mely lesodorta magával, majd még mindig forogva látta azt a keskeny kijáratot, melyen át a víz folytatja őrjöngő útját lefelé ebből a medencéből. Pillanatnyilag azonban biztonságban volt itt a vízesés alatti, csöndesen örvénylő vízben. Az áramlat a medence fala felé, a lezúduló víz ernyője alá sodorta. Kinyúlt és megkapaszkodott egy a sziklafal repedéséből kinőtt, mohos páfrányban.
Itt végre pihenhetett egy kicsit, és végiggondolhatta helyzetét. Mindazonáltal nem tartott soká, hogy rájöjjön, a szakadékból csupán egyetlen módon juthat ki, úgy, ha követi a folyó útját, és vállalja a kockázatot, bármi is álljon előtte. Számíthat zuhatagokra, ha nem egy újabb vízesésre, olyanra, mint az, amelyik itt dübörög mellette.
Bárcsak ki lehetne jutni valahogy fölfelé a falon! Felnézett, de nyomban el is csüggedt, ahogy szemügyre vette a feje fölött mintegy katedrálisként összehajtó, magas falat.
Miközben felfelé meredt, megakadt valamin a szeme. Valamin, ami túlságosan szabályos, túlságosan rendezett volt ahhoz, hogy természetes legyen. Sötét jelzések futottak felfelé vízszintesen, kettős sorokban a sziklafalon, egészen a víz felszínétől a fal közel hatvan méternyi magasan lévő pereméig. Elengedte a páfrányt és kutyaúszással, lassan odaevickélt ahhoz a helyhez, ahol ezek a jelek a vízhez értek.
Ahogy odaért, rájött, hogy ezek olyan tíz centis mélyedések, melyeket merőlegesen vájtak a falba. A két sor egymástól kétszer olyan távol volt, mint kiterjesztett karja, és az egyik sor mélyedései vízszintesen pontosan egy vonalban voltak a másik sorban lévő szomszédjukkal.
Ahogy bedugta a kezét a hozzá legközelebb eső nyílásba, érezte, hogy könyékig beledughatja a karját. Ez a nyílás, lévén az áradási szint alatt helyezkedett el, sima volt és szélei lekoptak, de ahogy fölnézett a falon a vízjel fölé, látta, hogy azok sokkal tisztábban megőrizték eredeti formájukat. Széleik élesek és szögletesek voltak.
- A mindenit, milyen öregek lehetnek ezek, hogy ennyire elkoptak? - álmélkodott. - És hogy a fenébe jutott le ide bárki is, hogy bevágja őket?
Megkapaszkodott a hozzá legközelebb eső mélyedésben, és tanulmányozni kezdte a sziklafalba vájt rendszert. - Miért vállalná bárki is ezt a rettentő nagy munkát? - Hiába törte a fejét, nem jutott eszébe semmi, ami indokolná. - Kik csinálhatták? És mit akartak itt lenn? - Ez a rejtély izgalmasan titokzatos volt.
Aztán hirtelen valami máson akadt meg a szeme. Egy kör alakú mélyedés volt a sziklában, pontosan a két mélyedéssor között, a legmagasabb vízszint vonala felett. Onnan lentről tökéletesen kereknek tűnt - egy újabb forma, amit nem a természet alkotott.
Továbbevickélt, próbált egy olyan helyet keresni, ahonnan tisztábban láthatja. Valamiféle sziklába vésett jelnek tűnt, erősen emlékeztetett azokra a jelekre, amiket még az ókorban véstek a Nílust szegélyező lapos, fekete kövekre Asszuánnál, az első katarakta alatt, hogy mérhessék a folyó vizének áradási szintjét. De itt a fény túl gyönge volt, és a látószög sem volt megfelelő, hogy biztos lehessen benne, vajon tényleg emberi kéz alkotta-e, nem beszélve arról, hogy elolvassa, vagy akár csak felismerje azt a feliratot, vagy betűt, ami esetleg ott lehet e jelben.
Abban a reményben, hogy esetleg sikerül közelebb kerülnie hozzá, megpróbált a mélyedések segítségével felmászni. Nagy erőfeszítések árán, e vájatokat kéz- és lábtámaszként használva, sikerült kiemelkednie a vízből. De a mélyedések túl nagy távolságra voltak egymástól, így aztán nagy csobbanással visszaesett és még több vizet nyelt.
- Nyugi, fiacskám - még ki is kell úsznod innen. Nincs értelme kimeríteni magad. Majd visszajössz ide valamelyik nap, hogy alaposabban szemügyre vehesd azt az akármit ott fenn.
Ekkor döbbent csak rá, hogy milyen közel áll a teljes kimerüléshez. Ez a víz, mely a Choke-hegységből érkezett, még mindig hideg volt, őrizte magában a magas csúcsok havának emlékét. Annyira fázott, hogy már a foga is vacogott.
- Nem állsz távol a hipotermiától. Addig kell kijutnod innen, amíg még van hozzá erőd.
Kelletlenül ellökte magát a sziklafaltól, és a felé a keskeny nyílás felé évickélt, melyen át a Dandera folyó ismét rohanvást igyekezett, hogy csatlakozzon Nílus anyjához. Érezte, ahogy az áramlat elkapja, magával sodorja, és akkor nem úszott tovább, hagyta, hogy a víz vigye.
- Az ördög hullámvasútja! - mondta magának. - Csak száguld, rohan a mélybe le, s hogy hol áll meg, nem tudja senki se.
Az első zuhatagok megviselték. Olybá tűnt, sosem jut a végére, de aztán egyszerre csendesebb vizekre sodródott. A hátán lebegett, kihasználta ezt a kis pihenőt és felfelé nézett. Fény alig szűrődött be ide, mivel feje fölött a sziklák szinte teljesen összezárultak. A levegő nyirkos volt, sötét és bűzlött a denevérektől. Nemigen maradt azonban ideje arra, hogy környezetét tanulmányozza, mivel előtte a folyó ismét robajlón bömbölni kezdett. Lelkileg felkészült a tajtékzó víz támadására, majd lezúdult a következő meredek zuhatagon.
Egy idő múlva már nem tudta követni, vajon milyen messze sodródhatott és hány kataraktát sikerült túlélnie. Folyamatosan csatázott a hideg, a vízzel teli tüdő fájdalma ellen, küzdött feszülő izmaival és túlságosan igénybe vett inaival. A folyó rángatta, marcangolta.
Hirtelen megváltozott a fény. A magas sziklák mélyének homálya után ez olyan volt, mintha keresőreflektorral világítottak volna egyenesen a szemébe, és érezte, hogy a folyó ereje, kegyetlen vadsága csillapul. Belepislogott a vakító napfénybe, majd hátranézett, és látta, hogy a rózsaszín ív alatt a folyó egy ismerős szakaszához ért, melyet már Royannal felderítettek. Közeledett a kötélből készült függőhídhoz, és épp csak annyi ereje maradt, hogy ernyedten a híd alatti, fehér homokkal borított kis partszakasz felé evickéljen. Egy bolyhos, megtépázott kötéldarab a vízre lógott, amit sikerült elkapnia, ahogy elsodródott mellette, és ennek segítségével a part felé lendítette magát. Megpróbált teljesen kimászni, de arccal a homokba zuhant és kihányta azt a sok vizet, amit lenyelt. Olyan jó érzés volt, hogy minden erőfeszítés nélkül, nyugodtan heverhet, pihenhet. Testének alsó része még a vízben maradt, de nem volt már se ereje, se kedve ahhoz, hogy kivonszolja magát.
- Élek - álmélkodott, majd olyan állapotba került, mely félúton volt valahol az álom és az eszméletlenség között.
Sejtelme sem volt, vajon mennyi ideig heverhetett így, de amikor azt érezte, hogy egy kéz rázza a vállát és egy hang halkan szólongatja, mérges lett, hogy pihenését megzavarják.
- Effendi, ébredjen! Keresik. A gyönyörű Woizero keresi magát.
Nicholas hatalmas erőfeszítéssel felemelkedett, majd lassan felült. Tamre térdelt fölötte, vigyorgott és a fejét csóválta.
- Kérem, effendi, jöjjön velem. A Woizero a túloldalon kutatja át a folyópartot. Sír és a nevét kiáltozza - mondta neki Tamre. Nicholas még soha nem találkozott ilyen emberrel, aki képes rá, hogy az arca nyugtalanságot tükrözzön, ugyanakkor vigyorogni tudjon. Nicholas a fiú mögé nézett és látta, hogy már késő délutánra jár az idő, mivel a nap kövéren, vörösen izzott a szakadék száján.
Nicholas, még mindig a homokban ülve, ellenőrizte önmagát, hogy számba vehesse sérüléseit. Fájt minden izma, a lábán meg a karján mély karcolások és horzsolások, de törött csontot nem talált. És bár volt egy fájdalmas púp oldalt a fején, ott, ahol egy sziklának ütődött, az agya tiszta volt.
- Segíts fel! - mondta Tamrénak. A fiú vállát Nicholas hóna alá csúsztatta, oda, ahol a kötél felsebezte, majd nekiveselkedett és talpra állította. Kettesben felküzdötték magukat a partról az ösvényre, majd lassan átbicegtek a himbálódzó hídon.
Alig ért át a túlpartra, amikor közvetlen közelből egy boldog kiáltás hallatszott.
- Nicky! Jaj édes Istenem! Hát megmenekültél! - Royan futott lefelé az ösvényen és átölelte. - Rettenetesen kétségbe voltam esve. Azt hittem, hogy... - hirtelen elhallgatott, majd Nicholast kartávolságnyira tolta magától és végignézett rajta. - Jól vagy? Azt hittem, hogy összezúzott testtel találunk rád...
- Ismerhetsz - vigyorgott rá Nicholas és igyekezett, hogy ne sántikáljon. - Daliás vagyok és golyóálló, avagy csalánba nem üt a mennykő. Ilyen könnyen nem fogsz megszabadulni tőlem. Az egészet csak azért csináltam, hogy ezt az ölelést kicsikarjam belőled.
Royan sietve elengedte. - Nehogy bármit is belemagyarázz ebbe. Én mindig kedves vagyok az összevert kiskutyákkal meg a többi állattal. - Mosolya azonban cáfolta szavait. Mindenesetre jó egy darabban viszontlátni, Nicky.
- Hol van Borisz? - kérdezte Nicholas.
- A nyomolvasókkal lejjebb fésüli át a folyópartot. Azt hiszem, már alig várja, hogy megtalálja a holttestedet.
- Mit csinált a dik-dikemmel?
- Nyilván nem eshetett komolyabb bajod, ha most ez a legfőbb gondod. A nyúzok levitték a táborba.
- A fenébe! Magamnak kell felügyelnem a zsákmány nyúzását és a bőr kikészítését. A végén még tönkreteszik! - Karjával átfogta Tamre vállát. - Gyerünk, fiacskám! Lássuk, tudok-e ügetni.
Nicholas tudta, hogy ebben a melegben a kis antilop teteme gyorsan bomlásnak indul, és a szőr kihullik az irhából, ha nem kezelik le nyomban. Már így is túl sok idő telt el, és egy kitömésre szánt irha előkészítése hosszadalmas és nagy gyakorlatot igénylő munka.
Már besötétedett, mire bebicegtek a táborba. Nicholas arabul a nyúzókért kiáltott.
- Ya, Kif! Ya, Salin! - és miután futva előjöttek kunyhóikból, Nicholas nyugtalanul megkérdezte: - Elkezdtétek már?
- Még nem, effendi. Először vacsoráztunk.
- Ez egyszer a falánkság erénnyé magasztosult. Hozzá ne nyúljatok, amíg én ott nem vagyok. Amíg várakoztok, kerítsetek egy gázlámpát! - Bebicegett kunyhójába, olyan gyorsan, amennyire csak a fájdalom engedte. Levetkőzött, merkurokrómmal lekezelte látható sérüléseit és tiszta, száraz ruhát vett fel, majd addig turkált a táskájában, míg meg nem találta azt a feltekert tasakot, amiben a kései voltak, aztán átsietett a nyúzókunyhóba.
A butángázlámpa vakító fehér fényében épp csak az első vágással végzett a dik-dik lábának belső oldalán és végig a hasán, amikor Borisz lépett be a kunyhóba.
- Jólesett az úszás, angol?
- Kifejezetten üdítő volt, köszönöm - mosolygott Nicholas. - Nem hiszem, hogy vissza akarná szívni szavait, amiket az én csíkos dik-dikemről mondott, igaz? - kérdezte szelíden. - Ilyen átkozott állat nem létezik, azt hiszem, valami ehhez hasonlót mondott.
- Olyan, mint egy patkány. Egy igazi vadász nem vacakol ilyen szeméttel - mondta Borisz nagyképűen. - Nos angol, most, hogy megvan a patkánya, talán vissza is mehetnénk Addiszba?
- Három hetet fizettem. Ez az én szafarim. Akkor megyünk, amikor én mondom - közölte vele Nicholas. Borisz morgott valamit az orra alatt, majd kihátrált a kunyhóból.
Nicholas gyorsan dolgozott. Kései különlegesek voltak, kifejezetten arra tervezték őket, hogy megkönnyítsék az ilyen finom munkát, és rendszeresen meg-megélesítette őket egy kerámia fenőkövön, míg olyan éle nem lett, hogy ha csak hozzáért, egy könnyed mozdulattal máris leborotválhatta a szőrt alkarjáról.
A lábakat úgy kellett megnyúzni, hogy az apró paták rajta maradjanak a bőrön. Mielőtt befejezte volna a munkának ezt a részét, egy újabb alak jelent meg a kunyhóban.
Papi shamma és fej kendő volt rajta, és amíg meg nem szólalt, Nicholas nem ismerte fel benne Mek Nimmurt.
- Hallom, Nicholas, hogy már megint kerested magadnak a bajt. Csak azért jöttem, hogy megbizonyosodjam róla, vajon élsz-e még. A kolostorban az a hír járta, hogy vízbe fulladtál, bár én tudtam, hogy ez nem lehetséges. Neked nem szokásod csak úgy meghalni.
- Remélem, igazad van, Mek - nevetett rá Nicholas. Mek leguggolt vele szemben. - Add ide az egyik késedet, és én majd befejezem itt a patákat. Gyorsabban megy, ha segítek.
Nicholas szó nélkül odaadta neki az egyik kést. Tudta, hogy Mek meg tudja csinálni, hisz évekkel ezelőtt ő tanította meg rá. Ha ketten dolgoznak az irhán, sokkal gyorsabban megy. Minél hamarabb lekerül a bőr, annál kisebb az esély, hogy bomlásnak indul.
Figyelmét most a fejre fordította. Ez volt a művelet legkényesebb része. A bőrt úgy kell lefejteni, mintha egy kesztyűt húznánk le, és a szemhéjat, az ajkakat, meg az orrcimpát belülről kell óvatosan lenyúzni. Talán a fület volt a legnehezebb egy darabban leemelni a porcogóról. Egy darabig egyetértő némasággal dolgoztak, végül Mek törte meg a csöndet.
- Mennyire ismered ezt a te oroszodat, Borisz Bruszilovot? - kérdezte.
- Akkor találkoztam vele először, amikor kiszálltam a repülőből. Egy barátom ajánlotta.
- Nem lehet valami jó barát. - Mek felnézett és az arca komor volt. - Azért jöttem, Nicholas, hogy figyelmeztesselek, vigyázz vele.
- Hallgatlak - mondta Nicholas csöndesen.
- '85-ben elkaptak Mengisztu pribékjei. Addisz mellett, a Kari Marx börtöntáborban tartottak fogva. Bruszilov volt ott az egyik vallató. Akkoriban még a KGB-nek dolgozott. A kedvenc fogása az volt, hogy annak a férfinak vagy nőnek, akit vallatott, a fenekébe dugta egy kompresszor nyomócsövét és kinyitotta a csapot. Úgy felfúvódtak, akár egy luftballon, aztán a beleik szétdurrantak. - Egy pillanatra elhallgatott, amíg átment a túloldalra, hogy a másik patához fogjon. - Nekem sikerült megmenekülnöm, még mielőtt engem is vallatóra foghatott volna. Amikor Mengisztu elmenekült, visszavonult és áttért a vadászatra. Nem tudom, hogy vehette rá Woizero Tessayt, hogy hozzámenjen, de ismervén ezt az embert, nem hiszem, hogy sok választása lehetett volna ebben az ügyben.
- Ami azt illeti, voltak gyanúim vele kapcsolatban - ismerte el Nicholas.
Egy darabig megint hallgattak, majd Mek odasúgta neki: - Azért jöttem, hogy megmondjam neked, lehet, hogy kénytelen leszek megölni.
Ezután egyikőjük sem szólt egy szót sem, mígnem Mek végzett a négy patával. Ekkor felállt. - Manapság az élet bizonytalan, Nicholas. Ha esetleg sietősen kéne távoznom, és nem lenne módom elbúcsúzni tőled, akkor van valaki Addiszban, aki továbbítja nekem az üzenetedet, ha bármikor szükséged lenne rám. A neve Maryam Kidane ezredes, a Honvédelmi Minisztériumban. Ő jó barát. A fedőnevem Fecske. Fogja tudni, hogy kiről beszélsz.
Gyorsan megölelték egymást. - Isten legyen veled! mondta Mek, azzal csöndesen elhagyta a kunyhót. Az éjszaka elnyelte köntösbe burkolt alakját, és Nicholas sokáig nézett utána az ajtóból, majd megfordult és befejezte a munkát.
Későre járt, mire bedörzsölte a bőr minden centijét kősó és kabra-oldat keverékével, hogy kikészítse és megvédje a húsbogár és más rovarok meg baktériumok pusztításától. Végül nedves oldalával felfelé leterítette a kunyhó padlójára, és rakott még kősót a nyers részekre.
A kunyhó falait dróthálóval erősítették meg, hogy távoltartsák a hiénákat. Ezeknek az ocsmány állatoknak bármelyike egy pillanat alatt eltüntetheti az irhát. Ellenőrizte, hogy az ajtó dróthálója biztosan be legyen zárva, mielőtt fogta a lámpát és elindult az étkezőkunyhó felé. A többiek már órákkal azelőtt megvacsoráztak és aludni tértek, de Tessay otthagyta neki a vacsorát és az etióp szakács gondjaira bízta. Nicholas nem vette észre, hogy mennyire éhes, míg meg nem érezte az étel szagát.

Másnap reggel Nicholas izmai annyira merevek voltak, hogy úgy bicegett el a nyúzókunyhóig, akár egy vénember. Először ellenőrizte az irhát, friss sót szórt rá, majd utasította Kifet és Salint, hogy temessék el a koponyát egy hangyabolyba, ahol a rovarok eltávolítják a még rajta lévő húst, és megtisztítják a koponyaüreget. Ezt a módszert jobbnak tartotta a koponya kifőzésénél.
Miután elégedetten látta, hogy zsákmánya jó állapotban van, lement az étkezőkunyhóba, ahol Borisz szívélyesen üdvözölte.
- Na angol. Akkor most már megyünk Addiszba, da? Itt már nincs mit csinálnunk.
- Maradok, hogy fényképeket készíthessek a kolostorban a Timkat szertartásról - mondta neki Nicholas. - Aztán lehet, hogy még vadásznék egy Menelik bozótantilopra is. Ki tudja? Megmondtam már. Akkor megyünk, amikor én akarom.
Borisz rosszkedvűnek tűnt. - Maga megőrült, angol. Miért akar itt maradni ebben a hőségben, hogy megnézze ezeket az embereket, meg a mumbo-jumbo bálványukat?
- Ma horgászni fogok, holnap pedig megnézzük a Timkatot.
- Nincs is horgászbotja - ellenkezett Borisz, de Nicholas kinyitott egy kis összetekert vászontasakot, ami nem volt nagyobb, mint egy női táska, és megmutatta neki a benne lévő négyrészes Hardy Smuggler botot.
Az asztalon át Royanra nézett: - Velem tart fegyverhordozóként? - kérdezte.
Elindultak a folyó mentén, felfelé a függőhídhoz, ahol Nicholas összeszerelte a botot, majd egy legyet erősített a horogra.
- Fenséges csali. - Felmutatta, hogy Royan is megcsodálhassa. - A halak a világon mindenütt imádják, Patagóniától Alaszkáig. Hamarosan megtudjuk, hogy vajon itt, Etiópiában is ilyen népszerűek-e.
Royan a part tetejéről figyelte, amint Nicholas kivetette a zsinórt, majd röptében tekert rajta, amint a súlytalan legyet a folyó közepe felé irányította, aztán puhán a víz felszínére ejtette úgy, hogy az könnyedén lebegett a fodrozódó vízen. Amikor másodszor vetette ki a horgot, a légy alatt örvényleni kezdett a víz. A bot vége élesen meghajolt, az orsó feljajdult, és Nicholas felkurjantott.
- Megvagy, szépségem!
Royan elnéző mosollyal figyelte a part tetejéről. Lelkes izgalmában olyan volt, akár egy kisfiú. Mosolygott, hogy sérülései milyen csodálatos módon begyógyultak, és már egyáltalán nem bicegett, ahogy leföl rohangált a folyóparton, hogy kifárassza a halat. Tíz perc múlva kihúzta, a hal úgy ragyogott, akár a frissen vert arany, és olyan hosszú volt, mint a karja, ahogy csapkodott, vergődött a parton.
- Sárga hal - mondta Royannak diadalmasan. - Pompás. Remek reggeli lesz belőle holnap.
Fölmászott a partra és lehuppant Royan mellé a fűbe. - A horgászat csak jó kifogás volt, hogy lerázzam Boriszt. Azért jöttünk ide, hogy elmeséljem, mit találtam tegnap ott fenn. - A hídon túl magasodó, rózsaszín kőívre mutatott. Royan felkönyökölt és figyelmes arccal nézett rá.
- Természetesen nem tudom megmondani, hogy van-e bármi köze a mi kutatásunkhoz, de odabenn valaki dolgozott. - Elmondta, hogy néznek ki azok a bevésett mélyedések, amiket a kanyon falában talált. - A hasadék szájától egészen a vízig érnek. Azokat, amelyek az áradási vízszint jele alatt vannak, a víz erősen kikoptatta. A följebb lévőket nem értem el, de amennyire láttam, a föléjük ívelő szikla megvédte őket az esőtől és a széltől; mint egy tornáctető. Úgy tűnik, megőrződtek eredeti állapotukban, ellentétben a lejjebb lévőkkel.
- És mire következtethetünk ebből? - kérdezte Royan.
- Arra, hogy nagyon régiek - felelte Nicholas. - A bazalt rendkívül kemény. Nagyon hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a víz ennyire elkoptassa.
- Mit gondolsz, mi célt szolgáltak azok a lyukak?
- Hát, nem is tudom - ismerte el Nicholas.
- Lehetséges, hogy valamiféle állványzat rögzítőpontjai voltak? - kérdezte Royan, és Nicholas lenyűgözve nézett rá.
- Jó ötlet. Nagyon is lehetséges - helyeselt.
- Mi más lehet még?
- Rituális jelek - mondta. - Valamiféle vallási motívum. Elmosolyodott, ahogy Royan kétkedő arcára nézett. - Egyetértek, nem valami meggyőző.
- Rendben, akkor gondoljuk végig az állványzat ötletet. Miért emelne bárki is egy állványzatot egy ilyen helyen? Leheveredett a fűre, letépett egy fűszálat és elgondolkodva rágcsálni kezdte.
Nicholas megvonta a vállát. - Hogy rögzítsen egy létrát, vagy valami más szerkezetet, amivel lejuthat a szakadék mélyére.
- Mi más oka lehet?
- Más nem jut eszembe.
Egy idő múlva Royan megrázta a fejét. - Nekem se. - Kiköpte szájából a fűdarabot. - Ha ez volt az ok, akkor igen csak komoly dologról lehetett szó. Annak alapján, amit elmondott, ez egy tekintélyes szerkezet lehetett, amit arra terveztek, hogy sok ember, vagy valami nehéz anyag súlyát is elbírja.
- Észak-Amerikában az indiánok építenek ilyen horgászemelvényeket a vízesések fölé, hogy hálóval foghassák ki a lazacot.
- Volt ezekben a vizekben valaha is valamiféle nagy halvándorlás? - kérdezte Royan, mire Nicholas megint csak vállat vont.
- Erre senki sem tudja a választ. Meglehet, valamikor régen - ki tudja.
- Ez minden, amit odalenn láttál?
- Magasan, fönn a falon, matematikai pontossággal a két bevésett mélyedéssor között volt valami, ami úgy tűnt, mintha egy féldombormű lenne.
Royan hirtelen felült és mohón meredt rá. - Tisztán láttad? Felirat volt rajta, vagy valamiféle rajz? Milyen volt a vesét stílusa?
- Nincs ilyen szerencsénk. Túl magasan volt és odalenn nagyon kevés a fény. Még abban sem vagyok biztos, vajon nem a sziklafal egy természetes hibájáról, hiányosságáról van-e szó.
Royan csalódottsága szinte kézzel fogható volt, de rövid hallgatás után megkérdezte: - Volt még valami más is?
- Igen - vigyorgott Nicholas. - Rengeteg, rengeteg víz, ami nagyon, nagyon, nagyon sebesen folyik.
- Mit kezdjünk ezzel a te állítólagos féldomborműveddel? – kérdezte Royan.
- Cseppet sem rajongok az ötletért, de vissza kell mennem oda, hogy alaposabban szemügyre vehessem.
- Mikor?
- Holnap Timkat. Az egyetlen esélyünk arra, hogy bejussunk a katedrális maqdasába. Utána majd megtervezzük, hogyan derítsük fel a szurdokot.
- Kezdünk kifutni az időből, Nicky, pont akkor, amikor a dolgok valóban izgalmassá válnak.
- Ezt mondd még egyszer! - dünnyögte Nicholas. Royan az ajkán érezte a férfi leheletét, mivel arcuk olyan közel volt egymáshoz, mint az összeesküvőké, vagy két szeretőé, és ekkor döbbent rá saját szavainak kétértelműségére. Felpattant és lesöpörte nadrágjáról a port meg a fűszálakat.
- Mindössze egy halad van egy ekkora tömegnek. Most vagy nagyon jó véleménnyel vagy magadról, vagy jobb, ha nyomban visszamégy horgászni.

A két debtera, akit kísérőül rendeltek melléjük, megpróbált utat törni nekik a tömegben. Mindazonáltal, alig értek a lépcső aljára, a tömeg elnyelte kísérőiket, eltűntek a szemük elől. Nicholas és Royan is elszakadt a másik pártól.
- Maradj mellettem - mondta Nicholas Royannak, miközben keményen fogta a karját és a vállával próbált utat törni maguknak. Szépen húzta maga után Royant. Természetesen szántszándékkal rendezte úgy a dolgot, hogy a tolongásban elveszítsék Boriszt és Tessayt, ami sikerült is, pontosan úgy, ahogy tervezte.
Végre egy olyan helyhez értek, ahol Nicholas szilárdan megtámaszthatta hátát a terasz egyik kőoszlopánál, így a tömeg nem sodorhatta el. Meg aztán, innen jól látta a barlangkatedrális bejáratát is. Royan nem volt elég magas ahhoz, hogy átlásson az előtte álló férfiak feje fölött, ezért Nicholas felemelte a lépcső korlátjára és az oszlopnál tartotta. Royan a vállába kapaszkodott, mivel a korlátról egyenesen a Nílusba zuhanhatott volna.
A hívők halk, monoton hangon kántáltak, miközben egymástól függetlenül egy tucatnyi kisebb zenekar játszott, szóltak a dobok és csörögtek a sistrumok. Mindegyik zenekar mellett ott volt saját patrónusa, egy-egy pompás köntösű főnök, a maga hatalmas, tarkabarka ernyőjének árnyékában.
A levegő tele volt izgalommal és várakozással, ami majdnem oly erősen érződött, mint a hőség és a bűz. Fokozatosan növekedett, ahogy erősödött és hangosabbá vált az ének, a tömeg pedig himbálódzni, hullámzani kezdett, mintha egyetlen organizmus, valami groteszk, élettől lüktető amőba lenne.
A katedrálisból váratlanul rézharangok csendülése hallatszott, amire nyomban száz tülök és harsona válaszolt. A lépcső tetejéről puskák sortüze hangzott, amint a főnökök testőrei a levegőbe lőttek fegyvereikkel.
Némelyiküknél automata fegyver volt, így aztán az AK-47esek csattogása összekeveredett a régi, elöltöltős puskák dörrenésével. Kékes lőporfüst lebegett a gyülekezet fölött, és a szikláról visszapattanó golyók elzúgtak a szurdok fölött. Az asszonyok sikoltoztak és jajongtak, és ez a hang vérfagyasztóan kísérteties volt. A férfiak arca izzott a vallásos szenvedély lángjától. Térdre hulltak, és kezüket rajongó imádattal emelték a magasba, miközben énekeltek és Isten áldásáért kiáltoztak. Az asszonyok kicsinyeiket a magasba emelték, és a vallási szenvedély könnyei csordultak végig sötét orcáikon.
A föld alatti templom kapujában papok és szerzetesek menete jelent meg. Elöl jöttek a debterák hosszú, fehér köntösben, őket követték az akolitusok, akiket most fognak megkeresztelni a folyó mellett. Royan felismerte Tamrét, hosszú, nyurga alakja egy fejjel kimagaslott a többi fiú közül. Royan integetett neki a tömeg feje fölött, és Tamre észrevette, szemérmesen elvigyorodott, majd követte a debterákat a folyó felé vezető ösvényen.
Ekkorra már lassanként leszállt az est. A katlan mélyét árnyak homályosították el, és az ég úgy borult fölé, mint valami bíborszín baldachin, melyen már megjelentek az első, fénylő csillagok. Az ösvény elején egy réz parázstartó égett. Ahogy a papok egymás után elhaladtak mellette, fáklyáikat a lángokba tartották, majd midőn fellobbant, magasra emelték.
Akár a megolvadt lávafolyam, a fáklyafényes menet elkezdett lefelé kígyózni a sziklafalról, és a papok gyászos énekét meg a dobok hangját visszhangozták a túlparti sziklák.
A keresztelésre indulókat a felszentelt papok követték cifra köntöseikben a kőkapun át, ezüstből és csillogó rézből készült, körmeneti kereszteket vittek, meg hímzett selyemlobogókat, melyeken a mártíromságot szenvedett szentek kínjait és elragadtatott örömmámorát ábrázolták. Rázták csengettyűiket, fújták sípjaikat, izzadtak és énekeltek, mígnem a sötét arcokból csak a szemek fehérje villant.
Mögöttük a legpompásabb köntöst és magas, ékkövekkel kirakott fejdíszt viselő két pap hozta a tabotot. A frigyszekrényt karmazsinvörös anyaggal takarták le, mely a földig ért, mivel ez túlságosan szentséges ahhoz, hogy profán tekintetek megszentségtelenítsék.
A hívők az imádat újabb rohamával vetették magukat a földre. Még a főnökök is arccal a terasz piszkos kövére borultak, és néhányan sírtak hitük szenvedélyes mámorában.
A menetet Jali Hora zárta, a fején most nem a kék köves korona volt, hanem egy másik, sokkal pompázatosabb alkotás, az epifánia korona, nagy tömeg csillogó fém meg szikrázó hamis kő, mely mind túl nehéznek tűnt ahhoz, hogy vékony, öreg nyaka elbírja. Két debtera fogta a könyökét és irányította bizonytalan lépteit a lépcsőn, mely levezetett a Nílushoz.
Ahogy a menet haladt lefelé, a lépcső tetejéhez legközelebb lévő hívők felálltak, fáklyáikat meggyújtották a parázstartóban, majd elindultak lefelé az apát után. A teraszon is mindenki megmozdult, hogy kövesse a menetet, így a terasz kezdett kiürülni, és Nicholas is leemelte Royant a korlátról.
- Addig kell bejutnunk a templomba, amíg elég ember van itt ahhoz, hogy fedezzen minket - suttogta. Megfogta Royan kezét, a másik kezével meg fotóstáskája szíját markolta és csatlakozott a teraszon mozgolódó emberekhez. Hagyta, hogy előresodorják, de közben az emberáradaton át egyfolytában a templom bejárata felé oldalazott. Előttük a tolongásban látta Boriszt és Tessayt is, de ők nem vették észre, és ő gyorsan összehúzta magát, hogy véletlenül se tűnjön fel nekik.
Ahogy Royannal elérték a templom külső termének kapuját, eltávolodtak a tolongástól, majd finoman behúzta Royant az alacsony bejáraton át a templom homályos, elhagyatott belsejébe. Gyorsan körülpillantott, hogy megbizonyosodjon róla, valóban csak maguk vannak, és az őrök már nem állnak ott a belső kapu mellett. Aztán az oldalfal mellett gyors léptekkel odasietett, ahol a korommal szennyezett, földig érő falikárpit lógott le a mennyezetről. Felemelte a nehéz gyapjúszövet redőit, behúzta mögé Royant, majd hagyta, hogy a szőnyeg visszahulljon és mindkettőjüket elrejtse.
Épp időben érkeztek, mert alig hogy a falhoz lapultak, és a kárpit visszahullt eléjük, a qiddist felől közeledő léptek zaját hallották. Nicholas kilesett a szőnyeg mögül és négy fehér ruhás papot látott, akik áthaladtak a külső termen, majd ahogy elhagyták a templomot, a főkaput bezárták maguk után. Súlyos puffanás hallatszott, amikor a zárógerendát kívülről a helyére billentették, és ezután mélységes csönd töltötte el a barlangot.
- Erre nem számítottam - suttogta Nicholas. - Éjszakára bezártak minket.
- Így legalább biztos, hogy nem fognak megzavarni - felelte Royan élénken. - Nyomban munkához is láthatunk.
Előóvakodtak rejtekhelyükről, majd a külső termen át qiddist bejáratához surrantak. Itt Nicholas egy pillanatra megállt és kezét figyelmeztetőn Royan karjára tette. - Ettől fogva tiltott területen járunk. Jobb lesz, ha én előremegyek és felderítem a terepet.
Royan határozottan megrázta a fejét. - Nem fogsz itthagyni. Én is megyek. - Nicholas jobbnak látta, ha nem vitatkozik.
- Hát, akkor menjünk. - Nicholas elindult fel a lépcsőn és belépett a középső terembe.
Ez kisebb és alacsonyabb volt, mint a külső. A falikárpitok itt gazdagabbak voltak és az állapotuk is sokkal jobb volt. A csupasz padlón csupán a piramis alakú, itteni fából, kézzel faragott keretek álltak, rajtuk pedig olajban úszó lámpabéllel egy sor rézlámpás pislákolt. Fényük nagyon gyönge volt, így a mennyezet és a terem rejtett zugai homályban maradtak.
Miközben áthaladtak a termen a maqdast elzáró kapuk felé, Nicholas elővett két elemlámpát a fotóstáskájából és az egyiket odaadta Royannak. - Új elemek vannak benne mondta neki -, de feleslegesen nem kell égetni. Lehet, hogy egész éjszakára itt ragadunk.
Megálltak a legbelső szentély ajtaja előtt. Nicholas gyorsan szemügyre vette. Az ajtószárnyakon vésett képek voltak, melyek Szt. Frumentiust ábrázolták glóriával a feje fölött, amint jobb kezét áldásra emeli.
- Primitív zár - dünnyögte -, több száz éves lehet. Akár egy kalapot is behajíthat az ember a hevederpánt és a nyelv közé. – Kezét ismét a táskába csúsztatta és kivett egy Leatherman-szerszámot.
- Ügyes kis dolog ez. Sok mindenre jó, az ember kiszedheti a követ a ló patájából, de kinyithat vele akár egy szeméremövet is.
Letérdelt az erős vaszár elé és kinyitotta a szerszám egyik pengéjét. Royan izgatottan figyelte, majd összerezzent, amikor a zárnyelv egy kattanással hátracsúszott.
- Ifjúkori eltévelyedés? - kérdezte. - A betörés is egyike e sokoldalú tehetségnek?
- Ez maradjon csak az én titkom - azzal fölállt és vállát nekifeszítette az egyik ajtószárnynak. A kenetlen zsanérok felnyögtek, és Nicholas épp csak annyira nyitotta ki, hogy beférjenek rajta, majd nyomban visszacsukta.
Ott álltak egymás mellett a maqdas küszöbén, és néma áhítattal pillantottak körül.
A legbelső szentély egy apró kamra volt, sokkal kisebb, mint amekkorának bármelyikőjük is képzelte. Nicholasnak tizenkét lépés elég lett volna, hogy átérjen rajta. A boltíves mennyezet annyira alacsony volt, hogy lábujjhegyre állva, kinyújtott ujjainak hegyével elérte a tetejét.
A padlótól fölfelé, a falak mentén polcok álltak, melyeken a hívők ajándékai és adományai sorakoztak, bizánci stílusú ikonokon a Szentháromság és a Szűzanya, díszes ezüstkeretben. Volt ott jó pár szenteket és uralkodókat ábrázoló szobrocska, csillogó fémből készült medalionok és koszorúk, edények, tálak, ékkővel kirakott dobozok, sokágú gyertyatartók. A bennük égő fogadalmi gyertyák reszkető fénye világította meg a szentélyt. Ócskaságok és igazi kincsek rendkívüli gyűjteménye volt ez, gyönyörű, értékes műtárgyak és ízléstelen limlomok kavalkádja, amit az évszázadok során az etióp uralkodók és törzsfők adományoztak a kolostornak.
A szentély közepén állt a cédrusfa oltár, szárnyaira a jelenések, a teremtés, a kísértés, az Édenből való kiűzetés és az utolsó ítélet látomásszerű jeleneteit vésték. Az oltárterítő nyers selyemből készült csipke volt, a kereszt és a kehely pedig szépen megmunkált, nehéz ezüstből készült. Ott csillogott a gyertyafényben az apát koronája, melynek közepén Taita kék kerámiapecsétje ékeskedett.
Royan odament az oltárhoz és letérdelt előtte. Fejét lehajtotta, és imádkozott. Nicholas tisztelettudóan várakozott a küszöbön, amíg Royan fel nem állt, majd csatlakozott hozzá.
- A tabot kő! - mutatott Nicholas az oltár mögé, és egymás mellett lépkedve elindultak felé. A maqdas hátsó részében egy arany- és ezüstszállal hímzett, nehéz damaszttal letakart tárgy állt. A lepel alatt látszó körvonalak alapján látták, hogy elegáns forma, az arányai kellemesek, embermagasságú, de karcsú talapzat.
Mindketten körbejárták a mohón tanulmányozták a letakart formát, de vonakodtak megérinteni, vagy leemelni róla a leplet, mert attól féltek, hogy várakozásuk alaptalannak bizonyul, és reményeik úgy omlanak össze, miként az örvénylő víz zúdul alá a Nílus katlanába. A mindkettőjüket hatalmába kerítő feszültséget Nicholas törte meg azzal, hogy a tabot kőtől a szentély hátsó falának rácsos kapuja felé fordult.
- Szt. Frumentius sírja! - mondta, és odament a rácshoz. Royan is mellé lépett, és együtt kukucskáltak be a kortól megfeketedett fa négyszögletes nyílásán át. Odabenn sötét volt. Nicholas bedugta elemlámpáját az egyik kis nyíláson és felkapcsolta.
Az elemlámpa fényében a sír szivárványként ragyogó színpompája annyira elkápráztatta a szemüket, hogy beletelt néhány pillanatba, míg hozzászoktak, és akkor Royan hangosan felszisszent.
- Ó, édes Istenem! - Reszketni kezdett, mintha magas láza lenne, és az arca elsápadt, ahogy kifutott belőle minden vér.
A koporsó a sírkamra hátsó falában lévő kőpárkányon helyezkedett el. Kívülre a benne fekvő férfi hasonmását festették. Bár már erősen megkopott, a festék jórészt lepattogzott róla, a halott férfi halvány arca és vöröses szakálla még mindig tisztán kivehető volt.
Nem ez volt Royan elképedésének egyetlen oka. A koporsó mellett és fölött a falat bámulta. Színek kavalkádja tárult a szeme elé azon a falon, melynek minden négyzetcentijét renkívül kifinomult és mesterien kidolgozott falfestmény borította, amit csodálatos módon nem tépáztak meg az eltelt évezredek.
Nicholas áhítatos némasággal pásztázta végig elemlámpája fényével, és Royan úgy kapaszkodott a karjába, mintha máskülönben elesne. Éles körmeit belemélyesztette Nicholas húsába, de a férfi észre se vette a fájdalmat.
Hatalmas csaták jeleneteit látták és harci gályákat, melyek az örök folyó kék vizén vívták meg szörnyű harcukat. Aztán voltak ott vadászjelenetek is, vízilovakat és hosszú, ragyogó agyarú, hatalmas elefántokat üldöztek. Másutt meg tolldíszes, vértbe öltözött regimentek dühödt, vérszomjas csatája látszott. Szekérhadosztályok vágtattak és támadtak egymásra ezeken a keskeny falakon át, miközben saját vad száguldásuk pora félig eltakarta őket.
Minden egyes falfestmény előterét egy magas, hősi alak uralta. Az egyiken íját feszítette meg, a másikon bronzkardját lendítette magasba. Ellenségei porba hullottak előtte és ő eltiporta őket, vagy levágott fejüket gyűjtötte csokorba, akárha virágott szedne.
Nicholas egymás után világította meg e csodás művészi alkotásokat, majd megállt a központi falmezőn, mely a korhadó, széteső koporsó fölötti fal teljes felületét beborította. Itt ugyanaz az istenszerű alak száguldott harci szekéren. Az egyik kezében íj, a másikban pedig dárdákat tartott. A feje fedetlen volt, sűrű aranyló haja, akár egy oroszlán sörénye lebegett mögötte a vágta szelében. Arca nemes volt és büszke, tekintete egyenes és fékezhetetlenül átható.
Az alatta lévő felirat klasszikus egyiptomi hieroglifa volt. Royan síri hangon, suttogva fordította le.

Egyiptom Nagy Oroszlánja.

Százezer Legjobbja

Dicsőség Aranyának Birtokosa

Fáraó Társa

Minden Istenek Harcosa

örökké élj!

Royan keze reszketett Nicholas karján, hangja elcsuklott, majd elfúlt a visszafojtott érzelmektől. Még sírt is egy kicsit, aztán megrázta magát, miközben sikerült visszanyernie önuralmát.
- Ismerem ezt a művészt - mondta halkan. - Öt évet töltöttem munkája tanulmányozásával. Bárhol felismerném. - Vett egy nagy levegőt. - Teljes bizonyossággal mondhatom, hogy közel négyezer évvel ezelőtt Taita, a rabszolga festette ezeket a falakat, és tervezte ezt a sírt.
A halott férfi nevére mutatott, melyet a koporsó párkánya felett a kőbe véstek.
- Ez nem egy keresztény szent sírja. Évszázadokkal ezelőtt egy akkori pap bukkanhatott rá, és tudatlanságában saját vallásának tulajdonítva, birtokba vette. - Reszketegen ismét egy mély levegőt vett. – Oda nézz! Az ott Tanus Harreb úr, az egyiptomi seregek főparancsnoka, Lostris királynő szeretője, Memnon herceg, a későbbi Tamose fáraó vér szerinti atyjának pecsétje.
Ezután mindketten némák voltak, belevesztek felfedezésük csodájába. Végül Nicholas törte meg a csöndet.
- Akkor minden igaz. A hetedik tekercs titkai mind itt vannak előttünk, ha megtaláljuk hozzá a kulcsot.
- Igen - mondta Royan halkan. - A kulcs. Taita kő testamentuma. - Visszafordult a tabot kő felé, és lassan, szinte félve közeledett hozzá.
- Képtelen vagyok rá, hogy megtegyem, Nicky. Rettegek, hogy nem az, amit remélünk. Csináld te!
Nicholas egyenesen odament az oszlophoz és egy bűvész mozdulatával lerántotta róla a damasztleplet. Meredten nézték a márványos mintázatú, rózsaszín gránitoszlopot, amit Nicholas leleplezett. Úgy száznyolcvan centi magas lehetett, alul az alapterülete kilencszáz négyzetcenti körül, mely fokozatosan vékonyodott, és a csúcsán lévő talapzat már fele akkora volt. A gránitot simára csiszolták, majd televésték.
Royan előrelépett és megérintette a hideg követ, ujjaival úgy simította végig a hieroglifákat, miként egy vak ember olvassa a Braille-írást.
- Taita hozzánk írt levele - suttogta, miközben hosszú, karcsú, kissé remegő mutatóujjával simította körbe a sűrűn vésett írásjelek között a törött szárnyú sólyom rajzát. - Közel négyezer éve írta, és ez azóta is itt vár ránk, hogy elolvassuk és megértsük. Nézd, hogy írta alá! - Royan lassan körüljárta a gránitoszlopot, egymás után szemügyre vette mind a négy oldalt, miközben mosolygott és bólogatott, majd elgondolkodva ráncolta homlokát, a fejét csóválta, aztán megint mosolygott, mintha egy szerelmeslevelet olvasna.
- Olvasd fel nekem - kérte Nicholas. - Számomra ez túl bonyolult - felismerem a jeleket, de nem értem, nem tudom követni a szöveget. Magyarázd el nekem.
- Ez Taita. - Royan nevetett, az áhítat és a csodálat végre átadta helyét az izgalomnak. - Szokás szerint most sem tagadja meg önmagát, megint homályos és hóbortos. - Olyan volt, mintha egy szívének kedves, de bosszantó öreg barátról beszélne. - Az egész versben van és valószínűleg ez megint egyike az ő saját, titkos jelrendszerének. - Kiválasztott egy hieroglifasort és ujjával követte, miközben fennhangon olvasta: - A keselyű hatalmas szárnyakon emelkedik fel, hogy köszöntse a napot. A sakál üvölt és saját farkába mar. A folyó a föld felé folyik. Vigyázz te, ki háborgatod e szent helyet, különben megismered az istenek haragját!
- Ez badarság, halandzsa. Nincs semmi értelme – tiltakozott Nicholas.
- De igen, van értelme. Amit Taita mond, annak mindig van értelme, ha egyszer az embernek sikerül eljutnia oda, hogy követni tudja ravasz, nyakatekert gondolkodását. - Egyenesen Nicholas felé fordult. – Ne vágj már olyan savanyú képet, Nicky. Arra ne számíts, hogy Taitát úgy olvashatod, akár egy vezércikket a The Timesban. Egy talányt adott fel nekünk, aminek a megfejtése hetekig, esetleg hónapokig tartó munkát jelent.
- Nos, egy dolog biztos. Nem maradhatunk itt a maqdasban hetekig vagy hónapokig, hogy kibogozzuk. Lássunk munkához.
- Először a fényképek. - Royan gyors és gyakorlatias lett. - Utána pedig nyomatot vehetünk a kőről.
Nicholas letérdelt a fotóstáska mellé, hogy kinyissa redőnyzárát. - Először csinálok két tekercs színeset, aztán meg a Polaroidot használom, így lesz mivel dolgoznunk, amíg elő nem hívatjuk a színeseket.
Royan ellépett az útjából, amíg térdelve körbejárta az oszlopot és a megfelelő szögben tartotta a gépet, hogy ne torzítsa el a térhatást. Mind a négy oldalról egy-egy sorozat képet készített különböző blendenyílással és exponálási idővel.
- Ne használd fel az összes filmet – figyelmeztette Royan. Készítenünk kell néhány felvételt a sír falairól is.
Nicholas engedelmesen odament a rácsos kapuhoz és tanulmányozni kezdte a zárat. - Ez egy kicsit bonyolultabb, mint a külső kapu. Ha megpróbálok bejutni ide, lehet, hogy egy kicsit megrongálom és nyoma marad. Szerintem nem éri meg azt a kockázatot, hogy emiatt esetleg lelepleződünk.
- Rendben - egyezett bele Royan. - Akkor csináld a rács nyílásán át.
Nicholas minden tőle telhetőt megtett, hogy a képek a lehető legjobban sikerüljenek, a rácson át kinyújtott karral bedugta a fényképezőgépet és a fókuszt becslés alapján állította be.
- Ennyi - mondta végül Royannak. - Akkor most jön a Polaroid. - Gépet váltott és az egészet megismételte, de ezúttal Royan egy kis mérőszalagot tartott az oszlop mellé, hogy a fokbeosztás alapján megkapják a méretarányokat.
Ahogy kijöttek a képek, mindet odaadta Royannak, hogy ellenőrizze a minőséget. Egyszer-kétszer, amikor a gép vakuja túlexponálta a képet, vagy túl homályosra sikerült, esetleg valami más okból nem volt elégedett, megkérte Nicholast, hogy ismételje meg azt a felvételt.
Közel kétórányi munka után volt egy teljes sorozat Polaroid képük, így aztán Nicholas elrakta a gépeket és elővette a műnyomó papírt. Közösen ráfeszítették az oszlopra, majd ragasztószalaggal rögzítették. Ezután Nicholas elkezdte a tetején, Royan pedig az alján. Fekete rajzszénnel dörgölték rá a tiszta papírra a vésetek pontos formáját és alakját.
- Megtanultam már, hogy ez mennyire fontos, ha az embernek Taitával van dolga. Ha nem tudsz az eredetivel dolgozni, akkor rendelkezned kell egy pontos másolattal. Néha a véset legapróbb részlete is teljes egészében megváltoztathatja a szöveg értelmét és jelentését. Nála mindennek több rétege és rejtett mélysége van. Olvashattad A folyó istenében, hogy önmagát tartja a szójátékok és talányok par excellence mesterének és a bao valaha élt legnagyobb játékosának. Nos, a könyvnek ez a része feltétlenül helytálló. Bárhol is legyen most, tudja, hogy a játék elkezdődött és élvezettel figyeli minden lépésünket. El tudom képzelni, ahogy magában kuncog, és gúnyos örömmel dörgöli össze a kezét.
- Mintha kissé elragadott volna a képzelet, drága leányzó. Nicholas folytatta a munkát. - De azért értem, hogy mit akarsz ezzel mondani.
A jelek körvonalainak átmásolása a tiszta papírra fáradságos, monoton munka volt és az órák csak teltek, amint négykézláb vagy hétrét görnyedve dolgoztak az oszlopon. Végül Nicholas hátralépett és fájó hátát masszírozgatta.
- Hát ennyi. Kész vagyunk.
Royan is felállt. - Mennyi az idő? - kérdezte, mire Nicholas ránézett az órájára.
- Hajnali négy. Jobb lesz, ha most gyorsan rendet csinálunk. Ellenőriznünk kell mindent, nehogy látogatásunknak bármi nyoma maradjon.
- Van még valami - mondta Royan, miközben letépte az egyik papír sarkát. Odament vele az apát koronájához. A papírdarabkát gyorsan ráragasztotta a korona közepén lévő kék kerámiapecsétre, és rádörgölte a törött szárnyú sólyom rajzát.
- Hogy szerencsénk legyen - magyarázta Nicholasnak, amint visszament, hogy segítsen neki a hosszú papírcsíkokat összehajtogatni és visszatenni a táskába. Ezután összeszedték a ledobált ragasztódarabkákat meg a filmek papírját, amelyeket Nicholas menet közben a kőlapokra hajigált.
Mielőtt ismét letakarták volna a gránitoszlopot a damaszttal, Royan végigsimította a kőbe vésett feliratokat, mintha örökre búcsúzna tőlük. Aztán odabólintott Nicholasnak.
A férfi ráterítette az anyagot az oszlopra, majd elrendezte a redőket is, minden olyan legyen, ahogy találták. A rézzel körbevett ajtó küszöbéről még egyszer végignéztek a maqdason, majd Nicholas résnyire kinyitotta az ajtót.
- Menjünk! -- Royan átpréselte magát a keskeny nyíláson, majd Nicholas is követte őt a qiddistbe. Mindössze néhány percre volt szüksége ahhoz, hogy a zár nyelvét a helyére csúsztassa.
- Most hogy jutunk ki a főkapun? - kérdezte Royan.
- Nem hiszem, hogy feltétlenül arra kell mennünk. A papoknak nyilván van egy bejáratuk a lakrészük felől a qiddistbe.
Nemigen láttam, hogy a főkaput használták volna. - Megállt a terem közepén, és figyelmesen körülnézett. - Ezen az oldalon kell lennie, ha egyenesen a szerzetesek lakrészéhez vezet... hirtelen egy elégedett dünnyögéssel elhallgatott. - Aha! Tisztán látszik, hogy az évszázadok során lábuk hol koptatta ki a padlót. - A teremnek az oldalfal melletti részére mutatott, ahol a simára koptatott kövek egészen bemélyedtek. - És nézd csak piszkos ujjaik nyomát a falikárpiton! - Gyorsan odament a kárpithoz és egyik redőjét félrehúzta. - Úgy van, ahogy gondoltam. - Az anyag egy keskeny ajtónyílást rejtett. - Gyere.
Egy, az élő sziklán átvezető, sötét folyosóban találták magukat. Nicholas végigvilágított rajta elemlámpájával, de az égőt kezével eltakarta, hogy csak annyi fényt adjon, amennyire feltétlenül szükségük van. - Erre.
A folyosó derékszögben kanyargott, és elöl, egészen homályosan valamiféle világosság látszott. Nicholas kikapcsolata az elemlámpát és vezette tovább Royant.
Itt már állott ételszag és áporodott testszag érződött, és elhaladtak egy szerzetes ajtó nélküli sziklacellája előtt. Nicholas bevilágított. A kopár cellában nem volt senki. A falon egy fakereszt lógott, alatta pedig egy alacsony ágy állt. Ez volt a teljes berendezés. Elhaladtak még vagy egy tucatnyi hasonló cella mellett, szinte teljesen egyformák voltak.
A folyosó következő fordulója után Nicholas megtorpant. Arcát enyhe légmozgás csapta meg és szájában érezte a friss levegő ízét. - Erre - suttogta.
Sietős léptekkel mentek tovább, mígnem Royan hirtelen megragadta a vállát és megállította.
- Mi... - kezdte Nicholas, de Royan megszorította a vállát, hogy elhallgattassa. Akkor már ő is hallotta, emberi hang volt, mely hátborzongatóan visszhangzott végig a folyosó labirintusán.
Aztán furcsa, kísérteties kiáltás hallatszott, egy kínok közt vergődő lélek sikolya és zokogása. Óvatosan osontak tovább, szerettek volna kimenekülni innen, még mielőtt felfedezik őket, de ahogy haladtak előre, a hangok egyre erősödtek.
- Közvetlenül előttünk - figyelmeztette Royant suttogva Nicholas. - El kell surrannunk előtte.
Most már látták a cella bejáratán át a folyosóra ömlő, halovány, sárga lámpafényt. Egy újabb szívtépő női sikoly visszhangzóit végig a folyosón, mire mindketten megdermedtek.
- Ez női hang. Mi folyik itt? - suttogta Royan, de Nicholas a fejét csóválva csendre intette, miközben óvatosan haladtak tovább.
El kellett menniük a kivilágított cella ajtó nélküli bejárata előtt. Nicholas hátával a szemközti falnak lapulva oldalazott felé. Royan a karjába kapaszkodva követte.
Benéztek a cellába, ahonnan ismét felhangzott a nő sikolya, de ezúttal egy férfihanggal keveredett. Ez egy szavak nélküli duett volt, tele a szenvedély vad kínjával, mely túl heves ahhoz, hogy némán elviseljék.
Szemük előtt egy meztelen pár feküdt az alacsony ágyon. A nő szétterpesztett lábbal feküdt és felemelt térde közt tartotta a férfi csípőjét. Karjával szorosan ölelte a férfi hátát, melyen minden izom megfeszült és verítéktől csillogott. Vadul mélyedt a nőbe, feneke hullámzón olyan erővel tört előre, akár egy hatalmas, fekete faltörő kos.
A nő feje egyik oldalról a másikra gördült, miközben egy újabb sikoly tört elő torkából. Ez már úgy tűnt, túl sok volt a fölötte lévő férfinak is ahhoz, hogy elviselje, felemelkedett, akár egy ágaskodó kobra, miközben medencéje még mindig a nőhöz tapadt, de a háta ívben meghajlott, mint egy felajzott harci íj. Egymás után többször is görcsösen összerándult. Hátul a lábán inai pattanásig feszültek, és hátán az izmok úgy remegtek és ugráltak, mintha különálló élőlények lennének.
A nő kinyitotta a szemét és egyenesen rájuk nézett, amint dermedten álltak az ajtóban, de nem látta őket, mert szenvedélyének ereje elvakította. Szeme üvegesen meredt előre, amint a fölötte lévő férfi arcába sikoltott.
Nicholas elhúzta Royant és végigosontak a folyosón, míg ki nem értek az elnéptelenedett, üres teraszra. A lépcső aljánál megálltak, hogy belélegezzék az éjszaka hűvösen édes levegőjét, melyben a Nílus illata érződött.
- Tessay az övé lett - suttogta Royan.
- Legalábbis ma éjszakára - mondta Nicholas.
- Nem - szállt szembe vele Royan. - Te is láttad Tessay arcát, Nicky. Ő most már Mek Nimmurhoz tartozik.
A hajnal már rózsásan borszínűre festette a hegylánc cakkos, csipkézett gerincét, amikor a táborba értek és elváltak Royan kunyhójának ajtajában.
- Hulla fáradt vagyok - mondta Nicholasnak. - Ez az izgalom túl sok volt nekem. Délnél előbb ne is keress.
- Okos gondolat. Aludj csak addig, amíg kedved tartja. Szeretném, ha sziporkázóan friss és éles szemű lennél, amikor nekilátunk az anyagnak, amit az éjjel gyűjtöttünk.

Mindazonáltal még távolról sem volt dél, amikor Nicholast Legmélyebb álmából verte fel Borisz durva üvöltése, ahogy beviharzott a kunyhójába.
- Angol, ébresztő! Beszélnünk kell. Ébresztő ember, ébredj már fel!
Nicholas átfordult, majd kinyújtotta karját a szúnyogháló alól, és a karórája után tapogatódzott. - A francba, Bruszilov! Mi a fenét akar?
- A feleségem! Nem látta a feleségemet?
- Hát mi közöm van nekem a maga feleségéhez?
- Eltűnt! Nem láttam tegnap este óta.
- Azok után, ahogy bánt vele, ez cseppet sem meglepő. Most pedig menjen innen és hagyjon aludni.
- Megszökött a kurvája azzal a fekete rohadékkal, Mek Nimmurral. Mindent tudok róluk. Ne is próbálja meg takargatni, angol. Tudok én mindenről, ami itt folyik. Maga csak fedezni próbálja - ismerje el!
- Takarodjon innen, Borisz! Ne próbáljon meg belekeverni a piszkos magánéletébe!
- Láttam magát és azt a shufta szemétládát, amint a nyúzókunyhóban beszélgettek egyik este. Ne is próbálja tagadni, angol. Maga is nyakig benne van ebben az egészben.
Nicholas egy mozdulattal felhajtotta a szúnyoghálót és kiugrott az ágyból. - Legyen szíves és ügyeljen a nyelvére, amikor velem beszél, maga nagydarab ökör.
Borisz az ajtó felé hátrált. - Tudom, hogy megszökött vele. Egész éjjel kerestem őket a folyónál. Elmentek és eltűnt velük a legtöbb embere is.
- Ez Tessaynek csak javára válik. A változatosság kedvéért végre némi ízléssel választott férfit magának.
- Azt hiszi, hagyom, hogy ez a kurva megússza ezt a dolgot? Akkor téved, nagyot téved. Utánuk megyek és mindkettőjüket megölöm. Tudom, hogy merre tartanak. Ne gondolja, hogy hülye vagyok. Mindent tudok Mek Nimmurról. Én voltam az elhárítás vezetője... - Hirtelen elhallgatott, amint rádöbbent, hogy mit mondott. - Hasba lövöm és hagyom, hogy az a kurva Tessay végignézze a haláltusáját.
- Ha Mek Nimmur nyomába ered, akkor én arra fogadok, hogy nem fog visszatérni.
- Maga nem ismer engem, angol. Egyik este elvert, amikor egy üveg vodka volt bennem, ezért aztán azt hiszi, hogy velem könnyű elbánni, da? Nos, Mek Nimmur majd meglátja, hogy milyen könnyű elbánni velem.
Borisz kivharzott a kunyhóból. Nicholas sortja fölé egy inget húzott, majd utánament.
Borisz saját kunyhójában volt, ahol behajigált néhány lényeges holmit egy könnyű csomagba. Most épp töltényeket tett be 30/06-os vadászpuskájának tárába.
- Hagyja futni őket, Borisz - tanácsolta neki Nicholas immáron sokkal nyugodtabb hangon. - Mek kemény fickó nem is lehetne keményebb -, és legalább ötven harcos van vele. Elég öreg már ahhoz, hogy tudja, egy nőt nem lehet erővel megtartani. Hagyja, hadd menjen!
- Nem akarom én megtartani. Meg akarom ölni. A szafarinak vége, angol. - Egy bőrre fűzött kulcsot hajított a földre Nicholas lába elé. - A Land Cruiser kulcsai. Egyedül is visszatalál innen Addiszba. Itthagyom négy legjobb emberemet, hogy gondoskodjanak magáról és fogják a kezét. A nagy teherautót hagyja itt nekem. Miután Addiszba ért, a Land Cruiser kulcsait hagyja a nyomolvasómnál, Alynál. Őt mindig tudom, hogy hol keressem. Elküldöm majd a pénzét, amivel a rövidítés miatt tartozom. Ne féljen – becsületes ember vagyok.
- Hogy is kételkedhettem volna ebben? - mosolygott Nicholas. - Viszlát, öregfiú. Sok szerencsét. Szüksége is lesz rá, ha Mek Nimmurral akar megküzdeni.
Borisznak jó néhány óra hátránya volt üldözöttéivel szemben, ezért amint elhagyta a tábort, könnyű futásnak eredt lefelé az ösvényen, mely becsatlakozott a nyugat felé, a szudáni határnak tartó főcsapásba. Könnyed, ruganyos tartással futott, akár egy sportoló.
- Úgy tűnik, a vodka ellenére még mindig jó formában van. – Nicholas akaratlanul is elismerően nézett utána. - De kíváncsi lennék, vajon mennyi ideig képes tartani ezt a sebességet?
Ezután megfordult, hogy visszamenjen és aludjon még egy kicsit, de ahogy elhaladt Royan kunyhója mellett, Royan kidugta a fejét. - Mi volt ez a kiabálás? Azt hittem, hogy megint egy kis nézeteltérésed támadt Borisszal.
- Tessay lelépett. Borisz rájött, hogy Mekkel ment el, és most üldözőbe vette őket.
- Jaj, Nicky! Nem tudjuk figyelmeztetni őket?
- Semmi esélyünk rá, de amennyiben Mek agya nem lágyult meg, akkor számít rá, hogy Borisz a nyomába ered. Ami azt illeti, szerintem talán még reménykedik is benne, mert így végre lehetősége nyílik rá, hogy rendezze a számlát. Nem, Meknek nincs szüksége rá, hogy segítsünk neki. Menj vissza aludni!
- Most nemigen tudnék aludni. Teljesen fel vagyok pörgetve. A tegnap esti Polaroidokat nézegettem. Taita szépen eláraszt minket. Gyere és nézd meg ezt.
- Hadd aludjak még egy órácskát! - könyörgött tréfásan Nicholas.
- Most nyomban, ha nem még hamarabb - nevetett Royan.
Kunyhójában a tábori asztalra voltak kirakva a Polaroidok meg a lekopírozott másolatok, és Royan intett Nicholasnak, hogy üljön le mellé.
- Miközben te csak aludtál, akár egy mormota, nekem sikerült előrébb jutnom. - Kitett négy Polaroidot egymás mellé és föléjük helyezte hatalmas nagyítóját. Ez egy összecsukható lábú, profi térképészszerkezet volt, mely alatt a fénykép minden részlete tisztán látszott. – Taita a sztélé minden oldalát az év egy-egy évszakáról nevezte el - tavasz, nyár, ősz és tél. Mit gondolsz, mit akarhatott ezzel?
- Megszámozta az oldalakat?
- Én is pontosan erre gondoltam - helyeselt Royan. - Az egyiptomiak a tavaszt tekintették minden új élet kezdetének. Ezzel megmondta nekünk, hogy milyen sorrendben olvassuk a táblákat. Ez itt a tavasz. – Kiemelte az egyik fényképet.
- Négy szabvány idézettel kezdődik, ami a Halottak könyvéből való. - Felolvasta a nyitó rész első néhány sorát: - Én vagyok az első szellő mely lágyan lengedez az örökkévalóság sötét vize felett. Én vagyok a felkelő nap. A legelső fénysugár. Fehér tollpihe a hajnal fuvallatában. Én vagyok Re. Mindenek kezdete, örökké élek. Sosem halok meg. - Kezében a nagyítóval Royan Nicholasra nézett. – Amennyire látom, alapvetően nem különbözik az eredetitől. Ösztönöm azt súgja, hogy ezt most egy időre tegyük félre. Bármikor visszatérhetünk rá.
- Hát, akkor kövessük ösztöneidet - javasolta Nicholas. Olvasd a következő részt.
Royan a fénykép fölé helyezte a nagyítót. - Nem nézek rád, amíg ezt olvasom. Taita, ha éppolyan hangulatban van, időnként világiasan szókimondó, mint Rabelais. Mindenesetre, így szól: Az istennő leánya sóvárog anyja teste után. Üvölt, akár egy nőstény oroszlán, midőn hozzá siet. A hegyekből szökken alá, hatalmas fogai fehérek. Ö a világ szajhája. Vaginájából hatalmas áradatok ömlenek. Vaginája seregnyi férfit nyelt el. Kéjvágya elemészti a kőfaragókat és a kőnek megmunkálóit. Vaginája egy nyolckarú polip, mely felfalt egy istent.
- Hűha! - kuncogott Nicholas. - Ez aztán a zaftos szöveg, igaz? - Előrehajolt, hogy szemügyre vegye Royan arcát, aki még mindig elfordította a fejét. - Óh, leányzó, mily rózsás az orcád. Csak nem pirultál el?
- A skót akcentusod cseppet sem meggyőző - mondta neki Royan fagyosan, miközben még mindig nem nézett rá. - Ha befejezted, hogy az én rovásomra humorizálj, akkor mit gondolsz, mit jelent az, amit az imént olvastam?
- Eltekintve attól, ami nyilvánvaló, halvány sejtelmem sincs.
- Szeretnék mutatni neked valamit. - Royan felállt, és a fényképeket meg a papírtekercseket visszarámolta az oldalzsákba. - Fel kéne húznod a bakancsodat. Teszünk egy kis sétát.
Egy órával később ott álltak a függőhíd közepén, és szelíden himbálództak a Dandera folyó sebes vize felett.
- Hápi a Nílus istennője. És ez a folyó tán nem az ő lánya, ki vágyakozva siet hozzá, hegytetőkről szökken alá, üvölt, akár egy nőstény oroszlán, és fogai tajtéktól fehérek? - kérdezte Royan.
Némán meredtek a rózsaszín kőív felé, melyen át a folyó lezúdult, és Nicholas arcán buja mosoly jelent meg. - Azt hiszem, tudom, hogy mi a következő, amit mondani fogsz. Nekem ez volt az első gondolatom, amikor a hasadékra néztem. Te azt mondtad, hogy olyan, mint egy vízköpő szörny szája, de nekem más képzetem támadt.
- Erre csak annyit mondhatok, hogy rendkívüli hölgyismerőseid lehetnek - mondta Royan, majd a szájához kapott. - Hoppá! Nem akartam ilyet mondani. Éppoly undorító vagyok, mint te meg Taita.
- A munkásokat ez nyelte el! - Nicholas hangja kezdett izgatottabbá válni. - A kőfaragókat meg a kő megmunkálóit!
- Mamose fáraó isten volt. A folyó felfalt egy istent – elnyelte kövén át. - Royan is éppoly izgatott volt. - Be kell vallanom, hogy nem jutott volna eszembe ez az asszociáció, ha nem fedezted volna fel az üreg belsejét és nem találod meg azokat a mélyedéseket a falban. - Megrázta Nicholas karját. - Nicky, be kell jutnunk oda. Jobban meg kell néznünk azt a féldomborművet, amit az üreg falán találtál.
- Ez némi felkészülést igényel - mondta Nicholas habozva. - Alaposan össze kell erősítenem a köteleket, ki kell találnom valamiféle felvonószerkezetet és be kell tanítanom Alyt meg a többi embert, nehogy megismétlődjön a múltkori kis fiaskóm. Legkorábban holnap reggelre tudunk felkészülni, hogy megkísérelhessük.
- Hát, akkor csak láss neki! Nekem épp elég elfoglaltságot ad addig a sztélé fordítása. - Aztán hirtelen elhallgatott és felnézett az égre. - Hallgasd csak! - suttogta.
Nicholas félrehajtotta a fejét s így a folyó moraján túl meghallotta a levegőben sivítva zakatoló rotorok hangját.
- A francba! - csattant fel. - Azt hittem, már megszabadultunk a Pegazustól. Gyere! - Megragadta Royan karját és lerángatta a hídról. Amikor földet értek, Nicholas leugrott a partra, és Royan követte. Bekúsztak a híd lecsüngő szegélye alá.
Csöndben ültek a fehér, homokos parton és figyelték, amint a Jet Ranger helikopter sebesen közeledik, majd a hegyek fölött, a rózsaszín sziklákon túl visszafordul. Ezúttal a pilóta nem vette észre őket, mivel elfordult, és a szakadék vonala mentén körözött. Hirtelen a motor hangja drámaian megváltozott, magasabb lett, ahogy a pilóta elkezdte felemelni a gépet.
- Úgy hangzik, mintha visszafelé indulna, hogy leszálljon a hegyekben - mondta Nicholas, miközben kimászott a híd alól. - Sokkal jobban erezném magam, ha nem szaglásznának itt állandóan.
- Nem hiszem, hogy túlzottan nyugtalankodnunk kellene miattuk - mondta Royan. - Még ha közük is lenne Duraid gyilkosaihoz, akkor is jóval előttük járunk. Nyilvánvaló, hogy még nem ismerték fel a kolostor és a sztélé jelentőségét.
- Remélem, hogy igazad van. Most pedig menjünk vissza a táborba. Nem szabad hagynunk, hogy még egyszer a szakadék környékén lássanak minket. Túlságosan gyakori véletlen lenne, hogy valahányszor erre járnak, mindig itt találnak minket.

Míg Royan a kunyhójába ment és a fényképek meg a lemásolt vésetek fölött elmélkedett, addig Nicholas a nyomolvasókkal meg az állatnyúzókkal dolgozott. A nejlonkötél szálakra bontott végét a második köteghez erősítette, hogy egyetlen, százötven méteres kötelet kapjon. Ezután szétszedte a főzőkunyhó vászontetejét, felhasogatta, majd a széleket összevarrta, és egy függőülést készített. A kötél végeiből egy hámot csinált, amit a vászonülés négy sarkához erősített.
Mivel nem hozott magával csigasort, ezért rudakból összeállított egy durva állványzatot, amit kinyújthat a szirt pereméről, s így a kötél nem akadhat be a kiálló sziklákba. A kötél egy hornyon át fog futni, amit forró vassal fúrt be a központi gerenda végébe. Főzőzsírral kente meg.
Már a délután közepén jártak, mire végzett az előkészületekkel. Ezután Royant a táborban hagyta, és kötélkötegekkel meg az állványzat rúdjaival megrakodva, emberei élén visszament az ösvényen arra a helyre, ahol leereszkedett a szakadékba, hogy felhozza a dik-diket. Onnantól a szikla pereme mentén lefelé haladtak a folyón. Nehéz volt, mivel a tüskés bozót mindent benőtt, és helyenként késüket kellett használniuk, hogy utat vágjanak maguknak.
Nicholast a vízesés hangja vezette. Ahogy haladtak lefelé a folyó mentén, ez a hang egyre erősödött, mígnem a szikla már szinte remegett lábuk alatt a lezúduló víz robajától. Végül, amikor Nicholas kihajolt és lenézett, a mélyben látta a habzón felvillanó permetfelhőt.
- Ez az a hely - dünnyögte elégedetten, majd arabul elmagyarázta Alynak, hogy mit akar.
Nicholas, hogy meghatározhassa, pontosan hol kell felállítania az állványt, beleült a vászonülésbe és leeresztette magát a sziklafal mentén hat méternyire, ahol a kiálló sziklarész kezdődött. Addig a pontig meg tudta akadályozni, hogy a nejlonkötél a sziklához dörzsölődjön, de innen azért túllátott a kidudorodó részen is.
Háttal csüngött a vízesés és a folyó közel ötven méter mélyen lévő, sziklás medencéje felett és végre meglátta a sziklafalon két sorban futó mélyedéseket. A féldomborművet azonban a szikla befelé hajló része még így is eltakarta a szeme elől. Jelzett Alynak, és az emberek felhúzták.
- Az állványt egy kicsit lejjebb kell felállítanunk - mondta és irányította őket, amint kivágták a sűrű bozótost, mely teljesen elzárta a útjukat. Aztán hirtelen felkiáltott: - A mindenit! - Letérdelt, hogy alaposabban szemügyre vegye a szikla peremét, amit a sűrű növényzet eddig eltakart. - Itt is vannak további ki vésett mélyedések.
Ezek, ellentétben a lentiekkel, melyeket a kidudorodó szikla megvédett, sokkal jobban ki voltak téve az elemek pusztító hatásának, így erősen megkoptak. Csupán halovány nyomuk maradt a sziklában, de Nicholas biztos volt benne, hogy ezek a bevágások is az ősi állványzat rögzítési pontjai voltak. Saját állványukat ugyanezen a részen helyezték el és a hosszú rudat kitolták a szakadék fölé. Összeszerelték és egy kötelekből, meg könnyebb rudakból álló, egyszerű tartószerkezettel biztosították.
Amikor ezzel elkészültek, Nicholas kimászott a végére, hogy kipróbálja és ellenőrizze, majd átfűzte a kötél végét azon a hornyolt nyíláson, amit készített. Az egész szerkezet masszívnak és biztonságosnak tűnt. Ennek ellenére megkönnyebbült, amikor visszamászott, és ismét szilárd talaj volt a lába alatt.
Felállt és a tüskés bozótos fölött látta, hogy a lemenő nap haragosan izzó fénye vörösre festi a láthatárt.
- Mára ennyi elég lesz - döntötte el. - A többi már várhat holnapig.
Másnap reggel még sötét volt, amikor Nicholas és Royan már fenn voltak és kávét ittak a tábortűz mellett. Aly és emberei a közelükben, saját tüzük mellett guggoltak, csöndesen beszélgettek és köhécseltek, miközben az aznapi első cigarettájukat szívták. A vállalkozás, úgy tűnt, megragadta képzeletüket. Sejtelmük sem volt, hogy miért kell másodszor is leereszkedni a szakadékba, de a két ferengi lelkesedése és izgalma ragályos volt. Amint eléggé kivilágosodott ahhoz, hogy lássák az utat, Nicholas ismét felvezette kis csapatát a hegyekbe. Az emberek amhara nyelven vidáman beszélgettek, miközben sietős léptekkel törtek át a tüskés bozótoson, és akkor értek a szikla peremére, amikor a völgy keleti fala fölött felkelt a nap. Nicholas előző nap betanította az embereket, Royannal a fél éjszakát azzal töltötték, hogy aprólékosan végigmentek a terv minden részletén, így mindenki tudta a feladatát, nyomban neki is láttak, hogy felkészüljenek a leereszkedésre.
Nicholas sortra vetkőzött, a lábán pedig teniszcipő volt, de ezúttal hozott magával egy öreg rögbimezt, hogy odalenn melegen tartsa. Miközben ezt magára húzta, megmutatta Royannak azt a vízszintesen kidolgozott részt, amit a tömör sziklából véstek ki.
Royan gondosan szemügyre vette. - Nagyon nehéz biztosat mondani róla, de azt hiszem, igazad van. Ez valószínűleg emberi kéz munkája.
- Ha meglátod a lentebb lévőket, már nem lesznek kétségeid. A kiálló sziklapárkány alatti résznek az időjárás viszontagságai nemigen ártottak, és a mélyedések szinte tökéletesen megmaradtak - helyesebben egészen addig, míg el nem érik a legmagasabb vízszint vonalát - mondta Royannak, miközben beült a függőülésbe és kilendült a sziklafalon túlra. Ahogy ott csüngött az állvány végén, jelzett Alynak, és az emberek leeresztették őt a szurdokba. A kötél simán csúszott a bezsírozott nyíláson át.
Nyomban látta, hogy jól mérte fel a helyzetet, és pontosan a két mélyedéssor közt ereszkedett lefelé. Aztán szembekerült azzal a rejtélyes körrel a sziklafalon, de majdnem öt méternyire volt tőle, és tarkabarka zuzmó nőtte be, mely elszínezte a sziklát és részben el is takarta, így még mindig nem lehetett biztos benne, vajon nem csupán egy természetes hiba vagy törés az, amit lát. Elhaladt mellette és folytatta útját lefelé, ahogy Aly és csapata lassan eresztette föntről a kötelet.
Amikor elérte a víz felszínét, kicsúszott az ülésből és beugrott. A víz nagyon hideg volt. Lihegve taposta a vizet, amíg teste meg nem szokta. Ezután háromszor megrángatta a kötelet, hogy jelezzen Alynak. Miközben a vászonülés felemelkedett, odaúszott a medence oldalához és megkapaszkodott az egyik bevésett mélyedésben. Már elfelejtette, milyen homályos és hideg a szakadék alja, és milyen magányosnak érzi itt magát az ember.
Hosszas várakozás után hátrahajtotta a fejét, és figyelte, amint Royan a nejlonkötél végén, a függőülésben csüngve, lassan forogva megjelenik a kidudorodó sziklapárkány mellett. Lenézett, és vidáman integetett Nicholasnak.
- Minden elismerés ennek a lánynak - vigyorgott. - Nemigen rezel be. - Szeretett volna valami biztatót felkiáltani neki, de tudta, hogy hiábavaló, mivel a vízesés robaja elnyomott minden más hangot, így aztán megelégedett annyival, hogy visszaintegetett neki.
Félúton lefelé látta, hogy Royan hevesen rángatja a jelzőkötelet. Alyt figyelmeztették, hogy számítson erre, ezért az ülés nyomban megállt. Ezután hátrahajolt az ülésben, csupán bal kezével kapaszkodott, miközben jobbjával Nicholas távcsöve után nyúlt, mely a nyakában lógott. Teste valami lehetetlen szögbe tekeredett, ahogy a távcsövet a szeméhez tartotta, és egy kézzel próbálta beállítani a lencsét. Nicholas látta, hogy nyilván nehezen tudja kivenni a falon lévő kör alakú jelet, mivel a távcső vele és a székkel együtt himbálódzott és közben lassan forgott is.
Nicholasnak úgy tűnt, hogy Royan nagyon hosszú ideig küszködött ott a kötél végén, de valószínűleg csupán néhány perc lehetett. Aztán hirtelen elengedte a távcsövet, ami visszahullt mellkasára, és fejét hátravetve rikoltott egyet, amit Nicholas harminc méternyire alatta, a vízesés robaján túl is tisztán hallott. Boldogan kalimpált a lábával és szabad kezével izgatottan integetett Nicholasnak, miközben Aly ismét elkezdte ereszteni a kötelet. Továbbra is érthetetlenül kiáltozott, miközben olyan ragyogó arccal nézett le Nicholasra, hogy attól mintha még a szurdok katedrálisszerű homálya is világosabbá vált volna.
- Nem hallak - üvöltött fel neki, de a vízesés legyűrte minden próbálkozásukat.
Royan fészkelődött az ülésben, kiabált és vadul gesztikulált, aztán a másik kezével is elengedte a hámot, és még jobban kihajolt, hogy lássa Nicholast, miközben a függőülés pörgött vele. Még hat méternyire volt a víztől, amikor kis híján teljesen elvesztette egyensúlyát, és hátrafelé majdnem kiesett.
- Óvatosan - üvöltött fel neki Nicholas. - Az a távcső Zeiss. Kétezret adtam érte a zürichi duty-freeben.
Ezúttal hangja eljuthatott Royanhoz, mivel kislányosan ráöltötte a nyelvét. Mozdulatai azonban óvatosabbak lettek. Amikor lába már csaknem elérte a vizet, jelzett a kötélen, mire az ülés megállt és Royan ott lógott másfél méternyire tőle, a víz felett.
- Mit találtál? - kiáltott oda neki Nicholas.
- Igazad volt, te csodálatos ember!
- Emberi kéz műve? Felirat? El tudtad olvasni?
- Igen, igen és igen, mindhárom kérdésre! - Diadalmasan vigyorogva cukkolta Nicholast.
- Ne dühíts! Mondd már meg!
- Taita hatalmas egója ismét felülkerekedett. Nem tudta megállni, hogy alá ne írja munkáját. - Royan felnevetett.
- Itthagyta nekünk az aláírását - a törött szárnyú sólymot!
- Hát ez csodás! Eszméletlenül csodás! - lelkesedett Nicholas.
- Bizonyítéka annak, Nicky, hogy Taita itt járt. Hogy azt a kartust bevéshesse, nyilván egy állványzaton állt. Az első tippünk helyes volt. Az a mélyedés, amibe most kapaszkodsz, része volt a létrájának, ami a szurdok aljába vezetett.
- Igen, Royan, de miért? - kiáltott vissza neki. - Miért jött le ide Taita? Nem látni semmi nyomát bányászatnak vagy bármiféle építkezésnek.
Mindketten körülnéztek a homályos üregben. A kis mélyedéssoroktól eltekintve a fal ép volt, sima és sértetlen mindenütt, egészen addig, míg el nem tűnt a sötét víz mélyén.
- Esetleg a vízesés alatt? - kiáltotta oda neki Royan.
- Nincs egy beugró a sziklában? Át tudsz menni oda? Nicholas elrugaszkodott a sziklától és a robajlón lezúduló víz felé úszott. Félúton az áramlat elragadta és minden erejét össze kellett szednie, hogy tovább úszhasson vele szemben. Heves karcsapásokkal és erős lábtempókkal sikerült elérnie a vízesés közelebbi részén egy kiálló, sima, algától síkos sziklát.
A víz átzúdult feje felett, de ő a sziklalépcsőn oldalazva, óvatosan haladt a vízesés közepe felé. Félúton a víz maga alá gyűrte. Elszakította ingatag kapaszkodójától és pörgetve, hajigálva visszasodorta a medencébe. A tószerűen csöndes víz közepén bukott a felszínre, és ismét minden erejét latba kellett vetnie, hogy átúszva a sodráson, megszabaduljon az áradat örvénylő szorításából és elérje a fal alatti, pangó vizet. Megkapaszkodott a mélyedésben és zihált, akár egy fújtató.
- Semmi? - kiáltott oda Royan.
Megrázta a fejét, mivel addig képtelen volt válaszolni, míg ki nem fújta magát. Végre sikerült levegőhöz jutnia: - Semmi. A vízesés mögött tömör sziklafal van. - Ismét levegő után kapkodott, majd csúfondárosan megkérdezte: - Mi lenne a következő fényes ötlete, asszonyom?
Royan egy darabig hallgatott, és Nicholas örült ennek a kis pihenőnek. Aztán ismét odakiáltott neki. - Nicky, milyen mélyre mennek le ezek a mélyedések?
- Láthatod - mondta neki -, idáig, itt kapaszkodom benne.
- És mi van a víz alatt?
- Ne beszélj ostobaságokat, asszony. - Kezdett fázni és ingerültté válni. - Hogy a fenébe lehetnének ilyen rések a víz alatt?
- Nézd meg! - kiáltotta oda neki Royan csaknem ugyanolyan ingerülten. Nicholas szánakozva csóvált meg a fejét, majd vett egy nagy levegőt. Miközben a mélyedésbe kapaszkodott, teljesen kinyújtotta és megfeszítette testét és lábait. Aztán feje a víz alá merült és lenyúlt egészen addig, ameddig lábujjával elért.
Hirtelen levegő után kapkodva, döbbent arccal a felszínre bukott. – A mindenit! - kiáltotta. - Igazad van! Odalenn van egy újabb mélyedés!
- Nem szívesen emlékeztetlek rá, de én megmondtam. Nicholas még ilyen távolságból is látta Royan arcán a büszke elégedettséget.
- Mi vagy te? Valamiféle boszorkány? - Ezután elhallgatott és szemét kétségbeesetten az ég felé fordította. - Tudom, hogy most mit fogsz kérni tőlem.
- Meddig mennek le a mélyedések? - kiáltotta oda mézesmázos hangon. - Lebuknál a kedvemért, drága Nicky?
- Ez az - mondta Nicholas. - Tudtam. Beszélni fogok a szakszervezeti bizalmimmal. Ez rabszolgamunka. Mostantól sztrájkolok.
- Kérlek, Nicky!
Ott csüngött a vízben és kifújta tüdejéből a levegőt, majd beszívta, hyperventillálta önmagát, hogy véráramát oxigénnel töltse meg, és ezzel víz alatti állóképességét a legszélső határig kiterjessze. Végül teljesen kipréselte a levegőt tüdejéből, majd egy hatalmas lélegzetet vett, hogy szinte belefájdult a mellkasa, aztán még egyszer beszívta a levegőt, hogy tüdejét teljes egészében friss levegő töltse meg. Így aztán fejjel lefelé a víz alá bukott, lába kiállt a vízből, majd hagyta, hogy súlya levigye.
A fal mellett fejjel lefelé lebegve kinyúlt és a következő mélyedés után tapogatott. Megtalálta és ennek segítségével gyorsította merülését, miközben húzta magát lefelé.
Megtalálta a következő mélyedést, és továbbmerült. A mélyedések úgy száznyolcvan centinyire voltak egymástól - az egy tengerészeti mérőegységnek felelt meg. Ennek alapján pontosan kiszámíthatta, hogy milyen mélyen van.
Csak úszott lefelé, és megtalálta a következő mélyedést, majd az ezután következőt. Négy sornyi mélyedés, jó hét méternyire a víz alatt. A füle pattogott és recsegett, ahogy a nyomás kipréselte a levegőt az Eustach-kürtökből.
Csak ment lefelé és megtalálta az ötödik mélyedést is. Tüdejében a levegő most már a felszíni mennyiségnek közel a felére sűrűsödött, és ahogy csökkent a felhajtóerő, annál gyorsabban és könnyebben ereszkedett lefelé.
A szeme nyitva volt, de odalenn a víz sötét volt és zavaros. Csupán a falnak azt a részét tudta kivenni, mely közvetlenül az arca előtt volt. Látta, amint megjelenik előtte a hatodik mélyedés, és megkapaszkodott benne, majd tétovázott.
- Már több mint tíz méter mélyen vagyok és a fenéknek még semmi nyoma - gondolta. Egykoron, amikor még a hadseregnél versenyszerűen űzte a szigonyos halászatot, le tudott merülni tizennyolc méter mélyre és egy teljes percig ott is maradt. De akkor fiatalabb volt és fizikai erőnléte tökéletes.
- Csak még egy mélyedés - ígérte magának -, aztán felmegyek. – A mellkasa lüktetni kezdett és égett a levegő hiányától, de azért keményen ellökte magát kapaszkodójától és mélyebbre merült. Látta, amint az alatta lévő homályból halványan feldereng a hetedik mélyedés.
- Egészen lementek az aljáig - döbbent rá elképedve. Hogy a fenébe csinálta ezt Taita? Akkor még nem volt búvárfelszerelés. – Megmarkolta a mélyedést, és egy pillanatig tétovázott, mert nem tudta eldönteni, vajon megkockáztassa-e, hogy továbbmegy. Tudta, hogy ereje már-már a végső határhoz ért. Kezdett fuldokolni a légszomjtól és mellkasa görcsbe rándult.
- A pokolba is, még egy utolsót! - A feje szédülni kezdett és elöntötte az eufória különös ragyogása. Felismerte a veszély jeleit, és végignézett a testén. A zavaros homályon át látta, hogy bőre csupa ránc és redő a víz nyomásától. Több mint két atmoszférás nyomás nehezedett rá és kegyetlen erővel nyomta mellkasát. Az agya már oxigénhiánnyal küszködött és Nicholas vakmerőnek, sebezhetetlennek érezte magát.
- Csak még egyszer a sűrűjébe, drága barátaim – gondolta megrészegülve, és még lejjebb ment.
- Nyolc és az orvos kopog. - Ujjaival kitapintotta a nyolcadik mélyedést. Gondolatai most már kezdtek zavarossá válni: - Nyolcas szám, enyém a lány.
Megfordult, hogy elinduljon fölfelé, de ekkor lába megérintette a meder fenekét. - Tizenöt méter mély - döbbent rá még ilyen zavaros, kótyagos állapotban is. - Túl soká húztam. Vissza kell jutnom. Levegőhöz kell jutnom.
Épp nekikészülődött, hogy elrugaszkodjon a fenéktől, amikor valami megragadta a lábát és keményen a sziklafalhoz rántotta.
- Nyolckarú polip! - gondolta, mivel eszébe jutott Taita sora a sztéléről: - Vaginája egy nyolckarúpolip, mely felfalt egy istent.
Megpróbálta elrúgni magát, de lábát olyan erő fogta, mintha egy tengeri szörny karja szorítaná; valami hideg, alattomos ölelés tartotta fogságában. - Taita nyolckarú polipja. Szavamra! Ezt szó szerint értette. Elkapott.
A falnak szorult, nekinyomódott tehetetlenül. Elöntötte a rémület, és ahogy ez végigszáguldott vérén, elűzte oxigénhiánytól szenvedő agya hallucinációit. Rádöbbent, hogy mi történt vele.
- Nem polip. Ez a víz nyomása. - Ilyet egyszer már átélt. Egy hadgyakorlat során, amikor a Loch Arran-i generátorok turbináinak beeresztőnyílásai közelében alámerültek, egyik búvártársa, akivel össze volt kötve, besodródott ebbe a rettentő szivóerőbe. Társát a bemenet rácsa magához szívta, és annyira nekicsapódott, hogy bordáinak szilánkjai átdöfték mellkasát és megannyi apró tőrként meredeztek fekete neoprén gumiruhájából.
Csak hajszálon múlt, hogy Nicholas nem jutott ugyanerre a sorsra. Az mentette meg, hogy úgy egy méternyire volt társától, s így nem került bele teljesen a turbinabemenet vizének hatalmas erejű sodrásába. Ennek ellenére egyik lába eltörött, és a hadsereg két másik búvárjának ereje kellett ahhoz, hogy kiszabadítsák az áramlat heves szorításából.
Ezúttal levegője már alig van, és nincs itt egyetlen búvár sem, aki segíthetne neki. A szikla egy keskeny nyílása, egy víz alatti alagút szája, egy a sziklafalba fúrt víz alatti akna szívta magába.
Felsőtestét nem kerítette hatalmába ennek az erős áramlatnak a veszedelmes hatása, de a lábát könyörtelenül megragadta. Tisztában volt vele, hogy a nyílás környéke élesen körülhatárolt, olyan egyenes és szögletes, mintha egy kőműves által kivésett áthidaló volna. És ez a nyílás szívta magába.
Kezét kitárva igyekezett megkapaszkodni, hogy ellenálljon erejének, de ujjai elcsúsztak a szikla sima, síkos felületén.
- Hát ez lesz az - gondolta. - Ez lesz az a nagy csapás, ami elől nem tudsz kitérni. - Begörbített ujjakkal kapaszkodott, és érezte, hogy körme leszakad, letörik, ahogy a sziklához dörzsölődik. Aztán keze hirtelen beletalált az utolsó mélyedésbe, mely pontosan az őt fogva tartó akna fölött volt.
Most legalább már volt egy pont, amiben megkapaszkodhatott. Két kézzel csimpaszkodott a mélyedésbe, miközben küzdött a víz húzóereje ellen. Minden maradék erejét és bátorságát összeszedve küzdött ellene, de lassanként már mindkettőből kifogyott. Addig erőlködött, mígnem érezte, hogy karjának izmai pattanásig feszülnek, nyakán az inak acéldrótként duzzadoznak, és érezte, hogy a fejében valami nyomban megpattan. Annyit azonban elért, hogy teste nem csúszott tovább ebbe az alattomos aknába.
- Még egyszer - gondolta. - Csak még egyszer próbáld meg! - És tudta, hogy ez minden, ennél többre már nem is futja. Levegőjét már mind felhasználta, csakúgy, mint bátorságát és elszántságát. Szédült, kavargott a feje és sötét árnyak homályosították el látását.
Valahonnan benseje legmélyéből szedte össze végső tartalékait, és addig húzta magát, míg fejében a sötétség fénylő színkavalkáddá robbant szét, és hullócsillagok, meg sziporkázó tűzijáték fényei vakították. De csak húzta tovább. Érezte, hogy lába lassan megmozdul kifelé és a víz szorítása gyengül, ezért még egyszer nekiveselkedett, olyan erővel, melynek létezését önmagában még csak nem is sejtette.
Aztán hirtelen kiszabadult és egyből nyomult felfelé, de már túl késő volt. A sötétség elöntötte a fejét és fülében olyan hang zúgott, mint a vízesés bömbölő robaja a szakadékban. Fuldoklott. Minden tartaléka kimerült. Nem tudta hol van, mennyire lehet a víz felszínétől, csak azt tudta, hogy már nem sikerülhet. Bevégeztetett.
Amikor végül a felszínre bukott, nem tudott róla, annyi ereje sem maradt, hogy fejét kiemelje a vízből és levegőt vegyen. Ott hevert arccal lefelé, akár egy vízzel teli tetem és haldoklott.
Aztán érezte, hogy Royan ujjai hátulról megmarkolják a haját, és hideg levegő éri az arcát, ahogy kiemelte a fejét.
- Nicky! - sikoltotta Royan. - Lélegezz, Nicky, lélegezz! Nicholas kinyitotta a száját és víz, nyál, meg elhasználódott levegő folyt ki rajta, majd fuldokolva levegő után kapkodott.
- Még élsz! Ó, hál' Istennek. Olyan sokáig voltál lenn. Azt hittem megfulladtál.
Ahogy köhögve, szaggatottan kapkodta a levegőt és lassanként magához tért, valahogy homályosan rájött, Royannak be kellett ugrania a vízbe, hogy a segítségére siessen.
- Olyan sokáig voltál lenn. Ez hihetetlen. - Royan a víz fölött tartotta Nicholas fejét, miközben másik kezével a falban lévő mélyedésbe kapaszkodott. - Most már rendbe fogsz jönni. Rendbe kell jönnöd. Csak egy kis pihenésre, nyugalomra van szükséged. Minden rendben lesz.
Elképesztő volt, hogy Royan hangja mennyi bátorságot öntött belé. A levegő finom volt, édes, és érezte, hogy lassanként visszatér az ereje.
- Most pedig fel kell juttatnunk téged - mondta neki Royan. – Még néhány perc, hogy összeszedhesd magad, aztán besegítelek az ülésbe.
Átúszott Nicholasszal a víz fölött himbálódzó üléshez, és jelzett a föntieknek, hogy eresszék le a vízre. Ezután szétnyitotta a vásznat, hogy Nicholas becsúsztathassa a lábát.
- Jól vagy, Nicky? - kérdezte nyugtalanul. - Tarts ki, amíg felérsz a szikla tetejére. - Royan a hám oldalköteleire helyezte Nicholas kezét. - Kapaszkodj erősen!
- Nem hagyhatlak itt lenn - motyogta Nicholas erőtlenül.
- Nem lesz semmi bajom - nyugtatta meg Royan. - Csak küldesd le értem Alyval az ülést.
Amikor már félúton járt fölfelé, lenézett Royanra, akinek a feje a sötét vízen lebegett. Olyan nagyon aprónak, magányosnak tűnt, és az arca megrendítően sápadt volt.
- Bátor! - Nicholas hangja annyira gyönge és rekedt volt, hogy maga is alig ismert rá. - Igazán bátor vagy. - De már túl magasan volt ahhoz, hogy szavai elérjenek Royanhoz.
Miután Royant is felhúzták a szakadékból, Nicholas utasította Alyt, hogy szedjék szét az állványt és rejtsék el a bozótban. Ezt ugyanis a helikopterről nyomban észrevennék, és nem szerette volna felkelteni Jake Helm kíváncsiságát.
Nem volt olyan állapotban, hogy segíteni tudott volna az embereknek, egy tüskés fa árnyékában feküdt, és Royan vigyázott rá. Megrémítette, hogy ez a csaknem vízbe fúlás milyen sokat kivett belőle. Az elszenvedett oxigénhiány miatt irtóztatóan fájt a feje. Sajgott a mellkasa, és hasogató fájdalmat érzett, valahányszor levegőt vett: abban a nagy erőlködésben valami biztosan elszakadt vagy megrándult.
Lenyűgözte Royan türelme. Egyetlen kérdést sem tett fel neki arról, hogy mit talált a hasadék mélyén, és szemmel láthatóan sokkal jobban érdekelte Nicholas hogyléte, mint kutatásuk előremenetele.
Amikor Royan felsegítette, és elindultak vissza a tábor felé, Nicholas olyan mereven és nehézkesen mozgott, akár egy öregember. Sajgott testének minden izma és ina. Tudta, hogy időre van szükség ahhoz, hogy a szöveteiben felhalmozódott tejsav és nitrogén felszívódjon és eltűnjön.
Amint a táborba értek, Royan a kunyhójába vezette, és sürgött-forgott körülötte, miközben elhelyezte a szúnyogháló alatt. Ekkorra már Nicholas sokkal jobban érezte magát, de ezt a tényt elfelejtette közölni Royannal. Olyan jó érzés volt, hogy ismét van egy nő mellette, aki törődik vele, gondoskodik róla. Royan hozott neki néhány aszpirint és egy bögre gőzölgő, erősen cukros teát. Azt már egy kicsit meg is játszotta, amikor erőtlen hangon kért még egy bögrével.
Royan az ágya mellett ült és féltő gondoskodással figyelte, amint issza. - Jobb? - kérdezte, amikor Nicholas befejezte.
- Kettő az egyhez az esély arra, hogy életben maradok mondta neki, és Royan elmosolyodott.
- Látom rajtad, hogy jobban vagy. Már kezd visszatérni a szín az arcodba. Azt ugye tudod, hogy rettenetesen megijesztettél.
- Bármire képes vagyok, hogy felhívjam magamra a figyelmedet.
- Most, miután megállapodtunk abban, hogy életben maradsz, meséld el nekem, hogy mi történt. Miféle baj ért ott lenn a víz mélyén?
- Amit valójában tudni akarsz, az az, hogy mit találtam odalenn. Igaz?
- Azt is - ismerte el Royan.
Ezután Nicholas elmondott neki mindent, hogy mit talált, és hogyan kapta el egy víz alatti akna betorkollása. Royan szó nélkül hallgatta, és amikor Nicholas befejezte, egy darabig még azután sem szólt, csak homlokát ráncolva, elmélyülten gondolkodott.
Végül felnézett Nicholasra. - Úgy érted, hogy Taita le tudta vinni azokat a kőbe vésett mélyedéseket egészen a medence aljáig, tizenöt méterre a víz felszíne alá? - És amikor Nicholas rábólintot, ismét hallgatásba mélyedt. - Hogy a fenébe tudta ezt megcsinálni? Te mit gondolsz erről?
- Lehet, hogy négyezer évvel ezelőtt a vízszint alacsonyabb volt. Lehetett esetleg egy aszályos év, amikor a folyó kiszáradt, és így bejuthatott oda. Mit szólsz hozzá?
- Nem rossz - ismerte el Royan -, de akkor minek kellett neki megépítenie azt az állványzatot? Miért nem a kiszáradt folyómedret használta? Meg aztán biztos, hogy a hely vonzerejét Taita számára a folyó jelentette. Ha a meder száraz lett volna, akkor ez a hely is éppolyan, mint bármelyik ebben a szurdokban. Nem, érzésem szerint az a tény, hogy ennyire megközelíthetetlen, volt a fő, ha nem az egyetlen oka annak, hogy itt dolgozott.
- Azt hiszem, igazad van - helyeselt Nicholas.
- Tehát, ha a folyóban volt víz, még ha a legalacsonyabb szinten is, mint most, akkor hogy véshette be azokat a mélyedéseket a víz alatt? És mi értelme van egy állványzatnak a víz alatt?
- Nem tudom. Sejtelmem sincs - ismerte el Nicholas.
- Jól van, akkor ezt most tegyük félre. Térjünk vissza ahhoz az aknához, amely csaknem beszippantott téged. Van valami elképzelésed, hogy mekkora lehet ez a nyílás?
Nicholas megrázta a fejét. - A sötétség szinte teljes odalenn. Még egy méternyire sem láttam.
- Ez a nyílás pontosan a két mélyedéssor között volt?
- Nem, nem egészen - mondta elgondolkodva a férfi.
- Egy kicsit oldalra. A lábammal elérteni a medence alját és épp el akartam rugaszkodni, amikor elkapott.
- Akkor ez egészen a medence alján van és az állványzattól kissé lefelé, a folyás irányában. Azt mondod, hogy ez a bemenet négyszögletes kiképzésűnek tűnt?
- Ebben nem vagyok egészen biztos - ne felejtsd el, alig láttam. De ez volt a benyomásom.
- Elképzelhető, hogy ez is emberi kéz munkája - esetleg egy vízelvezető akna a medence oldalában?
- Lehetséges - mondta kissé vonakodva Nicholas. - Másrészt viszont az is könnyen elképzelhető, hogy ez egy természetes törés abban a rétegben, melybe a folyó vize elfolyik.
Royan felállt és elindult kifelé, mire Nicholas megkérdezte:
- Hova mész?
- Csak egy pillanat. Átmegyek a kunyhómba, hogy idehozzam a jegyzeteimet meg a sztélé anyagát. Nyomban itt vagyok.
Amikor visszatért, leült a földre Nicholas ágya mellé és lábát azzal a tipikus, nőies hajlékonysággal húzta maga alá. Miközben szétterítette maga körül papírjait, Nicholas felhúzta a szúnyogháló szélét és lenézett rá, hogy lássa, mit csinál.
- Tegnap, amíg te az állvánnyal voltál elfoglalva, sikerült megfejtenem a sztélé „tavasz" oldalának zömét. - Royan úgy fordította jegyzetfüzetét, hogy Nicholas is lássa azokat az oldalakat, melyeknél felütötte. - Ezek még csak az előkészítő jegyzeteim. Látni fogod, hogy több helyre kérdőjeleket írtam - például itt és itt. Itt nem vagyok biztos a fordításban, vagy Taita valami új, különös jelet használt. Ezekkel később még foglalkoznom kell.
- Értem - mondta Nicholas, és Royan folytatta.
- Ezek a részek, melyeket zölddel emeltem ki, szokásos idézetek a Halottak könyvéből. Vegyük például ezt itt: „A világmindenség körökből áll, a napkorong-isten, Re. Az ember élete egy kör, mely a méhben kezdődik és a sírban végződik. A szekérkerék köre előre jelzi a kígyó halálát, melyet abroncsa zúz össze."
- Igen, felismerem ezt az idézetet - mondta Nicholas.
- Másrészt viszont a szövegnek azok a részei, melyeket sárgával emeltem ki, eredeti Taita-szövegek, vagy legalábbis nem a Halottak könyvéből, illetve bármely más, általam ismert forrásból vett idézetek. Ez a bekezdés az, amelyre külön szerettem volna felhívni a figyelmedet.
Mutatóujjavai követte azt a részt, amit hangosan felolvasott: - ,Az istennő lánya megfogant. Teherbe ejtette az, aki magtalan. Ő viselte saját ikerhúgát. A magzat örökre saját méhében rejtezik. Ikertestvére nem születik meg soha. Sosem látja meg Re fényét. Sötétségben él mindörökké. Nővére méhében vőlegénye tartja örökkévaló nászban. A meg nem született iker lesz arája az istennek, ki ember volt. Sorsuk összefonódott. Örökké élnek. Sosem halnak meg."
Royan felpillantott a jegyzetfüzetből. - Amikor ezt először olvastam, megelégedtem azzal, hogy az istennő lánya a Dandera folyó, amint ebben már mi is megállapodtunk. Abban is egészen biztos voltam, hogy az isten, aki egykoron ember volt, nyilván a fáraó. Mamosét csak akkor avatták istenné, amikor Egyiptom trónjára lépett. Előtte ember volt.
Nicholas bólintott. - A magtalan nyilvánvalóan maga Taita. Hisz többször is utal arra a tényre, hogy eunuch volt. Most azonban – mondta Nicholas -, ha van valami új ötleted ezzel a titokzatos ikerhúggal kapcsolatban, akkor halljuk.
- A folyó ikertestvére nagy valószínűséggel egy mellékág vagy egy villa alakú elágazás lehet, igaz?
- Á, tudom már, hogy mire akarsz kilyukadni. Ezzel azt akarod mondani, hogy az akna az ikertestvér. Lenn a szurdok mélyén, ahol sosem látja meg Re fényét. Taita, a magtalan kijelenti, hogy ő az apa, vagyis így közli velünk, hogy ő az építész.
- Pontosan, és a folyó ikertestvérével örökre összeházasította Mamose fáraót. Ha mindezt összerakjuk, akkor arra a következtetésre jutottam, hogy sosem találjuk meg Mamose fáraó sírjának helyét, amíg alaposan meg nem vizsgáljuk azt az aknát, mely csaknem megölt.
- Mit javasolsz, hogy csináljuk? - kérdezte Nicholas, de Royan megvonta a vállát.
- Én nem vagyok mérnök, Nicky. Ezt rád hagyom. Én mindössze annyit tudok, hogy Taita valamit kimódolt, hogy megcsinálhassa - nem csupán lejutott oda, de dolgozott is odalenn. Ha helyesen értelmezzük a sztélét, akkor nagyszabású bányászati és egyéb munkálatokat folytatott a medence aljában. Ha ő meg tudta csinálni, akkor nem látom okát, hogy mi miért ne tudnánk megtenni.
- Ó! - akadékoskodott Nicholas. - Taita zseni volt. Ezt is gyakorta elismétli. Én viszont csak egy vén kuli vagyok.
- Mindenemet rád tettem fel, Nicky. Ugye nem hagysz cserben?

Nem volt szüksége feszült figyelemre és nagy bozótismeretre ahhoz, hogy kövesse ezt a nyomot. Akiket üldözött, nemigen tettek bármiféle óvintézkedést, hogy eltüntessék maguk után a nyomokat. Meglehetősen nyíltan haladtak az Abbai-szurdokon átvezető fő csapáson egyenesen nyugat felé, a szudáni határ irányába. Mek Nimmur útban volt visszafelé, saját erődje felé.
Borisz úgy számolta, hogy körülbelül tizenöt-húsz ember lehet vele. Nehéz volt pontosan megállapítani, mivel az ösvényen a nyomok fedték egymást, és persze nyilván vannak felderítői, akik előtte járnak, illetve oldalról fedezik. Kell lennie hátvédnek is, akik hátulról biztosítják.
Jó tempóban haladnak, de egy ekkora csapat nem tarthatja sokáig az előnyét egyetlen üldözővel szemben. Biztos volt benne, hogy egyre jobban behozza hátrányát. Úgy vélte, hogy négyórányi előnyük lehetett, de a legfrissebb nyomok alapján már alig kétórányira járhattak előtte.
Anélkül, hogy megállt volna, lehajolt, hogy felvegyen valamit az ösvényről. Miközben kocogott tovább, szemügyre vette. Egy ág volt, egy a csapás mellett növő kussagga-sagga növény lágy, fiatal hajtása. Az előtte járó emberek egyike végigsúrolhatta, ahogy elhaladt mellette, és letörött. Ennek alapján Borisz meglehetősen pontosan meghatározhatta, hogy mennyivel van mögöttük. A szurdokban perzselő a forróság, és a lágy hajtás épphogy fonnyadni kezdett. Még közelebb volt hozzájuk, mint gondolta.
Egy kicsit lelassított, és közben végiggondolta a következő lépést. A völgynek ezt a részét meglehetősen jól ismerte. Az előző évben e terep nagy részét bejárta egy amerikai klienssel, aki Walia ibexre vadászott. Közel egy hónapot töltöttek azzal, hogy átfésüljék ezeket a vízmosásokat és fás hasadékokot, míg végül sikerült leteríteniük egy hatalmas, öreg kost, mely már egészen fekete volt a kortól, és csavaros, hátrahajló szarva akkora volt, hogy a Rowland Ward rekordkönyvben a világon a tizedik legnagyobbként tartják számon.
Tudta, hogy két-három mérföldnyire a Nílus egy újabb patkó alakú kanyarulatba kezd dél felé és visszafordul. A fő csapás a folyót követte, mivel hatalmas, meredek sziklák őrizték a folyó hurkának közepén emelkedő területet. Mindazonáltal lehetséges volt átvágni ezt a csücsköt. Borisz már megtette, amikor a sebesült ibexet követték.
Az amerikai vadász nem ölte meg - golyója túl hátul találta el a kost, így nem érte a szív-tüdő üreget, hanem a belekbe fúródott. A megsebesített vadkecske a magaslatok felé tartott egy, a kőszirtek közt megbúvó rejtekösvényen. Borisz és az amerikai követték felfelé a hegyen át. Borisz emlékezett rá, hogy az az ösvény milyen veszélyes, mennyire alattomos volt, ám ahogy a hegy túloldalán ereszkedni kezdett, közel tíz mérföldet vágott le az útból.
Ha ismét rátalálna erre a kecskecsapásra, akkor minden esélye megvan rá, hogy Mek Nimmur elé kerüljön és lesben várhassa a túloldalon. Ez hatalmas előnyt biztosít majd neki. A gerillavezér üldözőre számít és nem rajtaütésre. Nyilván hátulról biztosítja magát nagyobb erőkkel, és nagyon valószínű, hogy Borisz nem tudott volna úgy elosonni a hátvéd mellett, hogy leendő áldozatai erről tudomást ne szerezzenek.
Másrészt viszont az a tény, hogy elébük kerül, a kezébe adja az irányítást, így ő választhatja ki a számára legmegfelelőbb terepet.
Ahogy az ösvény és a Nílus fő folyása kezdett dél felé fordulni, a feje fölötti magasabb területeket figyelte, kereste az ismerős tájékozódási pontokat. Még fél mérföldet sem tett meg, amikor megtalálta. Itt volt egy törés a sötét sziklák vonalán, egy sűrű erdővel benőtt hasadék a fekete bazaltfalon.
Megállt és letörölte a verítéket arcáról meg nyakáról. - Túl sok vodka - dünnyögte -, kezdesz elpuhulni. - Az inge olyannyira átázott, mintha megmártózott volna a folyóban.
A puskát áttette a másik vállára, és távcsövét felemelve végigpásztázta az erdős hasadék oldalált. Meredeknek és megmászhatatlannak tűnt, de aztán észrevett egy satnya kis fát, mely egy keskeny kis repedésből nőtt ki. Olyan volt, akár egy japán bonsai, deformálódott, kitekeredett törzzsel, meggyötört ágakkal.
A Walia ibex e fölött a fa fölött állt a sziklapadon, amikor az amerikai tüzelt. Lelki szemei előtt Borisz még most is látta, ahogy a vadkecske háta meggörbül, amikor a golyó eltalálja, majd megpördül és felszáguld a sziklára. A távcsövet finoman fölfelé mozdította, és sikerült kivennie annak a keskeny, felfelé hajló sziklapadnak az ívét.
- Da, da. Ez az a hely. - Ismét anyanyelvén gondolkodott. Igazi könnyebbség volt ez az elmúlt napok után, amikor a franciával meg az angollal kellett küszködnie.
Mielőtt elindult volna felfelé, elhagyta az ösvényt és lemászott a simára koptatott kövekkel teli lejtőn a folyóhoz. Letérdelt a Nílus partján, majd mindkét kezét a vízbe merítve benedvesítette rövidre nyírt haját, és nyakáról meg arcáról lemosta az izzadságot. Kiitta és újratöltötte vizesüvegét, majd addig ivott, mígnem hasa annyira megtelt vízzel, hogy szinte fájt. Ezután kiöblítette az üveget és újból megtöltötte. A hegyen nincs víz sehol. Végül kalapját is a folyóba merítette, majd ázottan visszatette a fejére, és csak úgy csörgött belőle a víz az arcába meg a nyakába.
Visszamászott az ösvényre és lassan, a földet tanulmányozva haladt előre száz lépésnyit. Egy helyen egy hatalmas görgetegkő csaknem teljesen elzárta az ösvényt. Az előtte járó emberek kénytelenek voltak átlépni ezen az akadályon a mögötte lévő, púderszerűen finom porba. Lábnyomaik tökéletesen látszottak.
A legtöbb férfin izraeli típusú, cikcakkos talpú bakancs volt, és a hátul lévők eltiporták az élen járók nyomait. Féltérdre kellett ereszkednie, hogy alaposan szemügyre vehesse őket, mire sikerült kivennie egy sokkal kisebb és finomabb nyomot, egy nő könnyebb lépteinek nyomát. Részben elfedte a többi, jóval nagyobb férfi lábnyom, de a cipőorr nyoma tisztán látszott, és a mintázat alapján egy puha gumitalpú, Bata teniszcipőtől származott. Ezer közül is felismerte volna.
Egészen megkönnyebbült attól a tudattól, hogy Tessay még mindig a csoporttal van, és szeretőjével együtt nem tértek át egy másik ösvényre. Mek Nimmur ravasz volt és agyafúrt. Egyszer már kicsúszott Borisz markából. De ezúttal nem fog sikerülni neki! Az orosz indulatosan megrázta a fejét: ezúttal nem.
Ezután figyelmét ismét a női lábnyomra fordította. Gyötrelmes fájdalom hasított végig rajta, ahogy ránézett. Dühe teljes erővel visszatért. Nem a nő iránti érzései foglalkoztatták. A szerelem és a vágy nála nem számított, fel se merült benne. A nő a tulajdona volt, amit elloptak tőle. Számára csupán ennek a sértésnek volt jelentősége. Ez a nő elhagyta és megalázta, ezért most meg kell halnia.
Az öles gondolatára ismét végigszáguldott vérén a régi izgalom. Az öles volt mindig is az ő szakmája és hivatása, de akárhányszor is gyakorolta tudását, az izgalom nem enyhült, nem tudott betelni vele, mindig ugyanolyan élvezetet nyújtott neki. Talán ez volt az egyetlen igazi élvezet, mely tisztán és múlhatatlanul megmaradt neki - még a vodka sem halványította, gyengítette el, mint azt a szeretkezés élvezetével tette. Az asszony megölése nagyobb élvezetet fog nyújtani neki, mint amekkorát egykoron a vele való közösülés jelentett.
Az elmúlt néhány évben csak az alsóbbrendű állatokra vadászott, de sosem felejtette el, hogy milyen érzés üldözni és megölni egy emberi lényt, különösen egy nőt. El akarta kapni Mek Nimmurt, de még inkább az asszonyt.
Mengisztu elnök idején, amikor az elhárítás vezetője volt, az emberei jól ismerték ízlését, és mindig kiválasztották számára a csinosakat. Most csupán egyetlen dolgot bánt, hogy ezúttal gyorsan kell megtennie. Most nem húzhatja el és nem nyújthatja el az élvezet kéjes gyönyörét. Nem úgy mint korábban, amikor órákig, néha napokig is eltartott.
- Kurva - mondta ki fennhangon, miközben belerúgott a porba és eltiporta Tessay halvány lábnyomát, eltüntette, miként őt magát fogja. - Nyomorult, fekete kurva.
Ezután újult erővel és elszántsággal hagyta el az ösvényt és mászott felfelé az elkorcsosult fához, fel a sziklához, ahonnan a kecskecsapás indul.
Pontosan ott, ahol várta, rátalált a csapásra, és elindult rajta felfelé. Minél magasabbra mászott, annál meredekebb lett. Gyakran mindkét kezére szüksége volt, hogy felhúzza magát egy emelkedőn, vagy hogy átjusson egy keskeny átjárón.
Amikor első ízben mászott fel erre a hegyre, egy sebesült ibex vérnyomait követte, de most nem vezették őt ezek a vércseppek, így kétszer is elvétette az utat és zsákutcába futott, egy szikla vágta el az útját. Az úttalan szakadéktól kénytelen volt visszaoldalazni, míg meg nem találta a helyes csapást. Mindkét esetben tisztában volt vele, hogy időt veszít, és Mek Nimmur továbbjuthat, még mielőtt elvághatta volna az útját.
Egyszer felvert egy kis csapat vadkecskét, mely félúton a szirt tetejéhez, egy sziklapadon pihent. Szökkenve száguldottak fel a sziklára, mintha madarak lennének és nem olyan állatok, melyeket köt a gravitáció törvénye. Egy hatalmas hím vezette őket, mely lobogó szakállával és hosszú, csavart szarvával mutatta Borisznak a pontos utat a szirt tetejére.
Ujjbegyéről leszakadt a bőr, ahogy felvonszolta magát az utolsó, meredek csúcsra, de végül felért a tetejére, és anélkül, hogy fejét akár egy pillanatra is felemelte volna, átvergődött a láthatáron. Mérföldekről tisztán láthatja bárki a porcelánkék ég hátterében mozgó emberalak körvonalait. A gerinc vonalán haladt, mígnem talált egy kis csoportnyi szanszevériát, melynek felálló, hegyes levelei fedezékül szolgáltak és eltakarták, míg távcsövével végigpásztázta a hatszáz méternyire alatta elterülő völgyet.
Ebből a magasságból a Nílus, mint valami széles, csillogó kígyó tekeredett be patkó alakú kanyarulatának első fordulójába, miközben felszínét zuhatagok és sziklás zátonyok fodrozták. Partjai mentén a magasba törő bazaltsziklák, akárha egy pusztító, trópusi forgószél korbácsolta, viharos tenger zajgó hullámfalai lettek volna. Az egész táj reszketve táncolt a hőségben, miközben a nap sugarai egy hóhér pallosaként sújtottak le e vörös sziklás tájra, mely a forróságtól kimerültén vetette alá magát tüzes erejének.
Bár a levegő reszketve, délibábként táncolt távcsövének lencséi előtt, Borisznak mégis sikerült rálelnie a folyó mellett haladó, durva csapásra, melyet végigkövetett a völgyön addig a pontig, ahol a kanyarulat elrejtette. Elhagyatott volt, emberi jelenlétnek semmi nyoma, de ő tudta, zsákmánya rejtőzködve úgy mozog, hogy ne legyen szem előtt. Nem tudta, vajon hol járhatnak, meddig jutottak el - csupán annyit tudott, hogy sietnie kell, ha a hegy túloldalán el akarja vágni az útjukat.
Mióta elhagyta a folyót, első ízben ivott egy kevesett kulacsából. Most döbbent rá, hogy a forróságtól és a fárasztó hegymászástól mennyire kiszáradt. Ilyen körülmények között egy ember, ha nem jut vízhez, órákon belül halott. Ezért cseppet sem meglepő, hogy idelenn a szurdokban szinte nincs is állandó emberi település.
Amikor elhagyta a csúcsot, mintha újjászületett volna, nyomban elindult, hogy átvágjon a hegy gerincén. Még egy mérföldnyit sem tett meg, amikor hirtelen kiért a sziklacsúcsra a túloldalon. Még egy óvatlan lépés és a semmibe lépve a háromszáz méteres mélységbe zuhant volna. Ismét a gerinc mentén haladt, míg rátalált egy fedezéket is biztosító megfigyelőpontra, ahonnan végigpásztázhatta az alatta lévő területet.
A folyó ugyanolyan volt - széles, tele zűrzavaros, fehéren fodrozódó zuhatagokkal, és most vissza, felé rohant, amint a patkó alakú kanyarulat túloldalán a folyó visszafordult. Az ösvény továbbra is közvetlenül a parton haladt, csak ott tért el, ahol útját állták a meredek parti sziklák és a Nílus vizéből kiemelkedő tűhegyes kövek.
A szurdok kietlen elhagyatottságában nem mozdult semmi, csupán a vadul száguldó vizet és a hőség délibábjának szakadatlan táncát látta. Tudta, hogy Mek Nimmur nem mozoghatott olyan gyorsan, hogy már jóval előtte túljutott volna ezen a ponton; így nyilván még valahol a patkó alakú kanyarulatban jár.
Borisz ismét ivott egy keveset, és közel félórányit pihent. Ennyi épp elég volt ahhoz, hogy teljesen összeszedje és ismét erősnek érezze magát. Azon tanakodott, vajon nyomban lemenjen-e és felállítsa leshelyét az ösvény mentén, de végül úgy döntött, hogy inkább a magaslaton marad, míg meg nem látja őket.
Gondosan ellenőrizte a puskáját, megnézte, hogy mászás közben a távcső nem állítódott-e el, majd kiürítette a tárat és megvizsgálta az öt töltényt. Az egyik rézhüvely horpadt volt és elszíneződött, ezért elhajította, majd elővett helyette övéből egy másikat és azt töltötte be. Ezután behelyezte a tárat és biztosította a fegyvert.
Puskáját félretette, amíg átizzadt, nedves zokniját tisztára cserélte és gondosan visszafűzte bakancsát. Ilyen körülmények között csak egy zöldfülű kockáztatna meg egy felhólyagzott lábat, mivel órákon belül elfertőződne és elgennyesedne.
Ivott még egy keveset, majd felállt és 30/06-ját a vállára vetette. Imigyen felkészülve bármire, amit a vadászat istennője útjába sodor, elindult a gerinc mentén, hogy útját állja a fegyveres csapatnak.
Távcsövén át minden megfigyelőpontról végigfürkészte alant a völgyet, ám áldozatait egyszer sem sikerült megpillantania, és a délután gyorsan telt. Már épp aggódni kezdett, hogy Mek Nimmur valahogy észrevétlen elcsúszott mellette, hogy valami titkos gázlón átkelt a folyón, vagy egy rejtett völgyön át egy másik ösvényen haladt, amikor a forróságtól elnémult levegőben egy panaszos, gyászos kiáltást hallott. Felnézett. Két vörös kánya körözött a folyóparti tüskés bozót egy bizonyos része fölött.
A sárga csőrű kánya egyike Afrika leggyakoribb hulladékevőinek. Szoros szimbiózisban él az emberrel, hulladékából táplálkozik, összeszedi hátrahagyott szemetét, falvai, ideiglenes táborhelyei fölött köröz, lesi ételmaradékait, és türelmesen kivárja, hogy valaki leguggoljon a bozótban, majd miután az ember elvégezte dolgát, nyomban lecsapjon és amolyan egyetemes köztisztasági vállalkozóként azonnal eltakarítsa ürülékét is.
Borisz távcsövén át figyelte ezt a két madarat, amint tunyán lebegnek a forró levegőben, és a folyóparti bozótosnak mindig ugyanazon része fölött köröznek. Sajátos módon kormányozták magukat hosszú, villás farkukkal, hol egyik, hol másik oldalra mozdították, miközben szárnyukkal ráfeküdtek az enyhe fuvallatra. Tisztán látszott világossárga csőrük, amint fejüket lefelé fordítva figyelték a bozótot.
Borisz fagyosan elmosolyodott. - Da! Nimmur korán letáborozott. Lehet, hogy a hőség és ez a tempó túl kemény új asszonyának, vagy talán azért állt meg, hogy egy kicsit eljátsszon vele.
Addig ment a magaslaton, mígnem lenézvén, a bozótnak pontosan abba a részébe látott. Hiába fürkészte távcsövén át, emberi jelenlétnek a legkisebb jelét sem látta. Közel két óra múltán már kezdett elbizonytalanodni eredeti feltevésében. Csupán a kányapár jelenléte szolgált bizonyítékul, mivel a két madár letelepedett egy fa tetejére, mely a bozótnak a fölé a része fölé emelkedett. Bíznia kellett benne, hogy az ott rejtőzködő embereket figyelik.
Nyugtalanul felpillantott a napra. Már lemenőben volt és kezdte elveszíteni kegyetlen erejét. Aztán ismét lenézett a völgybe.Közvetlenül e bozótszakasz alatt a folyó bemélyedt. Vize itt csöndes volt, már-már egy kis lagúna. Amikor a folyó vize megduzzad, ezt a rész nyilván elönti, de most egy kis sávnyi kavicsos partszakasz volt látható. Több hatalmas görgetegkő is volt ezen a parton, melyek a fölé magasodó sziklából szakadtak le. Néhány a parton hevert, de akadt olyan is, mely begördült a folyóba és félig a víz alá merült. A legnagyobb akkora volt, mint egy kunyhó, hatalmas, kerek, sötétlő sziklatömeg.
Miközben épp ezt nézte, váratlanul egy ember lépett elő a bozótból. Borisz pulzusa szaporább lett, miközben figyelte, ahogy a férfi lemászik az egyik kisebb sziklára, majd onnan leugrik a kavicsos partra. Letérdelt a víz mellett és vászonvödrét vízzel töltötte meg, majd visszamászott és ismét eltűnt a bozótban.
- Á! A hőség még nekik is sok. Inniuk kell és ez elárulja őket. Ha nincsenek a madarak, sosem tudtam volna meg, hogy itt vannak. – Kelletlen elismeréssel, halkan csettintett.
- Nimmur óvatos ember. Nem csoda, hogy ilyen sokáig életben maradt. Szigorúan ellenőrzi a dolgokat. Vízre azonban még neki is szüksége van.
Borisz távcsövén át figyelt, miközben megpróbálta kitalálni Mek Nimmur következő lépését. - Sok időt vesztegetett el itt azzal, hogy elrejtőzött a forróság elől. Amint egy kicsit hűvösebb lesz, nyilván ismét útra kel. Éjjel fog továbbmenni - döntötte el magában, és ismét a napra nézett. - Még három óra van sötétedésig. Nekem még azelőtt kell cselekednem. Sötétben nehéz lenne kiválasztanom célpontjaimat.
Mielőtt felállt, visszahúzódott a nyílt gerincről. Lejjebb ment a hegyoldalon, míg egy meredek sziklafok el nem takarta Mek Nimmur őrszemei elől. Ezután elindult lefelé. Itt nem volt kecskecsapás, ezért saját magának kellett utat törnie, de néhány sikertelen kísérlet után talált egy szelídebb lejtésű sziklapadot, melyen viszonylag könnyedén jutott le. Amikor leért a szurdok aljába, alaposan szemügyre vette a terepet, hogy vészhelyzetben ismét rátaláljon. Ez remek menekülési útvonal volt, és tudta, hogy hamarosan szüksége lesz rá, mert keményen üldözőbe veszik.
Több mint egy órájába került, hogy lejusson, és tudta, hogy kezd kifutni az időből. Elérte a vízparti ösvényt és elindult rajta vissza, Mek Nimmur tábora felé. Most már sietnie kellett, de még így is gondosan ügyelt rá, hogy ne hagyjon nyomot. Mindig a csapás szélén haladt, és csak kövekre lépett, melyeken nem maradt nyom utána. Ám óvatossága ellenére, kis híján beléjük ütközött.
Alig tette meg az első kétszáz métert, amikor valahol hátul a tudatában rögzítette egy halvány szárnyú seregély halk, gyászos füttyét, és csaknem figyelmen kívül hagyta, ám ekkor agyában megszólaltak a vészcsengők. Ezt ilyenkor nem hallhatja. A seregély ezt a különös hívó hangot csak hajnalban adja ki, amikor elhagyja a magas sziklák közt lévő fészkét. Most viszont késő délután volt a forróságtól reszkető szurdok mélyén. Úgy gondolta, hogy ez az egyik őrszem jelzése, aki épp felé tart az ösvényen. Mek Nimmur csapata elindult.
Borisz azonnal cselekedett. Villámgyorsan leosont az ösvényről és visszafutott arra, amerről jött, míg el nem érte annak a kis ösvénynek a kezdetét, melyen lejött a szikláról. Visszamászott épp csak addig, hogy átláthassa a folyóparti csapást. Mindazonáltal rájött, hogy sokat vesztett abból az előnyből, amire a hegyen való átkelés közben számított. Ez itt nem volt túl ideális helyzet a rajtaütéshez, és menekülési útvonala is tisztán látható volt, nyitva állt az ellenséges fegyverek tűzterében - szerencséje lesz, ha sikerül feljutnia a csúcsra. De az a gondolat, hogy bosszújával felhagyjon, még csak fel sem merült benne. Amint célpontjai megjelennek fegyvere távcsövében, nyomban lő ebből az állásból.
Mindazonáltal azt elismerte magában, hogy Mek Nimmur meglepte. Borisz nem számított rá, hogy útnak indul, még mielőtt a nap lenyugszik. Arra készült, hogy kényelmesen elhelyezkedik a bozótosban lévő táborhely fölött, és két nyugodt, jól célzott lövést adhat le, még mielőtt menekülni kényszerül.
Az is benne volt tervében, hogy miután Mek Nimmurt leterítette, emberei már nem fognak oly nagy buzgalommal a nyomába eredni. Borisz úgy képzelte, hogy futva vonul vissza, megáll minden jól védhető, erős tüzelési ponton, lead néhány lövést, leterít egyet-kettőt közülük, és óvatos körültekintéssel vonul vissza mindaddig, míg végül elmegy a kedvük attól, hogy tovább üldözzék, ezért futni hagyják.
Ez most mind megváltozott. Kénytelen lesz megragadni az első kínálkozó alkalmat - szinte biztos, hogy mozgó célpontra kell lőnie -, és amint leadta a lövést, nyomban láthatóvá válik a sziklán felfelé haladó, nyílt ösvényen. Az egyetlen előnye, hogy vadászpuskája rendkívül pontos fegyver, míg Mek Nimmur emberei AK-47-es gyorstüzelésű puskákkal vannak felszerelve, melyek nagy távolságra hírhedten pontatlanok, különösen ezeknek a shuftáknak a kezében. Megfelelő kiképzéssel az afrikai törzsek harcosai a világ legkiválóbb harci egységeivé válhatnának. Rendelkeznek minden ehhez szükséges képességgel, kivéve egyet - hírhedten rossz céllövők.
A földhöz lapulva hasalt, és alatta a szikla annyira forró volt a naptól, hogy még ruháján át is égette. Hátáról levette a zsákját és maga elé rakta, hogy puskáját megtámaszthassa és biztosan célozhasson. Miközben a fegyver távcsövébe nézett, igyekezett minél kényelmesebb helyzetet felvenni, és becélzott egy kis sziklát a főcsapáson, majd a csövet jobbra, balra mozgatva, ellenőrizte, hogy a teljes íven tiszta legyen a tűztere.
Miután meggyőződött róla, hogy ez a lehető legjobb állás, amit ilyen rövid idő alatt találhatott, letette a fegyvert és felmarkolt egy kis földet. Finoman az arcára dörgölte, így sápadt bőrén a veríték nyomban sárrá változott, és eltűnt az a csillogás, amit egy éber őrszem már messziről észrevesz. Az utolsó dolog, amit még ellenőrzött, az a nap állásának szöge volt, nehogy visszatükröződjön távcsövének lencséjéről, vagy a fegyver bármely fém részéről. Kinyúlt és az egyik cserje ágát maga mellé húzta úgy, hogy árnyéka a fegyverre vetüljön.
Végül elhelyezkedett a puska mögött, tusát a vallanak támasztotta, majd megpróbált lassú, mély lélegzeteket venni, hogy pulzusa lelassuljon és teljesen kitisztuljon a feje. Nem kellett sokáig várnia. Ismét hallotta azt a madárfüttyöt, de ezúttal közelebbről. A csapás túloldaláról, lejjebb, a folyópart felől nyomban válasz is érkezett rá.
- Az oldalvédnek nem lesz könnyű dolga megtartani helyzetét ezen a terepen. - Örömtelenül elvigyorodott, arcán egy halálfej torz grimasza jelent meg. - Fel fog borulni a rend, helyenként összetorlódnak majd, másutt meg szétszakadnak. - Miközben erre gondolt, egy ember jelent meg a csapáson a kanyarban, úgy ötszáz méternyire pontosan előtte.
Borisz a távcső nagyítólencséjén át szemügyre vette. Tipikus afrikai gerilla, egy shufta szakadozott, kifakult, terepszín katonai, illetve részben civil öltözékben, zsákjával, vizeskulaccsal, lőszerrel és gránátokkal felszerelve, AK fegyverét maga előtt tartva óvakodott előre. Amint kiért a kanyarból, nyomban megállt és a csapás mellett egy kő mögé kuporodott, hogy fedezékben legyen.
Egy hosszú percen át figyelte az előtte fekvő terepet, feje lassan fordult egyik oldalról a másikra. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha egyenesen Boriszra meredne, aki lélegzetét visszafojtva, olyan mozdulatlanul hevert ott, mint a mellette lévő szikla. Végül azonban a shufta felegyenesedett, és kezével intett a többieknek, akiket Borisz még nem láthatott. Ezután futólépésben ment előre a csapáson. Alig tett meg ötven métert, megjelentek mögötte a többiek, akik egymástól egyenlő távolságot tartva vonultak, akár a gyöngyszemek egy füzéren. Ezt a sort nem lehetne végigpásztázni még egy előkészített helyzetben lévő RPD-vel sem.
- Remek! - ismerte el Borisz. - Ezek válogatott emberek. Mek nyilván saját kezűleg szedte össze őket. - A fegyver távcsövén át figyelt, gondosan szemügyre vett minden egyes arcot, ahogy a látóterébe került, Mek Nimmurt kereste közöttük. Most már heten vonultak a csapáson, de vezetőjüknek még mindig semmi nyoma. Az élen lévő férfi egy vonalba került Borisszal, majd elhaladt mellette. Az oldalvéd két tagja osont el közvetlenül alatta, alig tizenkét lépésnyire tőle zörrent meg halkan a bozót. Olyan mozdulatlanná merevedett, akár egy kődarab és hagyta elmenni őket. A többiek jókora távolságot tartva, gyorsan haladtak el leshelye előtt. Néhány perccel azután, hogy az utolsó is elment, úgy tűnt, mintha a szurdok kihalt lenne, emberi jelenlétnek nem volt semmi nyoma. Aztán újabb óvatos mozgásra lett figyelmes.
- A hátvéd - dünnyögte Borisz halkan. - Mek a nőt hátul tartja. Az új játékszere. Rettentően vigyáz rá.
Finoman kibiztosította a puskát, ügyelt rá, nehogy az idegen fémes hang felverje a forró csöndet.
- Jöhetnek - suttogta magában. - Először Meket szedem le. Semmi élvezkedés, nincs fejlövés. Egyenest a mellkas közepébe. A nő majd megdermed, amint a palija el vágódik. Belőle hiányoznak egy harcos reflexei, így aztán nyugodtan, minden sietség nélkül adhatom le a második lövést. Ilyen távolságból nem lehet elvéteni. Pontosan a két csinos kis csöcse közé lövök. - A vér és az erőszakos halál képe, szemben Tessay szépségével és kecsességével, szexuálisan is felvillanyozta. - Esetleg még sikerül leszednem egyet a többiek közül is. De erre nemigen számíthatok. Ezek az emberek jók. Sokkal valószínűbb, hogy még mielőtt a nőt megölhetném, ők már rég fedezékbe vetették magukat.
Figyelte a hátvéd tagjainak arcát, ahogy egyenként, megfelelő távolságot tartva elhaladtak távcsöve előtt. Mindannyiszor érezte, amint szíve a csalódottságtól összerándul. Végül hárman voltak az ösvényen, egyenletes, begyakorlott futólépésben haladtak el mellette. De Mek és a nő nem volt sehol. A hátvéd eltűnt az ösvényen és mozgásuk apró hangjai is beleolvadtak a csendbe. Borisz egymaga feküdt ott a kőpadon, a szíve hangosan zakatolt, és a csalódottság savanyú íze kaparta a torkát.
- Hol vannak? - gondolta keserűn. - Hol a pokolban van Mek? – És saját kérdésére a nyilvánvaló válasz nyomban fel is ötlött benne. Más ösvényen mentek. Mek őrjáratát használta csaliként, hogy elterelje a figyelmét.
Karóráját figyelve nyugodtan várt öt percet, arra az esetre, ha netán még újabb emberek jönnének az ösvényen. Az agya lázasan zakatolt. Az utolsó határozott pont, ahol Tessay jelenlétét regisztrálta, az a patkó alakú kanyarulat előtt volt az ösvényen, ahol a lábnyomát látta.
Ez órákkal ezelőtt volt, és ha Mekkel meglógtak előle, akkor most bárhol lehetnek. Mek akár egy teljes napnyi, vagy tán még annál is nagyobb előnyre tehetett szert - Borisznak meg legalább ennyi idejébe telhet, hogy ismét a nyomukra bukkanjon. Mivel érezte, hogy kezdik elönteni a düh hullámai, le kellett hunynia a szemét, hogy valamiképp megőrizze józan eszét. Tudta, hogy most tisztán kell gondolkodnia, nem ronthat neki a problémának úgy, mint egy megsebzett bivaly. Tisztában volt vele, hogy ez egyik gyöngesége: nagyon erősen kell uralkodnia magán.
Amikor ismét kinyitotta a szemét, haragja lehűlt és célszerűvé vált. Pontosan tudta, hogy mit kell tennie, és azt is, hogy milyen sorrendben. A legelső feladat az, hogy visszafelé átfésülje és ellenőrizze a csapást. Meg kell találnia azt a pontot, ahol Mek elvált a shufta fő egységétől.
A bozóton át leóvakodott a kőpadról a nyílt ösvényre. Még mindig vigyázott rá, hogy ne hagyjon nyomot, de gyorsan haladt felfelé a folyó mentén vissza a bozótnak ahhoz a pontjához, ahová a forróság elől a shufta csapat behúzódott. Elsőként azt vette észre, hogy a kányák elmentek. De ezt nem tartotta bizonyítéknak arra nézve, hogy a bozót teljesen kiürült volna, ezért óvatosan körözni kezdett körülötte. Először a túloldalon, a befelé vezető ösvényt vizsgálta meg. Bár a nyomok immáron több órásak voltak, azért elég tiszták ahhoz, hogy olvasson belőlük.
Hirtelen megtorpant az ösvény közepén és érezte, hogy feláll a szőr a karján, sőt végigfut a hideg a hátán, amint az ösvény porában látszó nyomra mered. Rádöbbent, hogy besétált Mek csapdájába. Ott volt előtte a Bata teniszcipő nyoma.
Mek meg a nő bement a bozótba és még nem jött ki onnan. Most is odabenn vannak, és Borisznak az a rettentő balsejtelme támadt, hogy Mek ebben a pillanatban is figyeli őt AK fegyvere távcsövén át. Míg így állt a nyom fölé hajolva, kinn a nyílt terepen, Borisz teljesen védtelen volt.
Akár egy macska, bevetette magát az ösvény mellett magasodó drótfűbe, miközben puskáját lövésre készen tartotta.
Percekbe telt, míg szívverése ismét lelassult, akkor lopva, összegörnyedve megint felemelkedett és nagyon óvatosan megkerülte a bozótnak ezt a részét. Minden idegszála megfeszült, akár egy gitár húrja, halvány szeme nyugtalanul cikázott egyik oldalról a másikra. Ujja a 30/06-os ravaszán volt, miközben a fegyver csövével lassan körözött, akárha egy kobra feje lett volna, mely készen áll, hogy bármely irányba lecsapjon.
Elindult a folyópart felé, ahol a zuhatagok zaja elnyom minden egyéb neszt, amit mozgásával csaphat. Ám, amikor már-már elérte annak a kunyhó nagyságú kőnek a fedezékét, amit még a hegygerincről vett észre, ismét megmerevedett. Egy hangot hallott, mely a Nílus vizének zaján át is eljutott hozzá - ez a hang itt és most annyira képtelennek tűnt, hogy egy pillanatig kételkedett saját hallásában. Ez egy nő nevetése volt, édes és tisztán csengő, akár egy szellőtől megmozduló kristálycsillár csilingelő hangja.
A hang lentről, a görgetegkövön túlról, a folyópartról jött. A kő felé kúszott, azzal a szándékkal, hogy fedezékként és megfigyelőpontként használja, ahonnan beláthatja az alatta elterülő partszakaszt. Ám még mielőtt elérte volna, egy nagy csobbanást hallott, amint valami nehéz tárgy csapódott a víz felszínéhez, majd egy izgatott női sikkantást, mely játékos volt, ugyanakkor kihívó is.
Ahogy elérte a követ, mindvégig védelmező fedezékében maradva előrébb óvakodott, hogy beláthassa az alatta elterülő, kavicsos partot. Aztán, amint óvatosan kikémlelt a kő sarka mögül, a szeme elkerekült a döbbenettől. Alig tudta elhinni azt, amit látott. Ekkora ostobaságot nem is mert volna feltételezni egy olyan emberről, mint Mek Nimmur. Ez a kemény férfi, a kipróbált harcos, aki túlélt húsz évnyi, véres bozótháborút, most úgy viselkedett, mint egy eszement, szerelmes kamasz.
Mek Nimmur elküldte embereit, hogy egyedül cicázhasson új szeretőjével. Borisz nem siette el a dolgot, teljesen biztos akart lenni benne, hogy ez valóban nem egy neki felállított, rafinált csapda. Ez túl váratlannak, túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen. Szeme gondosan átkutatta a partot mindkét irányba, vajon nem rejtőznek-e valahol fegyveresek, majd fagyosan elmosolyodott.
- Hát persze, hogy egyedül vannak. Mek sosem engedné, hogy emberei Tessayt így lássák, meztelenül. - Mosolya egyre szélesebb lett, amint rádöbbent rendkívüli szerencséjére. - Nyilván meghibbant. Nem jött rá, hogy követni fogom? Vagy azt hitte, hogy már elég messze jár előttem ahhoz, hogy ennyire eleresztheti magát? Vajon lehet-e a világon ostobább és rövidlátóbb bármi is egy meredező dákónál? - gondolta Borisz kárörvendő boldogsággal.
A pár levetkőzött és ruháikat a nagy kő árnyékában, a part szürke bazaltkövein hagyták. Együtt lubickoltak a folyó csöndes vizében, nem messze a fősodrástól. Mindketten anyaszült meztelenek voltak. Mek Nimmur válla széles volt, a háta csupa izom, a feneke pedig kemény és feszes. Mellette Tessay karcsú volt, akár egy nádszál, a dereka vékony, a csípője törékenyen keskeny. Bőrének színe olyan, akár a vadméhek méze. Teljesen elmerültek egymásban, szemük és fülük a világon semmi mást nem fogott fel.
- Nyilván hagyott hátra néhány embert, hogy hátulról biztosítsák - tételezett fel némi józanságot Borisz Mekről. Egy pillanatig sem számíthatott rá, hogy elébe kerülök az ösvényen. Azt hiszi, hogy teljes biztonságban van. Nézd ezt a bolondot - duzzadozott a kárörömtől Borisz, amint Mek üldözőbe vette a lányt, és az hagyta magát elkapni. Összeölelkezve zuhantak a sekély vízbe, majd egymás száját keresték, amikor nevetve ismét a felszínre buktak, miközben gyönyörű sötét arcukról csörgött a víz, és bennük testesült meg a csodás férfiasság és a megkapóan szép nőiesség, ők voltak az afrikai Ádám és Éva, amint egy pillanatra elmerültek saját kis gondtalan paradicsomukban.
Borisz erővel fordította el róluk tekintetét és arrafelé nézett, ahol ruháik hevertek elhagyatottan a parton. Mek AK puskája is ott hevert gondatlanul terepszín zubbonyán, alig néhány lépésnyire attól a helytől, ahol Borisz állt. A nyílt terepen át villámgyorsan ott termett, felvette az AK-t, kivette a tölténytárat és a zsebébe rakta, majd kipattintotta a sorozatot a tölténytartóból és hagyta, hogy a kavicsra repüljön, ezután a kiürített fegyvert visszatette a zubbonyra és gyorsan visszatért a nagy kő árnyékába. Mek és Tessay mindebből semmit sem látott.
Borisz ott állt csöndesen a szikla mögött és figyelte őket, amint a folyóban játszadoznak. Már-már gyermekdednek tűntek a nagy szerelemtől, és attól, ahogy annyira elmerültek egymásban.
Tessay végül kibontakozott Mek öleléséből és kiment a vízből. Hosszú lábain pajkosán futva jött fel a kavicsos partra, nedvesen csillogó mellei rezegve himbálództak minden egyes lépésnél, miközben válla fölött hivogatóan nézett vissza a férfire. Mek követte őt, csillogott a víz széles mellkasának sűrűn göndörödő szőrzetén és súlyos, hatalmas nemi szervén.
Elkapta Tessayt, még mielőtt ruháikhoz ért volna, és a nő játékosan hadakozott egy kicsit karjai között, mígnem Mek szája a szájára nem tapadt. Ezután teljesen átadta magát neki. Mek, miközben csókolta, kezét végigfuttatta Tessay hátán és nedvesen csillogó fenekén. A nő szorosan a férfihoz simult és lábát szétvetve kitárta előtte combját, hogy a férfi felfedezhesse testének titkait. Felnyögött a vágytól, midőn Mek keze finoman megmarkolta altestét.
Borisz érezte, hogy dühe valamiféle perverz, voyeur izgalommal keveredik, miközben azt nézi, miként teszi magáévá feleségét egy másik férfi. Érezte, hogy pokoli érzelmek bugyognak fel benne. Ágyéka megtelt, szinte fájdalmasan megmerevedett az izgalomtól, ugyanakkor úgy tombolt benne a düh, mint mikor egy vékony faágat tépáz a viharos erejű szél.
A szerelmesek térdre hulltak. Miközben egy pillanatra sem engedték el egymást, Tessay hátradőlt és a férfit magára húzta.
Borisz hangosan odakiáltott: - Istenemre, Mek Nimmur, sosem tudod, meg milyen nevetségesen nézel ki így, amint csupasz hátsófeled a levegőbe emelkedik.
Mek villámgyorsan reagált, akár egy leopard, melyet vadászat közben meglepnek. Egyetlen gyors mozdulattal átpattant és az AK-47-es után nyúlt. Bár Borisz 30/06-jával felkészülten várta, hátul a nyakát célozta meg, amikor odakiáltott neki, Mek annyira gyors volt, hogy felkapta az AK-t és máris Borisz hasának szegezte, még mielőtt az orosz egyáltalán megmozdulhatott volna. Mek meghúzta a ravaszt, abban a pillanatban, amit a fegyver csöve egyenesen a célra irányult.
Az ütőszeg hasztalan kattanással csapódott az üres tölténytárnak, és a két férfi, egymásra szegezett fegyverrel, a kavicsos parton át egymásra meredt. Tessay meztelenül kucorgott ott, ahol Mek hagyta, sötét szeme nedvesen csillogott a fájdalomtól és az iszonyattól, ahogy férjét figyelte, miközben rádöbbent, hogy Mek meg fog halni.
Borisz halkan, rekedten kuncogott. - Hova akarod, Mek? Mit szólnál hozzá, ha lelőném annak a mocskos, fekete szerszámodnak a fejét most, amíg még így feláll?
Mek Nimmur tekintete ellenfele arcáról a hegyek felé villant, és Borisz rájött, hogy helyesen gondolta. Mek elhelyezett odafönn néhány embert, de azok nem figyelték a partot, amíg parancsnokuk átadta magát szenvedélyének.
- Ne izgulj miattuk. Mindketten rég halottak lesztek, mire a gorilláid leérnek ide, hogy megmentsenek. - Borisz ismét kuncogott. - Én ezt nagyon élvezem. Nekünk egyszer már volt egy találkozónk, de te nem tartottad be. Rá se ránts ez így még jobb mulatság lesz. - Tudta, hogy nem valami bölcs dolog ez a halogatás egy ilyen emberrel, mint ez. Mek elkövetett egy hibát és nem valószínű, hogy még egyszer hibázik. Most kéne nyomban szétlőnie a fejét és akkor maradna még néhány perce Tessayre is. De túl erős volt a kísértés arra, hogy kiélvezze a káröröm gyönyörét.
- Jó hírem van számodra, Mek. Néhány másodperccel tovább fogsz élni. Először ezt a kurvát ölöm meg és hagyom, hogy végignézd. Remélem te is éppúgy fogod élvezni, ahogy én. - Óvatosan előjött a kő mögül és Tessay felé oldalazott, aki ott hevert összekucorodva a kavicsos parton. Felesége félig elfordult felőle és megpróbálta mellét meg ágyékát eltakarni kezével, mely ehhez túl kicsi és túl finom volt. Miközben közelített a nőhöz, Borisz mindvégig Meket figyelte.
A veszélyt Mek jelentette, ezért szemét egy pillanatra sem vette le róla. Ez volt a hiba. Alábecsülte az asszonyt.
Míg Tessay úgy tett, mintha szégyenlősen elfordulna tőle, combja közt lenyúlt, és talált egy kerek, vízkoptatta követ, mely szépen belefért apró öklébe. Hirtelen kiegyenesítette karcsú testét, és minden erejét összeszedve, férje feje felé hajította. Borisz a szeme sarkából észrevette a mozdulatot, és karját felemelte, hogy védje a fejét.
A kő, mely közelről és meglepő erővel repült, nem talált célba. A feje helyett Borisz felemelt könyökének csapódott. Borisz ingujja a bicepszéig fel volt tekerve, így semmi sem enyhítette a nekicsapódó kő erejét; behajtott karja feszes volt és a vékony bőr is megfeszült a csont és az ízület találkozási pontján. A könyökcsont feje elpattant, akár az üveg, és Borisz felüvöltött a gyötrő kíntól. Keze akaratlanul is szétnyílt, mutatóujja lerándult a ravaszról anélkül, hogy elég ereje lett volna elsütni a fegyvert, mellyel Mek hasára célzott.
Mek felpattant, és még mielőtt Borisz a puskát másik kezébe foghatta volna, eltűnt a hatalmas kő mögött.
Bal kezével Borisz a puska tusát Tessay feje felé lendítette és hátralökte őt a homokba. Aztán a csövet a torkának nyomta és a földre szegezte vele, miközben dühödten ordított. - Megölöm, te fekete szemétláda! Ha kell a kurvád, akkor jobb, ha idejössz érte! - A fájdalom, amit szétzúzott könyöke okozott, rekedtté, kegyetlenné tette a hangját.
Valahonnan a kő mögül Mek Nimmur hangja hallatszott élesen és tisztán, amint egyetlen szót kiált amhara nyelven, melyet a környező sziklák visszavertek. Ezután angolul beszélt: - Az embereim egy pillanat alatt itt vannak. Engedd el a nőt és akkor megkímélem az életedet. De nyúlj hozzá csak egyetlen ujjal, és könyörögni fogsz a halálodért.
Borisz Tessay fölé hajolt, és ép karját a nyaka köré fonva felrántotta. A puskát is ugyanabban a kezében tartotta a nő válla fölött. Sérült karjának keze annyira helyrejött, hogy kezelni tudta vele a ravaszt.
- Halott lesz már, jóval azelőtt, hogy az embereid ideérnének - kiáltotta vissza, miközben kezdte elvonszolni Tessayt a nagy kő közeléből. - Gyere és szerezd vissza magad, Mek. Itt van, ha akarod.
Karját még szorosabbra vonta Tessay nyaka körül, addig fojtogatta, mígnem az asszony küszködve kapkodta a levegőt és körmét Borisz karjába mélyesztve, hosszú, vöröslő csíkokat hagyott napbarnította bőrén.
- Hallgasd csak! Összezúzom azt a csinos kis nyakát. Hallod, hogy fuldoklik? - Még erősebben préselte össze Tessay nyakát, hogy a kín hangjait kényszerítse ki belőle.
Borisz a kőnek azt a sarkát figyelte, ahol Mek eltűnt. Ugyanakkor folyamatosan hátrált a közeléből, hogy kellő mozgásteret biztosítson magának. Az agya zakatolt mivel tudta, hogy innen nem menekülhet. Jobb karját alig tudta használni, és Mek shufta társai túl sokan voltak. A nőt elkapta, de a férfit is akarta. Ez volt a legtöbb, amiben reménykedhetett - mindkettőjüket meg kell ölnie, mindkettőjüket.
Egy kiáltást hallott, egy idegen hangot fentről a lejtő felől. Mek emberei közeledtek. Most már kétségbeesett. Meket nem tudja előcsalogatni; már vagy két perce nem hallotta se a hangját, se a mozgását. Elvesztette - mostanra már bárhol lehet.
- Túl késő - döbbent rá Borisz. - Nem kaphatom el. Csak a nőt. De ezt nyomban el kell intéznem. - Tessayt térdre kényszerítette, fölé hajolt, és karjának szorítását kissé elcsúsztatta a nyakán.
- Isten veled, Tessay - recsegte a fülébe. Karizmait megfeszítette és érezte, hogy a nő nyakcsigolyája pattanásig feszül. Már csupán egy csöppnyi nyomás kell és vége.
- Neked befellegzett - suttogta, azzal nekilátott, hogy még egyet szorítson rajta. Hosszú idő tapasztalata alapján ismerte azt a hangot, amikor a csigolya megpattan, és már felkészült rá, várta azt a reccsenést, mint mikor egy zöld gally letörik, és már-már érezte a tehetetlenné váló holttest súlyát.
Aztán hátulról valami olyan erővel csapódott rá, hogy úgy érezte, mintha ez az erő végigszáguldott volna gerincoszlopán és összeroppantotta volna bordáit. Az erő és a csapás iránya egyaránt váratlan volt. Lehetetlennek tűnt, hogy Mek Nimmur ilyen gyorsan, ilyen messzire jutott volna. El kellett hagynia a kő védelmét és a bozóton át körbekerült. Most hátulról támadt Boriszra.
Támadása olyan kegyetlen volt, hogy Borisz Tessay nyaka köré fonódó karja engedett. Tessay sípolón, fuldoklón levegőhöz jutott, majd kisiklott Borisz fogásából. Borisz megpróbált megfordulni a puskával, de Mek ismét rávetette magát, megragadta a puskát, és megpróbálta kitekerni Borisz kezéből.
Az orosz ujja még a ravaszon volt, és a fegyver elsült, amikor a cső Mek arcával volt egy vonalban. A detonáció egy pillanatra elkábította, és elengedte a puskát, miközben csüngő füllel hátratántorodott.
Borisz elhátrált tőle, miközben a fegyverével kínlódott, ki akarta nyitni a puskazárat, hogy egy újabb töltényt juttasson a tölténytárba, de megnyomorodott jobb karja miatt mozdulatai nehézkesek és ügyetlenek voltak. Mek összeszedte magát és fejét lehajtva támadt rá a kavicsos parton át. Teljes súlyával rohant neki Borisznak, és a puska kirepült az orosz kezéből. Egymásnak feszülő mellkassal pörögtek, forogtak, kísérteties valcert, haláltáncot jártak, próbálták átvetni egymást, az előnyért birkóztak, mígnem megbotlottak és hátrafelé a vízbe zuhantak.
Ahogy a felszínre buktak, még mindig dulakodtak, forgatták egymást, hol az egyik volt fölül, hol a másik, rémisztő paródiája volt ez annak a szeretkezésnek, amit alig néhány perce még Borisz figyelt. Öklüket használva, nekifeszülve, egymást gáncsolva viaskodtak a sekély vízben. De valahányszor a vízbe estek, a part lejtése egyre beljebb kényszerít ette őket, mígnem már derékig ért nekik a víz, és a Nílus főárama hirtelen elkapta és lefelé sodorta mindkettőjüket. Még mindig össze voltak akaszkodva, fejük ott úszott hánykolódva a vízben, hadonászó karjuk fehéren habzó tajtékot vert, miközben az ősi düh hangján bömböltek egymásra.
Tessay hallotta a bozótoson át futva közeledő embereket, akiket Mek hívott le. Felkapta shammáját és magára húzta, ahogy futva igyekezett eléjük. Amint közülük az első felhúzott AK-jával a kavicsos partra ugrott, Tessay amhara nyelven kiáltott rá.
- Ott! Mek a vízben. Az orosszal küzd. Segítsetek neki! Végigrohant velük a parton. Amint egy vonalba értek a folyó közepén lévő két férfivel, az egyik ember megállt és rájuk szegezte AK-ját, de Tessay nekirohant és a fegyver csövét felütötte.
- Te bolond! - kiáltott rá mérgesen. - Mi van, ha Meket találod el?
Felpattant az egyik folyó menti görgetegkő tetejére és szemét beárnyékolta, hogy nem vakítsa a lenyugvó nap vízről visszatükröződő ragyogása. Gyomorszája görcsbe rándult, ahogy meglátta, hogy Borisznak sikerült Mek mögé kerülnie és egy fél járomfogással szorítja a nyakát. Mek fejét akarta a víz alá nyomni. Mek úgy hadakozott szorításában, akár egy horogra akadt lazac, miközben besodródtak a folyó egy keskeny, fehéren örvénylő szakaszába.
Tessay leugrott a szikláról és futott tovább lefelé a parton a következő pontig, ahonnan csupán tehetetlenül nézhette ezt a küzdelmet.
Borisz még mindig a víz alatt tartotta Mek fejét, miközben elérték ennek a keskeny, meredek folyószakasznak az elejét. Ahogy egyre gyorsabban sodródtak, mindkét oldalról félelmetes, fekete sziklák villantak el mellettük. Mek erős ember volt és Borisznak minden maradék erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy lenn tarthassa, de tudta, hogy már nem bírja sokáig. Hirtelen Mek hátrarántotta magát és a feje egy pillanatra kiemelkedett a vízből. Gyorsan levegőt vett, még mielőtt Borisz ismét lenyomta volna, de úgy tűnt, ez a kis levegő elég volt ahhoz, hogy ereje megújuljon.
Borisz kétségbeesetten nézett előre, ahogy sebesen közeledtek az erős sodrású, meredek szakasz végéhez. Itt újabb sziklák emelkedtek ki a vízből. Borisz kiszemelt egy hatalmas, fekete követ, melyen a víz majd egy méter magasra emelkedő hullámokkal csapott át. Erejének maradékával arrafelé kormányozta Mek testét.
Repültek lefelé a meredeken száguldó vízen, melynek végén a hatalmas sziklatömb várta őket, mint valami lesben álló tengeri szörnyeteg. Borisz addig viaskodott Mekkel, mígnem sikerült őt maga elé fordítania. Úgy tervezte, hogy szemközt ütközzenek a sziklának, és Mek teste fogja fel az ütés erejét.
Az utolsó pillanatban, még mielőtt a kőnek csapódtak volna, Mek kiemelte a fejét, és amíg tüdejét megtöltötte az értékes levegővel, meglátta a sziklát, majd nyomban felismerte a veszélyt. Egyetlen heves erőfeszítéssel lebukott a víz alá és bukfencezve átfordult. Ezt olyan erővel és olyan váratlanul hajtotta végre, hogy Borisz képtelen volt ellenállni. Ösztönösen tovább szorította Mek nyakát és háton sodródott előre, mígnem helyzetük megcserélődött. Most Meknek sikerült Boriszt önmaga és a szikla közé helyezni, így, amikor nekicsapódtak, az ütés teljes ereje Boriszt érte.
Borisz jobb válla úgy összeroppant, akár egy dió az acél diótörőben. Bár a feje még a víz alatt volt, az irtóztató kíntól felüvöltött és a tüdeje megtelt vízzel. Karja lehullott Mek nyakáról, és elsodródott tőle. Majd, amikor ügyetlenül kapálódzva, akár egy vízbe pottyant rovar felszínre emelkedett, jobb karja két helyen is össze volt zúzva, ép karjával erőtlenül lapátolt, miközben vízzel teli tüdeje zihált és sípolt.
Mek mindössze néhány méternyivel mögötte bukott a felszínre. Gyorsan körülnézett, miközben levegő után kapkodott és szinte nyomban észrevette Borisz fejét, majd néhány hatalmas karcsapással mögé úszott.
Borisz annyira rossz állapotban volt, hogy még csak nem is sejtette, mi lehet Mek szándéka, amíg az hátulról meg nem ragadta a gallérját, majd úgy megtekerte, mintha egy nyakszorítóval fojtogatnák. Mek másik kezével a víz alatt hátulról megragadta Borisz széles bőrövét, és mintegy kormányrúdként használva, a következő sziklazátony felé fordította, mely körül habzón örvénylett a víz.
Vízzel teli tüdejével Borisz megpróbált sértő szidalmakat zúdítani rá. - Szemétláda! Fekete disznó! Mocskos... - De hangját szinte nem is lehetett hallani a sebesen rohanó folyó zúgásán és az előttük lévő sziklanyúlványok körül örvénylő víz robaján át. Mek fejjel irányította a sziklának és feszülő karizmainak rándulásán érezte, amint Borisz koponyája nekicsapódott. Borisz teste nyomban elernyedt, feje lekókadt, és végtagjai olyan lazák és tehetetlenek lettek, akár az áramlat sodrásában lebegő hínár szálai.
Ahogy hánykolódva átsodródtak a folyó következő, nyílt szakaszára, Mek, mivel még mindig fogta hátulról Borisz gallérját, kiemelte az orosz arcát a vízből. Egy pillanatra még őt is elöntötte az iszonyat e sérülés láttán. Borisz homloka behorpadt. A bőr sértetlen maradt, de volt a koponyáján egy mély horpadás, melybe Mek bele tudta volna nyomni a hüvelykujját. Borisz szeme kidülledt, kinyomódott üregéből, akár egy viharvert játékbabáé.
Mek az élettelen testet megfordította a vízben és most csupán néhány centiméternyiről meredt a törött fejre. Felnyúlt, ujja hegyével megérintette a koponya benyomódott részét és érezte a csontszilánkokat a bőr alatt.
Az összezúzott fejet ismét a víz alá nyomta és lenn is tartotta, miközben az áramlaton át, oldalazva a part felé evickélt. Borisz már nem tanúsított semmiféle ellenállást, de Mek azért a víz alatt tartotta a fejét ez alatt a Nílust átszelő, hosszú, kínkeserves úszás alatt.
- Hogy öl meg az ember egy szörnyeteget? - gondolta bőszen. - Egy, a szívén átdöfött karóval kéne eltemetnem egy keresztútnál. - Ehelyett azonban vagy ötvenszer is vízbe fojtotta, majd a folyó következő kanyarulatánál kisodródtak a partra.
Meket emberei ott várták. Támogatták, amikor a lába összerogyott alatta, majd felsegítették a partra. Amikor nekiláttak, hogy kihúzzák Borisz holttestét a folyóból, Mek nyomban leállította őket.
- Hagyjátok meg a krokodiloknak. Azután, amit országunkkal és népünkkel tett, nem érdemel jobbat. - Még mérge és gyűlölete ellenére sem akarta, hogy Tessaynek látnia kelljen ezt az összeroncsolt fejet. Tessay nem tudott lépést tartani a férfiakkal, de most már ott jött a parton és közeledett felé.
Egyik embere visszalökte Borisz holttestét a folyó sodrába, majd, ahogy lebegve távolodott, lekapta válláról AK puskáját és beleeresztett egy sorozatott. Golyók szaggatták fel a vizet Borisz feje körül és belecsapódtak a hátába. Lyukakat szaggattak nedves ingén és véres húsdarabok repültek ki belőle. A többi ember a parton harsogva nevetett, majd ők is beszálltak ebbe a lövöldözésbe és beleeresztettek egy-egy tárat az élettelen testbe. Mek még csak kísérletet sem tett rá, hogy megakadályozza őket. Néhányuknak közeli hozzátartozói haltak iszonyatos halált az orosz keze által. A holttest saját vérének rózsaszín felhőjében fetrengve átfordult és egy pillanatra Borisz kidülledt, halvány szeme az égre meredt. Aztán lesüllyedt a víz alá.
Mek lassan felállt és Tessay elé ment. A karjaiba vette, és miközben magához szorította, halkan ezt suttogta a fülébe: - Minden rendben. Soha többé nem bánthat téged. Vége. Most már az én asszonyom vagy - örökre!
Amióta Borisz és Tessay elmentek a táborból, már nem kellett ügyelniük a biztonságra, Nicholas és Royan már nem kényszerült rá, hogy Royan kunyhójába húzódjon, amikor a sír felkutatásáról beszéltek.
Nicholas áthelyezte főhadiszállásukat az étkezőkunyhóba, és a tábor személyzete készített nekik egy másik nagy asztalt, amire kiteríthették műholdképeiket, az összes térképet, meg a többi anyagot, amit összegyűjtöttek. A szakács állandó kávéellátmányt biztosított nekik a konyhából, míg papírjaikba merültek, megtárgyalták mindazt, amit Taita medencéjében fedeztek fel, és minden teóriát, ami bármelyikőjükben felötlött, bármily túlzottnak, vagy elképesztőnek tűnt is.
- Sosem bizonyosodhatunk meg róla, vajon azt az aknát Taita csinálta-e, vagy a természet alkotta, amíg vissza nem megyünk oda a megfelelő felszereléssel.
- Miféle felszerelésről beszélsz? - kérdezte Royan.
- Önálló scuba felszerelésre és nem oxigén-belélegeztetősre. Bár a haditengerészet oxigénes felszerelése sokkal könnyebb és jobban össze van tömörítve, de tíz méternél nagyobb mélységben, ami egy atmoszféra víz nyomásának felel meg, nem használható. Ennél mélyebben a tiszta oxigén halálossá válik. Használtál valaha is önálló lélegző-készüléket?
Royan bólintott. - Amikor Duraiddal nászúton voltunk egy üdülőhelyen, a Vörös-tenger partján. Vettem néhány órát, és vagy háromszor-négyszer lemerültem a nyílt vízen, de sietve hozzátenném, hogy nem vagyok valami járatos benne.
- Ígérem, hogy nem küldelek le oda - mosolygott Nicholas -, de azt hiszem, immáron biztonsággal kijelenthetjük, hogy elegendő bizonyítékot találtunk mind Tanus sírjában, mind pedig Taita medencéjében ahhoz, hogy elkerülhetetlenül szükségessé váljon e vállalkozás második fázisának elindítása.
Royan egyetértőleg bólintott. - Sokkal nagyobb felszereléssel, és némi szakértői segítséggel kell visszatérnünk. De legközelebb már nem térhetünk vissza a turista sportember szerepében. Milyen lehetséges indokot találhatnánk ki visszatértünkre, ami nem szólaltatja meg az etióp bürokrácia fejében a riasztócsengőket?
- Olyan emberrel beszélsz, aki már nem hivatalosan, sőt meglehetősen hivatlanul meglátogatta azokat az elbűvölő fickókat, Kadhafit és Szaddámot egyaránt. Etiópia ezekhez képest olyan lesz, mint egy vasárnapi iskola piknikje.
- Mikor kezdődnek a nagy esőzések odafenn a hegyekben? – kérdezte meg hirtelen Royan.
- Igen! - Nicholas arca komollyá vált. - Ez itt a nagy lutri. Az embernek csak meg kell néznie a legmagasabb vízszint jelét Taita medencéjének falán, hogy valamelyes képet kapjon arról, milyen lehet odalenn, amikor a folyó árad. - Belelapozott zsebnaptárába. - Szerencsére még van egy kis időnk - nem sok, de elég. Gyorsan kell mozognunk. Minél előbb haza kell mennünk, mert csak ott tudok nekilátni a második szakasz megtervezésének.
- Máris összecsomagolunk és mehetünk.
- Igen, azt kéne tennünk. De nagy szégyen lenne, ha nem használnánk ki minden pillanatot, amit itt töltünk, ha már megtettük ezt a nagy utat. Azt hiszem, azért maradhatunk még néhány napot, hogy ellenőrizhessem néhány ötletemet Taita medencéjével meg azzal az aknával kapcsolatban, hátha sikerül némiképp felkészültebben összeszedni mindazt, amire visszatértünkkor szükségünk lehet.
- Te vagy a főnök.
- Szavamra, mily kellemes ezt egy hölgy szájából hallani.
Royan bűbájosan elmosolyodott. - Élvezd csak ki a pillanatot - tanácsolta neki -, nem biztos, hogy ez még egyszer előfordul. – Aztán arca ismét komollyá változott. - Miféle ötleteid vannak?
- Ami felmegy, annak le is kell jönnie, ami bemegy, annak ki is kell jönnie - mondta titokzatosan. - A víznek, ami ekkora nyomással ömlik be abba az aknába, valahova mennie kell. Hacsak nem csatlakozik valamiféle földalatti vízrendszerhez, mely így jut el a Nílusba, de akkor a felszínre is kell jönnie, olyan helyen, ahol meg is találhatjuk.
- Folytasd - mondta Royan.
- Egy dolog biztos. Abba az aknába a medencéből senki sem jut be. Az a nyomás ott halálos. De ha megtaláljuk a kimenetet, akkor a másik végéről esetleg felderíthetjük.
- Ez egy fantasztikus lehetőség. - Royan elismerően nézett rá, majd a műholdképek felé fordult. Nicholas azonosította és egy körrel bejelölte rajta a kolostort. Bejelölte a folyó körülbelüli útját is a hasadékon át, bár a szurdok maga túl keskeny volt és túlságosan benőtte a bozót ahhoz, hogy ez látszódjék egy ilyen kis léptékű képen, még ha erős nyagyítólencsén át nézik is.
- Itt van az a pont, ahol a folyó belép a hasadékba – mutatott rá Royan. - És itt van az a kis oldalsó völgy, mely felé az ösvény elkanyarodik. Rendben?
- Rendben - bólintott rá Nicholas. - Mire akarsz kilyukadni?
- Idefele jövet megjegyeztük, hogy esetleg ez a völgy lehetett a Dandera folyó eredeti medre, és hogy úgy tűnik, mintha új medret vágott volna magának a hasadékon át.
- Úgy van - helyeselt Nicholas. - Hallgatlak.
- A terep ezen a ponton nagyon meredeken zuhan a Nílus felé, igaz? Nos, emlékszel rá, hogy útban lefelé a száraz völgybe átkeltünk egy kisebb, de még így is meglehetősen tekintélyes folyón? Úgy tűnt, az a folyó valahonnan a völgy keleti oldalából bukkan elő.
- Rendben, most már értelek. Ezzel azt akarod mondani, hogy ez lehet az akna kifolyása. Hát te aztán ördögien okos kis nőszemély vagy.
- Mindössze tőkét kovácsolok a te géniuszodból. - Szerényen lesütötte a szemét és szempillája alól nézett fel Nicholasra. Bohóckodott, de a szempillája hosszú volt, sűrű és felfelé göndörödött, a szeme pedig olyan színű volt, akár az égetett méz, melynek mélyén apró, arányló pöttyök világítottak. Ilyen közelről ez a szempár megzavarta Nicholast.
Felállt és azt mondta: - Mi lenne, ha odamennénk és megnéznénk?
Nicholas elment a kunyhójába a fotóstáskáért meg a könnyű napi csomagért, és amikor visszatért, Royan már készen állt az indulásra. De nem volt egyedül.
- Látom, magaddal hozod a kísérődet is - jegyezte meg lemondóan.
- Hacsak nem vagy olyan kegyetlenül durva, hogy elküldöd. – Royan biztatóan rámosolygott Tamréra, aki ott állt mellette és vigyorgott, bólogatott meg a vállát húzogatta boldogságában, hogy imádott bálványa társaságában lehet.
- Hát, jól van - adta meg magát Nicholas anélkül, hogy küzdött volna. - Hadd jöjjön velünk ez a szegény kis ördög.
Tamre előttük caplatott az ösvényen, mocskos shammája verdeste hosszú, vékony lábait, miközben egy amhara zsoltár ismétlődő refrénét kántálta és szinte percenként visszanézett, hogy megbizonyosodjon róla, Royan még mindig követi. Nehéz menet volt végig, fel a völgybe, és a déli hőség egészen elgyöngítette őket. Bár úgy tűnt, Tamréra ez egyáltalán nem volt hatással, a másik kettőről szakadt a veríték és sötét foltokban ütött át ingükön, mire elérték azt a pontot, ahol a folyó beomlott a völgybe. Hálásan ültek le egy akácialiget árnyékában és amíg pihentek, Nicholas távcsövével végigpásztázta a völgy oldalát.
- Hogy érzi magát, miután kissé megfürdettem? - kérdezte Royan.
- Vízálló - dünnyögte Nicholas -, minden elismerésem Herr Zeissnek.
- Mit látsz odafenn?
- Nem sokat. Túl sűrű a bozót. Fel kell kutyagolnunk oda. Sajnálom.
Odahagyták az árnyékot, és elindultak fölfelé a völgy oldalában a tűző napon. A folyó lépcsőzetes zuhatagokon át zúdult lefelé, és mindegyiknek az alján egy-egy csöndes, tóvá szélesedő kis szakasz volt. A bozót benőtte a partokat, buja volt és zöld, ahol a növények gyökerei elérték a vizet. Seregnyi fekete-sárga pillangó táncolt a csendes vizek felett, és egy fekete-fehér barázdabillegető járőrözött a mohalepte sziklákon, hosszú farkát előre-hátra mozgatta, mintha egy metronóm mutatója lenne.
Az emelkedőn félúton felfelé megálltak az egyik csöndes szakasz mellett, hogy pihenjenek, és Nicholas, kalapját légycsapóként használva, fogott egy barna-sárga színű szöcskét. A rovart a vízbe lökte, és amint az erőtlenül kapálódzva sodródott a kijárat felé, egy hosszú, sötét árny emelkedett fel a mélyből. A víz örvényleni kezdett, majd tükörként megvillant egy pikkelyes, ezüstszín has, és a szöcske eltűnt.
- Legalább öt kilós - sopánkodott Nicholas. - Miért nem hoztam magammal a botomat?
Tamre Nicholas közelében guggolt a víz partján, és akkor hirtelen felemelte a kezét, majd kinyújtotta. Szinte azon nyomban az egyik köröző pillangó letelepedett az ujjara. Ott ücsörgött, miközben finoman mozgatta bársonyos, feketesárga szárnyait. Döbbenten meredtek rá, mivel olybá tűnt, mintha a rovar a parancsára szállt volna le. Tamre kuncogott, majd Royannak nyújtotta a pillangót. Amikor Royan kinyújtotta a kezét, a fiú szelíden belehelyezte tenyerébe ezt a csodás kis teremtményt.
- Köszönöm Tamre. Ez gyönyörű ajándék. Az én ajándékom neked pedig az, hogy szabadon eresztem. - Száját összecsücsörítve gyöngéden ráfújt, hogy elröpüljön. Figyelték, amint a pillangó magasan a víz fölé emelkedik, Tamre pedig össze-csapta a kezét és boldogan nevetett.
- Furcsa - dünnyögte Nicholas. - Úgy tűnik, mintha valami különleges empátiával rendelkezne a vadon minden élőlénye iránt. Azt hiszem, Jali Hora, az apát meg sem próbálja kordába fogni, hanem hagyja, hadd tegye, amit egyszerű képzeletének vágya diktál. Különleges bánásmód ez egy elvarázsolt, bolondos lélekkel, ki más dallamot hall és arra táncol. El kell ismernem, hogy akaratom ellenére egyre inkább kedvelem a fiút.
Mindössze tizenöt méternyit kellett még följebb menniük és elérték a forrást. Volt ott egy alacsony, vörös homokkőszikla, egy grotto bejárata, melynek lábánál tört elő a folyó. Magát a bejáratot sűrűn, függönyként nőtte be a páfrány, és Nicholas letérdelt, hogy félrehúzza és belessen az alacsony nyíláson.
- Mit látsz? - kérdezte mögötte Royan.
- Nem sokat. Sötét van idebenn, de úgy tűnik, még jó darabig megy befelé.
- Túl nagy vagy ahhoz, hogy beférj. Jobb, ha engem engedsz oda.
- Jó kis hely ez egy vízi kobrának - jegyezte meg Nicholas. - Temérdek a béka, amit megehet. Biztos, hogy be akarsz menni?
- Azt én egy szóval sem mondtam, hogy akarok. - Royan leült a parton, amíg kifűzte a cipőjét, majd beleereszkedett a vízbe. A combja közepéig ért, és az áramlattal szemben elég nehezen haladt előre.
Egészen össze kellett görnyednie, hogy bemászhasson a grotta előrenyúló teteje alá. Ahogy egyre beljebb ment, csupán a hangja hallatszott.
- A barlang egyre alacsonyabb.
- Légy óvatos, drága leány. Ne kockáztass.
- Igazán hálás lennék, ha nem hívnál „drága leánynak". Hangja furcsán visszhangzott a barlang bejáratából.
- Nos, végül is mindkettő vagy, lány is, meg drága is. És ahhoz mit szólsz, ha „ifjú hölgynek" hívlak?
- Azt se, kérem. A nevem Royan. - Ezután egy darabig csönd volt, majd ismét kikiáltott. - Csak eddig tudok menni. Itt az egész valamiféle aknává szűkül.
- Aknává? - kérdezte Nicholas.
- Nos, legalábbis egy durván négyszögletes nyílássá.
- Gondolod, hogy ez emberi kéz munkája?
- Képtelenség megállapítani. A víz olyan erővel jön ki, mintha egy fürdőkád csapjából zubogna. Tömény sugárban ömlik.
- Semmi jele valamiféle kőfejtésnek? Szerszámnyomok a sziklában?
- Semmi. Sima, lekoptatta a víz, és alga meg moha borítja.
- Beférne egy ember abba a nyílásba, mármint úgy értem, ha víz nyomása nem lenne?
- Ha az illető pigmeus, vagy törpe.
- Vagy gyerek? - vetette fel Nicholas.
- Vagy gyerek - helyeselt Royan. - De ki küldene be ide egy gyereket?
- Az ókorban gyakran használtak gyerek rabszolgákat. Taita is megtehette.
- Ne mondj ilyet. Lerombolod Taitáról kialakult jó véleményemet - mondta neki Royan, miközben hátrált kifelé a grotto bejáratából. Páfrány- és mohadarabkák voltak a hajában, és deréktól lefelé teljesen átázott a ruhája. Fenekének körvonala tisztán átütött nedves nadrágján. Nicholasnak kényszerítenie kellett magát, hogy ne legeltesse szemét a látványon.
- Tehát arra a következtetésre jutottunk, hogy az akna egy természetes üreg a mészkőben, és nem ember készítette alagút?
- Ezt én nem mondtam. Nem. Én azt mondtam, hogy nem lehetek biztos benne. Lehet, hogy igazad van. Használhattak gyerekeket az alagút kiásásához. Végül is, az ipari forradalom idején is használták őket a szénbányákban.
- De arra nincs mód, hogy az alagutat erről az oldalról felderítsük?
- Lehetetlen. - Royan indulatos volt. - A víz hatalmas nyomással zúdul ki. Megpróbáltam bedugni a karomat az aknába, de nem volt hozzá elég az erőm.
- Kár! Valami megcáfolhatatlan bizonyítékban reménykedtem, vagy legalábbis egy újabb nyomban. - Leült Royan mellé a partra és zsákjában kotorászott. Royan fürkészőn nézett rá, amikor elővett egy kis fekete, galvanizált műszert, majd kinyitotta a tetejét.
- Aneroidbarométer - magyarázta. - Minden jó hajós hord magával ilyet. - Egy pillanatig tanulmányozta a műszert, majd feljegyezte a leolvasott értéket.
- Magyarázd meg - mondta Royan.
- Azt akarom megtudni, vajon ez a forrás alacsonyabb szinten van-e, mint az akna bejárata Taita medencéjében. Ha nem, akkor ezt a lehetőséget nyugodtan kihúzhatjuk a listánkról.
Nicholas felállt. - Ha készen állsz, akkor mehetnénk tovább.
- Hova?
- Hát, természetesen Taita medencéjéhez. Le kell olvasnunk a műszert odafenn is, hogy megállapíthassuk a két pont közti szintkülönbséget.
Amint Tamre megtudta, hogy hova tartanak, rövidebb utat mutatott nekik, így kevesebb mint két óra alatt jutottak el a forrástól a Taita medencéje fölötti sziklafal tetejére.
Amíg pihentek egy keveset, Royan megjegyezte: - Úgy tűnik Tamre ideje jó részét a bozótban tölti. Ismer minden ösvényt és vadcsapást. Kitűnő vezető.
- Borisznál mindenesetre jobb - helyeselt Nicholas, miközben előhalászta barométerét és leolvasta az értéket.
- Rendkívül elégedettnek tűnsz. - Royan figyelte az arcát, miközben a műszert tanulmányozta.
- Megvan rá minden okom - mondta neki Nicholas. - Számításba véve az alattunk lévő szikla ötvenöt méteres magasságát, plusz még a medence tizenöt méteres mélységét, az akna bejárata még mindig több mint harminc méterrel magasabban van, mint a kijárat a páfrányos grottódnál a gerinc túloldalán.
- Ami azt jelenti?
- Ami azt jelenti, nagy a valószínűsége annak, hogy a két vízfolyás egy és ugyanaz. Itt van a bemenet Taita medencéjébe, és a te grottódnál folyik ki.
- Hogy a fenébe csinálhatta ezt meg Taita? – töprengett Royan. - Hogy jutott le a medence fenekére? Te vagy itt a műszaki tótumfaktum. Mondd meg nekem, te hogy csinálnád.
Nicholas vállat vont, de Royan nem tágított. - Arra gondolok, hogy nyilván van valamiféle bevett módja az ilyesminek, valami szokásos gyakorlat a víz alatti munkákra. Hogy építik meg egy híd pilléreit, hogy teszik le egy gát alapjait, vagy... vagy... vagy hogy építette meg maga Taita azt az aknát a Nílus szintje alatt, hogy mérhesse a folyó áramlásának vízmennyiségét? Emlékszel arra a leírásra A folyó istenében, amit a hidrográfjáról ad?
- Az ilyen esetekben szokásos gyakorlat, hogy építenek egy jászolgátat - mondta Nicholas egykedvűen, majd hirtelen elhallgatott és Royanra meredt. - Szavamra, te aztán tényleg fantasztikus vagy. Egy gát! Mi van, ha ez a vén gazember Taita gátakkal zárta el ezt az egész átkozott folyót!
- Lehetséges ez?
- Kezdem azt hinni, hogy Taita esetében bármi lehetséges. Természetesen korlátlan számú emberi munkaerő állt a rendelkezésére, és ha meg tudta építeni a hidrográfot Asszuánnál a Níluson, akkor nagyon jól értette és tisztában volt a hidrodinamika alapelveivel. Végül is, a régi egyiptomiak élete teljes egészében összefonódott a folyó időszakos áradásaival és a felgyülemlett vízzel való gazdálkodással. Annak alapján, amit az öregről eddig megtudtunk, úgy tűnik, hogy ez nagyon is lehetséges.
- Hogyan tudnánk ezt bebizonyítani?
- Úgy, ha megtalálnánk a gát maradványait. Irtóztatóan nagy munka kellett ahhoz, hogy feltartóztassa a Dandera folyót. Jó esélyünk van rá, hogy ennek néhány bizonyítéka fennmaradt.
- Hol építhette fel ezt a gátat? - kérdezte Royan izgatottan. - Vagy inkább úgy tenném fel a kérdést, ha neked kellene megcsinálnod, akkor hová építenéd?
- Egyetlen természetes hely van erre - vágta rá nyomban Nicholas. - Az a pont, ahol a csapás elhagyja a folyót, kerülőt tesz a völgybe, a folyó pedig bezubog a hasadékba. Fejük szinte egyszerre fordult, és mindketten a folyón felfelé néztek.
- Akkor meg mire várunk? - kérdezte Royan és felpattant. – Menjünk és nézzünk körül!
Izgatottságuk ragályos volt, és Tamre kuncogva táncolt előttük a csapáson, tüskés bozóton át, végig a völgyön addig a pontig, ahol a folyóhoz ért. A nap már nem perzselt annyira, amikor ismét ott álltak a vízeséseknél, ahol a Dandera folyó beleveti magát a hasadék szájába, hogy megkezdje száguldásának utolsó szakaszát, melynek végén a Nílusba torkollik.
- Ha Taita itt egy gátat emelt... - Nicholas széles karmozdulattal mutatott végig a szurdok száján -..., akkor elterelhette a folyót ide, az oldalsó völgybe.
- Ez lehetségesnek tűnik - nevetett Royan. Tamre pedig vele kuncogott, bár egy szót sem értett abból, amit beszéltek, mégis rettentő jól érezte magát.
- Szükségem lenne egy szintező látcsőre, hogy a terep lejtését pontosan megállapítsam. Ez így nagyon csalóka, de puszta szemmel, úgy, ahogy mondod, valóban lehetségesnek tűnik. - Kezével beárnyékolta a szemét és felnézett a vízesés két oldalán emelkedő meredek szirtekre. Két, kapuként magasba ívelő mészkőszirt, melyen át a folyó bömbölve zúdul alá.
- Szeretnék felmászni oda, hogy tisztább képet kapjak a terep szerkezetéről. Benne vagy?
- Csak próbálj meg visszatartani - mondta neki Royan kihívóan, majd nyomban elindult felfelé. Nehéz volt felmászni, helyenként a mészkő elporladt, veszélyesen mállott. Mindazonáltal, amikor felértek a keleti kapu csúcsára, jutalmul csodásán beláthatták az alattuk fekvő területet.
Egyenesen észak felé a szakadék meredek falként emelkedett a magasba a maga kőcsipkés oromzatával. Fölötte és mögötte álomszerű képként tárultak eléjük az újabb hegyvonulatok, a Choke magas csúcsai, melyek egy gém kék tolldíszeként ragyogtak az afrikai ég távoli, még tisztább kékje előtt.
Körülöttük mindenütt a szurdok terméketlen, eróziós tája látszott, taréjos hegygerincek, szirtek és sziklapadok, legalább ötven különféle árnyalat, volt köztük hamuszürke, fehér, vagy fekete, mint egy bivaly bőre, vagy épp vörös, akár a szívéből kicsorduló vér. A part menti bozót zöld volt, veszedelmesen élénkzöld, akár egy mamabakígyó egy fa tetején, míg a víztől távolabb a bozót szürke volt és kiégett, a sziklás gerincek mentén pedig régóta aszály súlytotta fák csupasz körvonalai meredeztek, megkínzott ágaik feketén tekeregtek a kéklő ég előtt.
- A pusztulás képe - suttogta Royan, ahogy körülnézett -, megszelídítetlen és megszelídíthetetlen. Nem csoda, hogy Taita ezt a helyet választotta. Minden betolakodót taszít és eltántorít.
Ezután egy darabig mindketten hallgattak, elnémította őket a táj lenyűgöző vadsága, de amint kiheverték a megerőltető hegymászást, lelkesedésük nyomban visszatért.
- Nos, innen jól átláthatod - mutatott le Nicholas az alattuk elterülő völgyre. - Tisztán látszik a vízválasztó a völgy elágazásánál. Innen láthatod a terep természetes lejtését. Ott, a szurdoknak attól az oldalától az alattunk lévő pontig a legkeskenyebb. Ez egy szoros, melyen a folyó átpréseli magát - természet adta hely egy gát emelésére. - Megpördült és tőlük balra mutatott lefelé. – Nem kell sok ahhoz, hogy az ember átterelje a folyót a völgybe. Aztán ha befejezted azt, amit a hasadékban csinálni akartál, akkor még kevesebb erőfeszítésedbe kerül áttörni a gát falát és hagyni, hogy a folyó ismét visszatérjen eredeti medrébe.
Tamre mohón figyelte arcukat, fejét mindig afelé fordította, aki épp beszélt, nem értett semmit, de tükörként utánozta Royan arckifejezését. Ha Royan bólintott, ő is bólintott, ha Royan a homlokát ráncolta, ő is úgy tett, és ha Royan elmosolyodott, a fiú boldogan kuncogni kezdett.
- Ez egy nagy folyó. - Royan megcsóválta a fejét, miközben Tamre is jobbra-balra ingatta sajátját és rendkívül bölcs képet vágott. - Milyen metódust használhatott? Földgátat? Azt biztosan nem?
- Az egyiptomiak öntözőművei sok helyütt földbe vágott csatornákból és földgátakból álltak - tűnődött Nicholas. - Másrészt viszont, ha szikla állt rendelkezésükre, akkor széles körben használták. Kiváló kőfaragók voltak. Láttad az asszuáni kőfejtőket.
- Hát, itt a szurdokban nemigen van fedő földréteg - mutatott rá Royan. - Viszont rengeteg a szikla. Olyan ez itt, mint egy geológiai múzeum. Itt aztán minden létező kőzet megtalálható.
- Egyetértek - mondta Nicholas. - Földfal helyett Taita nagy valószínűséggel kőfalat húzott és sziklával töltötte fel. Ilyen típusú gátakat emeltek már jóval ezelőtt az ősi egyiptomiak. Ha ez a helyzet, akkor van esély rá, hogy ennek nyomai fennmaradtak.
- Rendben. Akkor dolgozzunk ezzel a hipotézissel. Taita sziklatömbökből épített gátat, majd dolga végeztével áttörte. Hol találhatnánk meg ennek maradványait?
- Az adott területen kell elkezdenünk a keresést – felelte Nicholas. - Ott a szurdok szorosánál. Aztán onnan a folyó mentén lefelé kell folytatnunk.
Ismét lemásztak a lejtőn, miközben Tamre kiválasztotta a Royan számára legkönnyebb útvonalat és meg-megállt, hogy intsen neki, valahányszor Royan megtorpant, vagy egy pillanatra megállt, hogy kifújja magát. A völgy szorosánál bukkantak ki, ott álltak a sziklás folyóparton és nézelődtek maguk körül.
- Milyen magas lehetett az a fal? - kérdezte Royan.
- Nem túl magas. De erre sem tudok pontos választ adni, amíg nem mértem be a szinteket. - Egy kicsit följebb mászott a sziklafalon. Ott aztán leguggolt és fejét előre-hátra forgatta, először végignézett a völgyön, majd a vízesés felé fordult, ahol a folyó a hasadékba zúdul alá.
Háromszor változtatta meg helyzetét, mindannyiszor néhány lépésnyit feljebb ment. Minél magasabbra mászott, a szikla annál meredekebb lett. Végül már egészen bizonytalanul csüngött rajta, de elégedettnek látszott. Aztán lekiáltott Royannak.
- Azt mondanám, hogy körülbelül ez lehetett a magasság, ahol most állok. Ilyen magas lehetett a gátfal. Ez szerintem úgy négy és fél méter lehet.
Royan még mindig a parton állt, most megfordult és a folyó túlpartja felé bámult, megpróbálta felmérni a távolságot, hogy milyen messze van az ott magasodó mészkőszikla.
- Durván harminc méter széles lehetett - kiáltott fel Nicholasnak.
- Nagyjából annyi - helyeselt Nicholas. - Temérdek munka, de nem lehetetlen.
- Taita nem olyan ember volt, akit a méretek vagy a nehézségek megrémítettek. - Tölcsért formált a kezéből és felkiáltott Nicholasnak. - Ha már ott vagy fenn, nem látod valamiféle jelét a munkálatoknak? A gát falát Taitának valamiképp rögzítenie kellett a sziklához.
Nicholas végigmászott a sziklán, mindvégig ugyanazon a szinten maradt, mígnem már szinte a vízesés fölött volt és nem tudott továbbmenni. Ezután lecsúszott oda, ahol Royan és Tamre várták.
- Semmi? - kérdezte Royan, és Nicholas megrázta a fejét.
- Semmi, de arra azért igazán nem számíthatsz, hogy négyezer év múltán bármi is megmaradhatott. Ezek a sziklák mindvégig ki voltak téve a szél és az időjárás pusztításának. Azt hiszem, a legjobb, amit tehetünk, hogy a gátfal megmaradt kőtömbjei után nézünk, melyek elsodródhattak, amikor Taita áttörte és ismét elárasztotta a hasadékot.
Elindultak lefelé a völgyben, ahol Royan rábukkant egy nagy kődarabra, mely más fajtának tűnt, mint a környező sziklák. Méretre akkora volt, mint egy régimódi hajókoffer. Bár az aljnövényzet félig benőtte, a felső részén - ez volt leginkább kitéve az elemeknek - a sarok határozottan derékszögű volt. Odahívta Nicholast.
- Ezt nézd meg - ütögette meg a követ büszkén Royan. - Mit szólsz hozzá?
Nicholas lemászott mellé és kezével végigsimított a kődarab kiálló felületén. - Lehetséges - mondta ismét. - De ahhoz, hogy biztosak lehessünk, meg kéne találnunk a vésőnyomokat, ahol az egykori kőfaragó elkezdte a fejtést. Amint azt te is tudod, először egy lyukat vésett a kőbe, majd addig feszítette, míg el nem hasadt.
Mindketten alaposan átvizsgálták a kő kilátszó felületét, és bár Royan talált egy kis mélyedést, amiről kijelentette, hogy megkopott vésőnyom, Nicholas ennek valószínűségét csupán négy a tízhez becsülte.
- Kezdünk kifutni az időből - mondta, miközben próbálta Royant elcsalogatni leletétől -, és még nagy területet kell bejárnunk.
Vagy fél kilométer hosszan átkutatták a völgyet, és akkor Nicholas lefújta. - Még a legnagyobb áradat sem tud ilyen messzire elsodorni egy kőtömböt. Menjünk vissza és nézzük meg, hogy a vízesés nem mosott-e be valamit a hasadékba.
Visszamentek a Dandera folyó partjára és átfésülték egészen a vízesésig. Nicholas átkukucskált a hasadék száján.
- Itt nem olyan mély, mint lejjebb - jelentette ki. – Szerintem még harminc méter sincs.
- Gondolod, hogy le tudnál menni oda? - kérdezte Royan bizonytalanul. A mélységből vízpermet szállt az arcukba, és üvölteniük kellett, hogy a víz robaján túl meghallják egymás hangját.
- Kötél nélkül nem megy, és kell még néhány izmos ember is, aki visszahúz onnan. - Felkapaszkodott a peremre és távcsövével lenézett a vízesés alatti medencébe. Egy halom különálló szikla volt odalenn - kis, gömbölyű sziklatömbök és egy-két jóval nagyobb darab. Akadtak szögletesek is, és egyiket-másikat némi képzelőerővel akár négyszögletesnek is lehetett nevezni. Felszínüket azonban simává koptatta a zubogó víz, és nedvesen csillogtak. Ügy tűnt, részben mindahány a víz alatt van, vagy épp eltakarta a vízpermet felhője.
- Nem hiszem, hogy innen föntről bármire is juthatnánk, és őszintén szólva nem sok kedvem van lemenni oda - legalábbis ma este nem.
Royan leült mellé, és térdét, karjával átölelve, a mellkasához szorította. Csüggedt volt. - Tehát semmiben sem lehetünk biztosak. Vajon épített-e Taita gátat a folyón, vagy sem?
Nicholas természetes mozdulattal fogta át Royan vállát, hogy megvigasztalja, és Royan egy pillanat múlva ernyedten Nicholasnak dőlt. Mindketten némán meredtek lefelé a hasadékba. Végül Royan szelíden elhúzódott tőle és felállt.
- Azt hiszem, indulnunk kéne vissza a táborba. Mennyi ideig tart az út?
- Legalább három óra. - Nicholas is felállt. – Igazad van. Besötétedik, még mielőtt visszaérnénk, és ma éjjel nincs holdvilág.
- Fura, hogy milyen fáradtnak érzi magát az ember egy ilyen csalódás után - mondta és nyújtózott egyet. - Legszívesebben itt nyomban lefeküdnék és elaludnék Taita egyik kőtömbjén. - Hirtelen elhallgatott és Nicholasra meredt. Nicky, honnan vette őket?
- Honnan vett mit? - nézett rá Nicholas döbbenten.
- Hát nem látod? Rossz irányból közelítjük meg. Mostanáig azt próbáltuk kideríteni, hogy mi történt a tömbökkel. Ma reggel említetted az asszuáni kőfejtőket. Nem azzal kéne inkább foglalkoznunk, hogy honnan hozta Taita a tömböket a gáthoz, mintsem azzal, hogy mi történt velük azután?
- A kőfejtő! - kiáltott fel Nicholas. - Szavamra, igazad van. A kezdet kell, és nem a vég. A kőfejtőt kellene keresnünk, és nem a gátfal maradványait.
- Hol kezdjük?
- Abban reménykedtem, hogy majd te megmondod. Hangosan felnevetett, mire Tamréból nyomban kibuggyant az egyetértő kacagás. Mindketten a fiúra néztek.
- Azt hiszem Tamrénál, hűséges vezetőnknél kellene kezdeni – mondta Royan, és megfogta a fiú kezét. - Figyelj rám, Tamre. Nagyon figyelj! - A fiú engedelmesen félrehajtotta a fejét és Royan arcába meredt, miközben megpróbálta összeszedni tévelygő figyelmének minden morzsáját.
- Egy olyan helyet keresünk, ahonnan a négyszögletes kövek származnak. - A fiú zavartnak tűnt, ezért újból megpróbálta. - Nagyon régen voltak itt emberek, akik kivágták a sziklát a hegyekből. Valahol itt a közelben, és hagytak ott egy hatalmas üreget. Talán még most is hever ott néhány négyszögletes tömb abban az üregben?
A fiú arca hirtelen kitisztult, és üdvözült mosoly ömlött szét rajta. - A Jézus-kő! - kiáltotta boldogan.
Felpattant anélkül, hogy elengedte volna Royan kezét. Megmutatom a Jézus-kövemet. - Azzal vonszolni kezdte maga után Royant, ahogy sebesen nekiindult a völgynek.
- Várj, Tamre! - kérlelte Royan. - Ne ilyen gyorsan. – De mindhiába. Tamre csak vágtatott tovább, és ahogy futott, egy amhara himnuszt kezdett énekelni. Nicholas sokkal nyugodtabb tempóban követte, és egy negyed mérföld után beérte őket.
Ott találta Tamrét térden, homlokát a völgy sziklafalához nyomta, szemét szorosan lehunyta, miközben imádkozott. Royant is lehúzta maga mellé.
- Mi a fenét csináltok? - kérdezte Nicholas, ahogy odalépett hozzájuk.
- Imádkozunk - mondta neki Royan kimérten. – Tamre utasítása. Imádkoznunk kell, csak azután mehetünk oda a Jézus-kőhöz.
Elfordult Nicholastól, lehunyta a szemét, kezét összekulcsolta a szeme előtt, majd halkan imádkozni kezdett.
Nicholas, egy kicsit távolabb tőlük, letelepedett egy kerek kőre. - Gondolom, ez nem árthat - vigasztalta magát, miközben letelepedett, hogy megvárja őket.
Aztán Tamre hirtelen felpattant, és szédítő kis táncba kezdett, a karjával csapkodott és addig pörgött-forgott, míg egészen felkavarta a port maga körül. Aztán megállt és éneklő hangon azt mondta: - Megtörtént. Bemehetünk a Jézuskőhöz.
Ismét megragadta Royan kezét és a sziklafalhoz vezette. Úgy tűnt, mintha Nicholas szeme láttára mindketten köddé váltak volna, mire ő kissé riadtan felállt.
- Royan! - kiáltotta. - Hol vagy? Mi történik itt?
- Erre, Nicky. Gyere erre!
Nicholas odament a falhoz és döbbenten felkiáltott: - A mindenit! Ezt, ha egy évig keressük, akkor se találtuk volna meg.
A sziklafal begyűrődött önmagába, így a bejárat tökéletesen rejtve maradt. Nicholas belépett a nyíláson, miközben felpillantott a falakra, majd harminc lépést se tett és egy nyitott amfiteátrumba ért, mely legalább száz méter széles volt és tetőként az ég feszült fölé. Falai tömör sziklák voltak, és Nicholasnak egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy lássa, ez ugyanaz a csillámpala, mint a tömb, amit Royan talált odalenn a völgyben.
Az nyilvánvaló volt, hogy az üreget az élő szikla kifejtésével mélyítették, és a fejtési szintek lépcsője egészen a fal tetejéig ért. A mélyedések, ahonnan a tömböket kihasították, még mindig tisztán látszottak, mély, szabályos derékszögű lépcsők maradtak utánuk. Néhány satnya bokor és cserje bizonytalanul megkapaszkodott e rések egyikébe-másikába, de a külszíni kőfejtőt nem nőtte be, és Nicholas láthatta a felhalmozott gránittömböket, melyek szanaszét hevertek a fejtés alján. Annyira lenyűgözte ez a felfedezés, hogy nem talált szavakat. Csak állt ott a bejáratnál és fejét lassan forgatta egyik oldalról a másikra, miközben megpróbálta teljes egészében magába szívni ezt a látványt.
Tamre Royant a kőfejtő közepére vezette, ahol egymagában hevert egy hatalmas tömb. Nyilván az egykori emberek le akarták szállítani a völgybe, mivel ez teljesen kész volt, egy befejezett, tökéletes, négyszögletű kőtömb volt.
- A Jézus-kő! - kántálta Tamre, miközben letérdelt a tömb előtt, és lehúzta maga mellé Royant is. - Jézus vezérelt ide engem. Amikor először jöttem ide, láttam, amint itt állt ezen a kövön. Hosszú, fehér szakálla volt, a szeme pedig jóságos és szomorú. - Keresztet vetett, majd belekezdett az egyik zsoltárba, miközben teste a dal ritmusára mozgott, hajladozott.
Ahogy Nicholas csöndesen mögéjük lépett, látta a bizonyítékát annak, hogy Tamre rendszeresen látogatja ezt a szent helyet. A Jézus-kő az ő saját oltára volt, és megrendítő kis ajándékai úgy hevertek ott, ahogy letette őket. Volt ott régi tej-flaskó, néhány égetett agyagedény, szinte mind repedt és törött. Rég elfonnyadt, kiszáradt vadvirágcsokrok árválkodtak bennük. Voltak ott más kincsek is, amiket Tamre összegyűjtött és oltárára helyezett - teknősbékapáncél, tarajos sül tüskéje, egy kézzel faragott fakereszt színes rongydarabkákkal díszítve, babszemekből fűzött szerencsegyöngyök és állat- meg madárszobrocskák, amiket a folyó kék agyagjából formált.
Nicholas csak állt és nézte, amint azok ketten térden állva imádkoznak az egyszerű oltár előtt. Mélyen meghatották a fiú hitének bizonyítékai és az a gyermeki bizalom, amivel idehozta őket, erre a helyre.
Végül Royan felállt és Nicholashoz lépett. Ezután kettesben lassan körbejárták a kőfejtőt. Nem sokat beszéltek, és akkor is csak suttogva, mintha egy katedrálisban vagy valami szent helyen lennének. Royan megérintette Nicholas karját és rámutatott valamire. Jó néhány szögletes tömb hevert még eredeti helyén, a kőfejtő falában. Nem voltak még teljesen kihasítva sziklaanyjuk testéből, mint megannyi magzat, melyeknek köldökzsinórját az ókori kőfaragók sosem vágták át.
Tökéletesen látszott, hogy milyen módszert használtak e régi kor kőfejtői. Itt szépen nyomon követhette az ember a munka különböző fázisait, attól, ahogy a mester bejelölte a tömböket, az ék beverésén, a hasadási vonalak kivésésén át egészen addig, amíg a kész terméket kiemelik a falból, és készen áll, hogy leszállítsák a gáthoz.
A nap közben lenyugodott, és már szinte teljesen sötét volt, mire körbeértek és ismét a kőfejtő bejáratánál álltak. Leültek az egyik kész tömbre, Tamre pedig a lábukhoz telepedett, akár egy kiskutya és arcát Royan felé emelte.
- Ha lenne farka, még csóválná is - mosolygott Nicholas.
- Soha nem élhetünk vissza a bizalmával, és semmiképp nem szentségteleníthetjük meg ezt a helyet. Ő ezt a saját templomává tette. Nem hiszem, hogy valaha is elhozott ide egyetlen élő lelket is. Ugye, megígéred nekem, hogy bármi történjen is, ezt mi mindenkor tiszteletben tartjuk?
- Ez a legkevesebb, amit megtehetek - mondta Nicholas. Aztán Tamréhoz fordult és azt mondta neki: - Nagyon jó dolgot tettél azzal, hogy elhoztál minket ide a te Jézus-kövedhez. Nagy örömet szereztél vele. És nagy örömet szereztél vele a hölgynek is.
- Most már tényleg indulnunk kéne vissza a táborba mondta Royan, miközben felnézett a fölöttük látszó kis darabka égre. A lenyugvó nap utolsó sugarainak fényében már bíborszín volt és indigókék.
- Nem hiszem, hogy ez bölcs dolog lenne - mondta Nicholas. - Mivel ma éjjel nem világít a hold, a sötétben bármelyikünk könnyedén kitörheti a lábát. Ez pedig olyasvalami, ami itt nem ajánlatos. Egy hétbe is beletelhet, mire eljutunk egy olyan helyre, ahol megfelelő orvosi ellátásban részesülünk.
- Az a terved, hogy itt alszunk? - kérdezte Royan meglepetten.
- Miért ne? Pillanatok alatt tüzet gyújtok, vacsorára meg itt van nálam egy túlélési csomag - tudod csináltam én már ilyesmit máskor is! Aztán itt van veled a kísérőd, úgyhogy nem eshet folt a tisztességeden sem. Akkor meg miért ne?
- Tényleg, miért is ne? - nevetett fel Royan. - És így holnap kora reggel még alaposabban szemügyre vehetjük a kőfejtőt.
Nicholas felállt, hogy tűzifát gyűjtsön, de aztán megtorpant és felnézett az égre. Royan is hallotta azt az immáron oly ismerős, zakatoló fütyülést a levegőben.
- Már megint a Pegazus helikopter - jelentette be teljesen fölöslegesen Nicholas. - Szeretném tudni, mi a fenében sántikálhatnak ilyenkor?
Mindketten felmeredtek az egyre sűrűsödő sötétségbe, és figyelték a fejük felett háromszáz méternyi magasságban elhaladó gép pirosán, zölden és fehéren villogó navigációs fényeit, amint dél felé, a kolostor irányába tartott.
Nicholas rakott egy kis tüzet a kőfejtő bejáratához legközelebb eső sarokban, és ahogy körülülték, három részre osztotta a túlélési csomagban lévő száraz élelmet. Majd az édes, ragacsos koncentrátumot leöblítették a kulacsában lévő vízzel.
A tűz kísértetiesen tükröződött a kőfejtő falán és megnövelte a mozgó árnyakat. Amikor egy kecskefejő trillázó sikolya hangzott fel magasan, a fal tetején lévő rejtekéből, ez a hang oly rémisztőnek tetszett, hogy Royan megborzongott és közelebb húzódott Nicholashoz.
- Szeretném tudni, vajon valahol, ott a túloldalon Taita tisztában van-e azzal, hogy mekkorát haladtunk előre mondta Royan. - Az az érzésem, hogy mostanra már egy kissé nyugtalanná tettük. Már kibogoztuk a talánynak az első részét, amit feladott nekünk, és fogadni mernék, nem számított rá, hogy ez bárkinek is sikerülhet.
- A következő lépés, hogy lejussunk a medence fenekére. Itt aztán tényleg játszmaelőnye van a vén gazembernek. Reményeid szerint mit találhatunk odalenn?
- Nem szívesen mondanám ki - felelte Royan. - Hátha elkiabálom és ránk hozom a balszerencsét.
- Én nem vagyok babonás. Nos, nem igazán. Mondjam ki helyetted? - ajánlotta fel, mire Royan elnevette magát és bólintott. Nicholas folytatta: - Abban reménykedünk, hogy megtaláljuk Mamose fáraó sírjának bejáratát. Nem újabb utalásra, találós kérdésre, vagy valami elterelő manőverre bukkanunk. Az igazi sírra.
Royan keresztbe tette ujjait. - Ajkaidról egyenest Isten fülébe jusson! - Ezután arca ismét komollyá vált. - Szerinted milyenek az esélyeink? Úgy értem, arra, hogy a sírt érintetlenül találjuk?
Nicholas megvonta a vállát. - Erre a kérdésre majd akkor válaszolok, ha lejutottunk a medence aljára.
- És azt hogy csináljuk? Elvetetted az önálló légzőkészülék használatát.
- Nem tudom - vallotta be Nicholas. - Ezt most még egyszerűen nem tudom. Lehet, hogy esetleg lejuthatunk oda egy sisakos, teljes búvárfelszereléssel.
Royan hallgatott, miközben az előttük álló, látszólag lehetetlen feladaton töprengett.
- Fel a fejjel! - Nicholas átölelte a vállát, és Royan nem húzódott el tőle. - Azért van valami vigasztaló is ebben az egészben. Ha Taita ennyire megnehezítette a dolgunkat, akkor ugyanígy megnehezítette azokét is, akik előttünk próbálkoztak. Azt hiszem, ha a sír valóban odalenn van, akkor nincs sírrabló, aki bennünket megelőzhetett.
- Ha a sír bejárata a medence aljában van, akkor az a leírás, amit a tekercsben adott, szándékosan félrevezető. Azt az információt, ami végül eljutott hozzánk, egyszer elferdítette Taita, aztán Duraid és végül Wilbur Smith. Nekünk most meg kell találnunk az utat ezeknek a szándékos félrevezetéseknek a labirintusán át.
Egy darabig ismét hallgattak, majd Royan elmosolyodott a tűz fényében, és arcán fellángolt a várakozásteljes izgalom.
- Jaj Nicky! Ez egy olyan izgalmas kihívás. - Aztán hangja egy oktávval lejjebb ereszkedett. - De van rá mód? Egyáltalán lehetséges bejutni oda?
- Majd kitalálunk valamit.
- Mikor?
- A megfelelő időben. Még nem gondoltam végig teljes egészében. Abban azonban biztos vagyok, hogy óriási mennyiségű tervezést és kemény munkát igényel.
- Ezek szerint még mindig benne vagy? - kérdezte Royan és arra várt, hogy a férfi megerősítse. Tudta, hogy egymaga sosem tudná véghezvinni. - A vállalkozás nehézségei nem rémisztenek?
Nicholas kuncogott. - El kell ismernem, nem számítottam rá, hogy Taita ezzel a vadászattal ennyire megdolgoztat minket. Én úgy képzeltem, hogy egyszerűen csak fel kell nyitnunk egy kőfallal elzárt bejáratot és miden ott vár ránk, mint Howard Carterre, amikor besétált Tutanhamon sírjába. Mindazonáltal, hogy válaszoljak a kérdésedre, igen, a nehézségek rémisztenek - de a pokolba is, most már nincs, ami megállíthatna! Orromat megcsapta a dicsőség szaga, és szemem előtt az arany csillogása lebeg.
Mialatt beszélgettek, Tamre lekuporodott a porba a tűz túloldalán, és shammáját a fejére húzta. Pihenését nyilván álmok és látomások zavarhatták, mivel időnként mormogott, nyüszített, vagy épp kuncogott.
- Kíváncsi lennék, vajon mi járhat ebben a szegény, tébolyult agyban, milyen látomások jelenhetnek meg a szeme előtt - suttogta Royan. - Azt mondja, hogy itt látta Jézust a kőfejtőben, és biztos vagyok benne, valóban hiszi is, hogy látta.
Hangjuk egyre halkabb és egyre álmosabb lett, ahogy a tűz lassanként elhamvadt, és Royan, mielőtt Nicholas vállára dőlve elaludt volna, még azt dünnyögte: - Ha Mamose fáraó sírja a folyó vize alatt van, akkor a víz már bizonnyal mindent tönkretett.
- Nem hinném, hogy Taita megépítette volna a gátat és amint azt a tekercsekben írja, eltölt tizenöt évet azzal, hogy megépítse a sírt csak azért, hogy szántszándékkal elárassza, megfossza királyát múmiájától és elpusztítsa kincseit - dünnyögte Nicholas, miközben Royan haja csiklandozta az arcát. - Nem, így lehetetlenné tette volna, hogy a fáraó föltámadhasson a túlvilágon, és minden munkáját teljes egészében megsemmisíti. Azt hiszem, Taita mindezt számításba vette.
Royan közelebb bújt hozzá, és elégedetten felsóhajtott. 
Egy kicsit később Nicholas halkan azt mondta: - Jó éjszakát, Royan - de Royan nem válaszolt, mélyen és egyenletesen lélegzett. Nicholas elmosolyodott és finoman megcsókolta Royan feje búbját.
Nicholas nem tudta biztosan, mi ébresztette fel. Beletelt néhány pillanatba, amíg magához tért, és rájött, hogy még mindig a kőfejtőben van. Nem volt hold az égen, de a csillagok oly közel ragyogtak a földhöz, és olyan nagyok, kövérek voltak, akár egy fürt érett szőlő. Fényükben látta, hogy Royan közben lecsúszott és most ott fekszik mellette a földön.
Óvatosan felállt, nehogy felébressze, majd az elhamvadt tűztől távolabb ment, hogy kiürítse hólyagját. Az éjszaka halálosan csöndes volt. Nem hallatszott egyetlen éjjeli madár kiáltása sem, és a többi éjszakai lény is néma volt. Körülötte a sziklákból még sugárzott az előző nap melege.
Hirtelen megismétlődött a hang, ami felébresztette. Halk és távoli zúgás volt, melyet a sziklák visszhangoztak, így nem tudta pontosan megállapítani, milyen irányból jön. De afelől, hogy milyen hang ez, nem voltak kétségei. Épp elégszer hallotta már élete során. Egy automata fegyver távoli hangja volt, szinte bizonyos, hogy egy AK-47-esé, és nem elhúzott, hosszú sorozatok, hanem három rövid, melyhez szakértelem és jókora gyakorlat kell. Biztos volt benne, hogy az, aki lőtt, jól kiképzett profi.
Csuklóját a csillagok felé fordította, hogy órájának foszforeszkáló számlapja felfogja fényüket, és látta, hogy alig néhány perccel múlt hajnali három.
Csak állt ott és sokáig fülelt, de a lövés nem ismétlődött meg. Végül visszament oda, ahol Royan feküdt, és ismét letelepedett mellé. Mindazonáltal csak felületesen és szaggatottan aludt, felfelriadt és fülelt, nem hall-e újabb lövéseket az éjszakából.
Royan akkor kezdett ébredezni, amikor a keleti égen megjelentek a hajnal első citrom- és narancssárga fényei, és amíg reggelire megették a túlélési csomag maradékát, Nicholas mesélt neki arról a zajról, mely az éjszaka felébresztette.
- Gondolod, hogy esetleg Borisz lehetett? - kérdezte Royan. - Utolérhette Meket és Tessayt.
- Erősen kétlem. Borisz már napokkal ezelőtt elment. Mostanra már jócskán hallótávolságon kívül van, olyan messziről a nehéz fegyverek hangja sem hallatszik el idáig.
- Mit gondolsz, akkor meg ki lehetett?
- Sejtelmem sincs. De nem tetszik nekem ez a dolog. Jobb lesz, ha miután még egyszer szemügyre vettük a kőfejtőt, nyomban indulunk vissza a táborba. Pillanatnyilag amúgy sincs már mit tennünk ezen a szinten. Az lesz a legokosabb, ha szedjük a sátorfánkat és hazamegyünk.
Amint kellőképpen kivilágosodott, ellőtt egy tekercs filmet, hogy megörökítse a kőfejtőt. Hogy jól látszódjanak az arányok, Royan odaállt a fal mellé, ahol a még kifejtetlen tömbök hevertek. Ahogy lassanként belemelegedett a fotómodell szerepébe, bohóckodni kezdett Nicholasnak. Felmászott a legnagyobb tömbre és ripacskodott, egyik kezét Marilyn Monroe-pózban tette a feje mögé.
Amikor végül elindultak lefelé a völgybe, a kolostor felé, mindketten diadalittasak voltak, és sikerük rendkívül beszédessé tette őket. Élénken társalogtak, csak úgy záporoztak belőlük az ötletek és terveket szőttek e csodás felfedezések további kiaknázására. Mire a szakadék alsó végén lévő, rózsaszín sziklákhoz értek, már jócskán benne jártak a délelőtben. Ott egy kis csoportnyi szerzetessel találkoztak, akik a kolostor felől jöttek felfelé a csapáson.
Már messziről is világosan látszott, hogy távollétük alatt valami rettenetes dolog történt: a szerzetesek fájdalmas jajongásától végigfutott a hideg Royan hátán. Ez volt a gyász, a halál és a katasztrófa hírének egyetemes hangja Afrikaszerte. Ahogy közeledtek hozzájuk, látták, hogy a szerzetesek egy-egy marék port vesznek föl a csapásról és siránkozva, jajongva a fejükre szórják.
- Mi ez, Tamre? - kérdezte Royan a fiútól. - Menj és tudd meg, hogy mi történt! - Tamre szerzetestestvérei elé futott. Megálltak az ösvény közepén és sírva, erősen gesztikulálva, magas, éles hangon beszélni kezdtek. Aztán Tamre visszafutott hozzájuk.
- Az embereik a táborban. Valami szörnyűség történt. Az éjjel rossz emberek jöttek. A szolgák közül sokan meghaltak - sikoltotta.
Nicholas megragadta Royan kezét. - Gyerünk! - mondta határozott, éles hangon -, tudjuk már meg, hogy mi folyik itt.
Az utolsó mérföldnyi utat a táborig futva tették meg, és arra értek oda, hogy szerzetesek egy másik csoportja gyűlt össze valami körül a konyhakunyhó előtt. Nicholas félrelökte őket és utat tört magának előre. Ott aztán megtorpant, hirtelen elgyöngült, elszorult a szíve és arcán a veríték az iszonyattól fagyossá változott. Döngicsélő, kék legyek felhője alatt hevert a szakács és három további tábori szolga véres holtteste. A kezüket hátrakötözték és térdre kényszerítették őket, mielőtt hátulról, egészen közelről főbe lőtték.
- Ne nézz oda! - figyelmeztette Nicholas, amint Royan mellé lépett.
De Royan nem hallgatott a tanácsra, és megállt mellette. – Jaj édes Istenem! Úgy mészárolták le őket, mint a marhákat a vágóhídon. - Felfordult a gyomra, émelyegni kezdett.
- Ez a magyarázata annak a gépfegyver hangnak, amit a múlt éjjel hallottam - mondta Nicholas komoran. - Aly és Kif nincsenek itt. Hol vannak? - Felemelte a hangját és arabul kiáltott, miközben a tömeg felé fordult. - Aly, hol vagy?
A nyomolvasó előrefurakodott. - Itt vagyok, effendi. A hangja reszketett és az arca elkínzott volt. Ingének elején vérfoltok látszottak.
- Hogy történt? - ragadta meg Nicholas a karját, hogy megtámassza és erőt adjon neki.
- Az éjjel fegyveresek jöttek. Shufta. Belőttek a kunyhókba, ahol aludtunk. Semmi figyelmeztetés. Csak lőttek.
- Hányan voltak? Kik voltak? - kérdezte Nicholas.
- Nem tudom, hányan voltak. Sötét volt. Én aludtam. Elfutottam, amikor a lövöldözés elkezdődött. Mind shufta volt, banditák, gyilkosok. Hiénák és sakálok - nem volt semmi okuk arra, amit tettek. Ezek az emberek itt a fivéreim, a barátaim voltak. – Sírni kezdett, könnyei végigcsordultak az arcán.
Royan émelyegve, iszonyattal telten elfordult. A kunyhójába ment és az ajtóban megtorpant. A kunyhót átkutatták. Táskái tartalmát a földre borították. Az ágyát szétszedték, a matracot a sarokba hajították. Mintha alvajáró lenne egy rémálomban, úgy ment át a kunyhón és emelte fel azt a vászon iratgyűjtőt, amiben a papírjait tartotta. Kifordította és megrázta, üres volt. A műholdképek, a térképek, az sztéléről kopírozott összes másolata, a Polaroidok, amiket Nicholas készített Tanús sírjában - minden eltűnt.
Royan felemelte az ágyat és a helyére állította. Leült rá és megpróbálta összeszedni a gondolatait. Össze volt zavarodva és ez az egész rettentően megrázta. Azoknak a konyhakunyhó előtt kiterített, véres, golyószaggatta holttesteknek a képe kísértette, és így nemigen tudott összpontosítani, világosan gondolkodni.
Nicholas viharzott be a kunyhójába és gyorsan körülnézett. - Ugyenezt csinálták nálam is. Átkutattak mindent. Eltűnt a puskám és minden papírom. De legalább az útlevelek, meg az utazási csekek nálam voltak a csomagban... - Hirtelen elhallgatott, ahogy meglátta az üres vászontartót, ami Royan lába előtt hevert. - Elvitték a...
- Igen! - vágott a kérdés elében Royan. - Elvitték az összes kutatási anyagot, még a Polaroidokat is. Hál' Istennek, hogy a még elő nem hívott tekercsek nálad vannak. Ismét megtörtént minden, ugyanúgy, ahogy akkor Duraiddal meg velem. Nem vagyunk biztonságban tőlük még itt sem, még a vadon legeldugottabb csücskében sem. - Hangja kezdett hisztérikussá válni. Felpattant az ágyról és odarohant Nicholashoz.
- Jaj Nicky, mi történt volna, ha tegnap éjjel mi is a táborban vagyunk? - Hevesen átölelte Nicholast és teljes erővel kapaszkodott belé. - Akkor most mi is odakinn hevernénk a napon véresen, és körülöttünk is legyek dönögnének.
- Nyugalom, drágám. Nem kell nyomban elhamarkodott következtetéseket levonni. Lehetett ez egy véletlen rablótámadás is.
- Akkor miért lopták el a papírjainkat? Mi értéke lenne egy közönséges shufta számára a kopírozott másolatoknak meg a Polaroidoknak? Merrefelé tartott a Pegazus helikopter a támadás előtt? Minket akartak elkapni, Nicky. Bármikor visszatérhetnek, és mi most már fegyvertelenek, teljesen védtelenek vagyunk.
- Rendben, egyetértek veled abban, hogy pillanatnyilag meglehetősen sebezhetőek vagyunk. Bölcs dolog lenne a lehető leghamarabb kijutni innen. Egyébként sincs már semmi értelme, hogy tovább maradjunk. Már amúgy se tehetnénk többet. - Átölelte Royant és szelíden megrázta. - Bátorság! Kimenekítünk mindent, amit csak tudunk ebből a nagy felfordulásból és máris indulunk vissza a járművekhez.
- És mi lesz a halottakkal? - Royan hátralépett, minden erejét összeszedve elfojtotta könnyeit, és igyekezett ismét úrrá lenni magán. - Hányan maradtak életben az embereink közül?
- Aly, Salin és Kif megmenekült. Amint a lövöldözés elkezdődött, kirohantak kunyhóikból és belevetették magukat a sötétségbe. Már szóltam nekik, hogy készüljenek, mert nyomban indulunk. Beszéltem az egyik rangidős pappal. Ők majd gondoskodnak a halottak eltemetéséről, és amint tudják, jelentik a dolgot a hatóságoknak. De azzal ők is egyetértenek, hogy a támadás ellenünk irányult, és még mindig veszélyben vagyunk, ezért a lehető leghamarabb el kell mennünk innen.
Egy órán belül készen álltak az indulásra. Nicholas úgy döntött, hogy a tábor felszerelését és Borisz személyes holmiját Jali Hora gondjaira bízzák. Az öszvérekre könnyű málha került, és úgy tervezte, hogy erőltetett menetben igyekeznek minél előbb kijutni a szurdokból.
Az apát szerzeteseket rendelt melléjük, hogy elkísérjék őket a szurdok meredek falának tetejéig. - Csupán a valóban istentelen emberek merészelnek megtámadni titeket, amíg a kereszt védelme alatt álltok - magyarázta.
Nicholas a nyúzókunyhóban találta a csíkos dik-dik kiszáradt bőrét és fejét. Összetekerte és az egyik öszvér hátára szíjazta, majd parancsot adott a megcsappant létszámú karaván indulására.
Tamre beügyeskedte magát azon szerzetesek közé, akikből a kísérő csoport állt. Szorosan Royan nyomában járt, ahogy elindultak a csapáson, miközben az első mérföldön át elkísérte őket a kolostor közösségének siránkozása és búcsúszavai.
Kegyetlen volt a forróság, ahogy a nap delelőjére hágott. A levegő meg se mozdult, hogy legalább valamicske enyhülést hozzon, és a völgy falai magukba szívták a nap iszonyú forróságát, majd visszahányták rájuk, amint nehézkesen vánszorogtak felfelé a meredek emelkedőn. Verítéküket nyomban felszárította, amint az izzadságcsepp átszivárgóit pórusaikon, és nyomukban fehér sókristályok jelentek meg bőrükön, ruhájukon. Az öszvérhajcsárokat űzte a félelem, és gyilkos tempót diktálva ügettek állataik mögött, miközben egy hegyes bottal döfködték az öszvérek heréit, hogy a lehető leggyorsabban haladjanak.
A délután derekára megtették reggeli útjukat és ismét visszaértek Taita gátjának feltehető helyszínére. Nicholas és Royan egy lélegzetnyi pihenőt tartott, fejüket a folyóba merítették és arcukról, nyakukról lemosták a sót meg az izzadságot. Aztán ott álltak együtt a vízesés felett, és röpke búcsút vettek a szakadéktól, melyben valahol ott rejtőzött minden álmuk és reményük.
- Vajon mennyi idő múlva térhetünk vissza? - kérdezte Royan.
- Nemigen tehetjük meg, hogy túl hosszú ideig távol maradjunk - mondta neki Nicholas. - Hamarosan beállnak a nagy esőzések, a hiénák pedig szagot kaptak és már itt gyülekeznek. Mostantól minden nap számít, létfontosságú lehet minden óra, amit elvesztegetünk.
Royan lemeredt a hasadékba, és halkan azt mondta: - Még nem győztél, Taita. A játéknak nincs vége.
Mindketten megfordultak és követték az öszvéreket a csapáson, fel a szurdok falának csúcsa felé. Aznap este nem álltak meg a folyó melletti hagyományos táborhelyen, hanem mentek tovább még jó néhány mérföldnyit, mígnem a sötétség megállásra késztette őket. Meg se próbáltak kényelmes tábort verni. Vacsorára watba mártogatott injera kenyeret ettek, amit a szerzetesek hoztak magukkal egy nagy edényben. Ezután Nicholas és Royan leterítette összegöngyölt matracukat a köves földre, majd egy-egy málhát párnaként a fejük alá téve, a kimerültségtől pillanatokon belül mélyen aludt.
Másnap reggel, amíg a pirkadat előtti sötétségben felmálházták az öszvéreket, ittak egy bögrényi erős, keserű, etióp kávét. Aztán ismét nekivágtak a csapásnak.
Ahogy a felkelő nap megvilágította előttük a szurdok meredek falait, oly közelinek tűntek, hogy szinte megérinthették volna őket, és Nicholas azt mondta Royannak, aki hosszú léptekkel haladt mellette: - Ha ilyen tempóban haladunk, délutánra elérjük a meredély lábát, és jó esélyük van rá, hogy a vízesés mögötti barlangban tölthetjük az éjszakát.
- Ez azt jelenti, hogy néhány nappal lerövidítjük az utat és már valamikor holnap a teherautóknál lehetünk.
- Nagyon valószínű - mondta Nicholas. - Nem bánnám, ha már kint lennénk innen.
- Olyan ez, mint egy csapda - helyeselt Royan, miközben a mindkét oldalon föléjük magasodó, sziklás, egyenetlen terepet nézte, mely beékelte őket a Dandera folyó keskeny völgyébe. - Gondolkodtam néhány dolgon, Nicky.
- Halljuk a következtetéseidet.
- Nincs semmiféle következtetés, csupán néhány rendkívül zavaró gondolat. Tegyük fel, hogy a Pegazusnál van valaki, aki érti is a birtokába jutott másolatokat és Polaroidokat. Milyen reakciót válthat ki belőlük, ha rájönnek, hogy kutatásunk során mennyit haladtunk előre?
- Nem valami örömteli gondolatok - értett egyet vele Nicholas. - Másrészt viszont nemigen tehetünk semmit ellene, míg vissza nem jutunk civilizációba, mindössze annyit, hogy nyitva tartjuk a szemünket és megőrizzük józan értelmünket. A fenébe, még a kis Rigby puskám sincs nálam. A lehető legkönnyebb célpont vagyunk.
Úgy tűnt, hogy Aly, az öszvérhajcsárok és a szerzetesek is ugyanezen a véleményen voltak, mivel egy pillanatra se lassítottak a tempón. Már dél volt, mire engedélyeztek maguknak egy rövid pihenőt, hogy kávét főzzenek és megitassák az öszvéreket. Amíg az emberek tüzet raktak, Nicholas kivette a málhából távcsövét, és elindult, hogy felmásszon a sziklás lejtőn. Nem sokat haladt még felfelé, amikor visszapillantott, és látta, hogy Royan mászik utána. Bevárta.
- Fel kellett volna használnod az időt, hogy egy kicsit pihenj - mondta neki szigorúan. - A hőguta itt komoly veszély.
- Egyszerűen nem hagyhatom, hogy csak úgy egymagad elkóborolj. Tudni akarom, hogy miben sántikálsz.
- Csak egy kis felderítés. Az kéne, hogy felderítők járjanak előttünk, és ne csak így vakon haladjunk előre a csapáson. Ha jól emlékszem, most jön a legrosszabb terep. Csak Isten tudja, hogy mi vár ott ránk.
Csak mentek fölfelé, de a csúcsra lehetetlenség volt feljutniuk, megmászhatatlan, merőleges sziklák állták útjukat. Nicholas kiválasztotta e sziklák alatt a legjobb pontot, ahonnan távcsövével szemügyre vehette az előttük álló völgy lejtőit. A terep pontosan olyan volt, amilyen emlékezetében. Ahogy közeledtek a meredély lábához, egyre egyenetlenebb, egyre zordabb lett, akár az óceán, mely megérezvén a szárazföld közelségét, rémületében megduzzad, magasra tör, mielőtt partot érve millió darabra törik. A csapás szorosan a folyó mentén haladt. A folyópart keskeny folyosója fölé hajló sziklákat a szél és az időjárás alakította furcsa, fenyegető formákká, melyek egy régi Disney-rajzfilm gonosz boszorkányának várára emlékeztették az embert. Volt egy pont, ahol vörös homokkő pillér nyúlt be a csapás fölé, és arra kényszerítette a folyót, hogy megkerülje, a csapás pedig annyira elkeskenyült, hogy ott egy megpakolt öszvérrel igen nehéz dolog bevenni a kanyart úgy, hogy le ne zuhanjanak a partról a folyóba.
Nicholas alaposan szemügyre vette távcsövén át a völgy mélyét. Nem talált semmit, ami gyanúsnak vagy visszásnak tűnt, így aztán fejét felfelé fordította és végigpásztázta a sziklákat meg a sziklák tetejét.
Abban a pillanatban Aly hangja hallatszott a völgyből, amint kiáltása végigvisszhangzott a lejtőn: - Siessen, effendi! Az öszvérek készen állnak az indulásra!
Nicholas leintett neki, de távcsövét még egyszer felemelte, hogy végigpásztázza az előttük álló terepet. Hirtelen egy fényes villanásra lett figyelmes - egy röpke, vakító fény, mint egy heliográf jelzése. Minden figyelmét a sziklának arra a pontjára összpontosította, ahonnan ez eredt.
- Mi az? Mit láttál? - kérdezte Royan.
- Nem is tudom. Lehet, hogy semmi - mondta, anélkül, hogy elvette volna szeme elől a távcsövet. Visszatükrözhetett egy fényes fémfelület, vagy egy másik távcső lencséje, esetleg egy mesterlövész puskájának csöve - gondolta. Másrészt viszont egy kis csillámkő vagy egy darabka hegyikristály is visszatükrözheti így a nap fényét, de még az áloé vagy más pozsgás, fényes levelű növény is. Még néhány percig figyelte azt a pontot, majd Aly hangja szállt fel ismét hozzájuk.
- Siessen, effendi. Az öszvérhajcsárok nem várnak! Nicholas felállt. - Rendben. Semmi. Menjünk. – Megfogta Royan karját, hogy átsegítse a nehéz szakaszon, majd elindultak lefelé. Abban a pillanatban kövek zörgése hallatszott feljebb a lejtőről, mire Nicholas megállította Royant és karját megfogva csendre intette. Vártak és a látóhatárt kémlelték.
Aztán hirtelen két hosszú, csavart szarv jelent meg a csúcson, és alatta egy öreg kudu bika feje, mely trombitaforma füleit előrehajlította, és lebernyegének széle lebegett a forró, könnyű szellőben. Közvetlenül fölöttük megtorpant a szikla peremén, de nem vette észre őket. A kudu hátrafordította a fejét, és abba az irányba meredt, amerről jött. Az állat hozzájuk közelebb eső szemében megvillant a nap fénye, és fejtartása, meg testének riadt, feszes merevsége világossá tette, hogy valami megzavarta.
Így állt ott egy hosszú pillanatig, majd, még mindig anélkül, hogy Nicholast és Royant észrevette volna, felhorkant, aztán nyomban felszökkent és teljes sebességgel elszáguldott. A gerinc mögött eltűnt szemük elől, és vad vágtájának zaja lassanként a csöndbe veszett.
- Valamitől rettenetesen megrémült.
- Mitől? - kérdezte Royan.
- Bármi lehetett - talán egy leopárd - felelte, és elbizonytalanodott, ahogy tétován lenézett a lejtőn. Az öszvérkaraván meg a szerzetesek már elindultak a folyóparti csapáson.
- Mit kéne tennünk? - kérdezte Royan.
- Fel kéne derítenünk az előttünk lévő területet - persze ha lenne rá időnk, ami nincs. - A karaván gyorsan távolodott. Ha nem indulnak nyomban utánuk, akkor fegyvertelenül magukra maradnak. Nem volt semmi konkrét dolog, melynek alapján cselekedhetett volna, és mégis, nyomban döntenie kellett.
- Gyerünk! - Ismét megfogta Royan kezét, és bukdácsolva lecsúsztak a lejtőn. Amint elérték a csapást, futásnak eredtek, hogy beérjék a karaván végét.
Most, hogy a menetben voltak, Nicholas újból a fölöttük lévő területre fordíthatta figyelmét és alaposan szemügyre vehette. A fenyegetően föléjük hajló sziklák félig eltakarták az eget. Baljukon a folyó hangos, csobogó zaja elmosott minden más hangot.
Nicholas nem érzett igazi vészhelyzetet. Azzal büszkélkedett, hogy képes előre megérezni a veszélyt, ez egy hatodik érzék, mely már eddig is többször megmentette az életét. Ezt magában amolyan korai vészjelző rendszernek nevezte, ami most nem jelzett semmit. Számtalan magyarázata lehetett annak a sziklaormon tükröződő fénynek és a kudu bika viselkedésének.
Mindazonáltal egy kicsit még mindig feszült volt, és teljes figyelmét a felettük lévő magaslatoknak szentelte. Egy kis barna foltot látott átlibbenni a szikla tetején, ami aztán pörögve hullott lefelé – egy száraz levél a szeszélyes, meleg szellő fuvallatán. Apró és jelentéktelen volt ahhoz, hogy bármiféle veszélyt jelentsen, de azért szemével egykedvűen követte.
A barna levél pörögve bukfencezett lefelé, mígnem könnyedén megérintette az arcát. Kezét mintegy reflexszerűen emelte fel és elkapta. Ujjai közt megdörgölte a barna darabkát, miközben arra számított, hogy zizegve szétmorzsolódik. Ehelyett az anyag lágy volt és hajlékony, már-már zsíros tapintású.
Szétnyitotta a tenyerét és alaposabban szemügyre vette. Nyomban látta, hogy nem levél az, amit a kezében tart, hanem egy darabka leszakadt, barna, áttetsző zsírpapír. Hirtelenjében az összes korai vészjelzője megszólalt. Nem pusztán arról volt szó, hogy abszurdnak tűnt e papírdarab váratlan megjelenése e világtól elzárt helyen. Nyomban felismerte e különleges papírtípus anyagát és minőségét. Az orrához emelte, és megszagolta. A salétrom szúrós szaga marta a torkát.
- Gelignit! - kiáltott fel hangosan. Nyomban felismerte a szagát.
A gelignitet a Semtex és a plasztik robbanóanyagok korában katonai célokra már nemigen alkalmazták, de széles körben használták a bányászatban és az ásványkutatásnál. Általában a fapor és nátrium-nitrát alapba helyezett zselatindinamit rudakat csomagolták ebbe a jellegzetes, barna zsírpapírba. Bevett szokás, hogy mielőtt a detonátort elhelyezik a rúd végén, leszakítják a papír sarkát, hogy láthatóvá váljon a benne lévő melaszbarna robbanóanyag. Egykoron elég gyakran használta ahhoz, hogy a szagát sose felejtse el. Az agya most száguldva zakatolt. Ha valaki vár rájuk és a sziklát alágelignitezte, akkor az a villanás, amit látott, eredhetett a robbanóanyagot összekötő rézdrótokról, vagy a felszerelés egy másik elemén csillant meg a napfény. Ha ez így van, akkor a robbantó ebben a pillanatban is itt lapulhat valahol fenn, készen arra, hogy lenyomja a robbantószerkezet dobozának karját. A kudu bika pedig a rejtőzködő emberek elől menekülhetett.
- Aly! - üvöltötte a karaván elejére: - Állítsd meg őket! Forduljatok vissza!
Futni kezdett a karaván eleje felé, de a szíve mélyén tudta, hogy már túl késő. Ha volt ott fenn a sziklán valaki, akkor az Nicholas minden lépését figyeli. Nicholas még csak nem is remélhette, hogy sikerül eljutnia a menet élére, ott visszafordíthatja az öszvéreket ezen a keskeny csapáson, majd biztonságban visszahozhatja őket, még mielőtt... Hirtelen megtorpant és visszanézett Royanra. A legfőbb gondja, hogy őt biztonságban tudja. Megfordult, visszafutott hozzá és megragadta a karját.
- Gyerünk! Le kell jutnunk a csapásról!
- Mi van, Nicky? Mit csinálsz? - Royan ellenkezett, próbálta kihúzni a karját Nicholas szorításából.
- Később elmagyarázom - csattant rá durván Nicholas. - Most csak bízz bennem. - Néhány lépésnyit még vonszolnia kellett, mielőtt Royan megadta magát és futni kezdett vele vissza, arra, amerről jöttek.
Még tizenöt méternyit se tettek meg, amikor a szikla felrobbant. A hatalmas robbanás olyan erővel sodorta a levegőt, hogy meginogtak. A hang fájdalmas csattanással hasított át koponyájukon és azzal fenyegetett, hogy átszakítja dobhártyájukat. A robbanás fő ereje átsöpört felettük, nem egyetlen robbanás volt, hanem egy hosszú, elnyújtott detonáció, mint amikor a mennydörgés közvetlenül az ember fölött csattan. Annyira elkábultak, olyan erővel tört rájuk, hogy megszédültek, egymásnak tántorodtak és már azt sem tudták, merre menekülnek.
Nicholas karjával megragadta Royant és átölelte, hogy megtámassza, majd hátranézett. Látta, hogy robbanások egész sorozata szökken a magasba a szikla gerincén. Föld, por és törmelék magas, táncoló szökőkútjai törtek fel, szigorú koreográfia szerint, egymás után perdültek a magasba, akárha egy pokoli tánckar táncosai lennének.
Még e pillanat iszonyatában is el kellett ismernie azt a szakértelmet, amivel a lignitet elhelyezték. Itt egy igazi robbantómester dolgozott. A magasba szökő törmelékoszlopok lassanként visszaszálltak, és csak finom, sárgásbarna porfelhőt hagytak maguk után, mely a tiszta, kék ég felé gomolygott, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha a pusztítás véget ért volna. Aztán kezdtek megváltozni a szikla körvonalai.
Először a sziklafal kezdett lassan kifelé dőlni. Nicholas látta, amint hatalmas repedések jelennek meg felszínén, majd szétnyílnak, akár egy gúnyos száj. Sziklalapok omlottak össze és lassan egymásra csúsztak, akár egy mélyen bókoló óriás asszony egymásra hulló selyem szoknyái. A szikla felnyögött, megrepedt és morajlott, ahogy az egész szirt zuhanni kezdett a mélybe, a folyó felé.
Nicholast megdermesztette e szörnyű látvány, és mintha agyát is megbénította volna a robbanás. Rendkívüli erőfeszítésébe került, hogy gondolkodjék és cselekedjék. Látta, hogy a robbanás középpontja a csapáson lejjebb, az öszvér karaván elejének közelében volt. Tamre ott állt Aly mellett. Ők Royannal a karaván végén, a sereghajtók voltak. A sziklán a robbantó nyilvánvalóan arra várt, hogy egyenesen a robbanó csapda epicentrumába érjenek, de kénytelen volt előbb elindítani, amikor látta, hogy visszafelé futnak, és rájött, hogy felismervén a veszélyt, el akarnak menekülni.
De még így sem voltak biztonságban - a fölöttük meginduló földcsuszamlás periferikus erejének vonalába kerültek. Nicholas még mindig fogta Royant, ahogy felmeredt a lefelé zuhanó sziklafalra, miközben kétségbeesetten számolni kezdett.
Dermedt döbbenettel nézte, amint a lezúduló sziklahullám átsöpör előtte a csapáson, és embert, öszvért felkapva, magával sodorja őket, le a folyóba. Elnyelte őket, mint valami félelmetes szörny, majd mindet porrá zúzta borotvaéles, vörös sziklaagyaraival. Még a sziklaáradat dübörgő robaján át is hallotta az emberek és az állatok rémült sikolyát. 
A pusztulás hulláma közeledett a csapásnak ahhoz a pontjához, ahol Royannal álltak. Ha közvetlenül a robbanás alatt vannak, akkor a többiekhez hasonlóan nekik se sok esélyük maradt volna, de ahogy végigfutott a sziklán, a pusztító erő szétoszlott. Másrészt viszont Nicholas rádöbbent, nincs semmi reményük, hogy futva elkerüljék maradék erejét, és az, ami rájuk zúdul, még mindig épp elég pusztító lesz.
Nem volt rá idő, hogy elmagyarázza Royannak, mit kell tenniük - csupán másodpercek maradtak a cselekvésre. A karjába kapta és leugrott vele a partról a folyó felé. Szinte nyomban elvesztette lába alól a talajt és együtt zuhantak, gördültek lefelé, de úgy kilenc méternyire ott volt egy kiálló, ház nagyságú szikla. Ahogy elérték a felső oldalát, zuhanásukat megállította.
Mindketten félig kábák voltak, de Nicholas talpra állította Royant, és bevezette a sziklafal által védett részbe. Volt itt egy mélyedés, melybe bekúsztak és meglapultak. Testüket a sziklafalnak nyomták és mindketten visszafojtották lélegzetüket, amint az első szikladarab pattogva, mint valami óriási gumilabda gördült feléjük a gravitáció hatására egyre gyorsabban, mígnem olyan erővel csapódott menedéküknek, amitől a tömör szikla, melyhez teljesen odalapultak, úgy rezgett és rezonált, akár egy katedrális harangja, és a lezúduló golyóbis magasra szökkent fejük fölött, majd röptében még megpördült, mielőtt a folyóba zuhant volna. Oly magas hullámot csapott mindkét parton, mintha vihar korbácsolta volna fel a vizet.
De ez pusztán csak előfutára volt annak a kavargó örvénynek, ami most zúdult le rájuk. Olybá tűnt, mintha a fél hegy rájuk omlott volna. Valahány sziklatömbről, mely menedékükbe csapódott, temérdek hegyes, éles szilánk pattant le, és a levegő, amit belélegeztek, finom fehér porral és a szikrázó flintkő kénes bűzével telt meg. Ez az irdatlan zuhatag a fejükre hullott, vagy felhalmozódott menedékük előtt, és elszabadult kis szilánkok, apró kavicsok záporoztak rájuk.
Nicholas Royan fölé mászott, hogy testével megvédje. Egy lepattanó kő oldalról olyan erővel súrolta a fejét, hogy a füle is csengeni kezdett, de összeszorította a fogát és leküzdötte azt a késztetést, hogy fejét felemelje és felnézzen. Érezte, hogy valami meleg, csiklandó érzés kígyózik elő rövid hajából a jobb füle mögött. Végigkúszott az arcán, mint valami élő dolog, és csak amikor a szája sarkához ért, akkor érezte meg azt a fémesen sós ízt, amiből rájött, hogy egy vércsík.
A finom por teljesen belepte őket, és annyira irritálta a torkukat, hogy fuldokolva köhögtek ebben a hatalmas, dübörgő földindulásban. A por beszűrődött a szemükbe, így kénytelenek voltak szemhéjukat lecsukni és összeszorítani.
Egy hatalmas, tehervagon méretű szikla szökkent fel magasra a levegőbe, majd a közelükben lezuhant. A becsapódás erejétől a föld olyan hevesen megemelkedett, hogy Royan rekeszizmát, akire ráadásul még Nicholas súlya is ránehezedett, akkora ütés érte, hogy tüdejéből kiszorult a levegő és úgy érezte, mintha bordái összezúzódtak volna.
Aztán a föld és a szikla záporozása lassanként alábbhagyott. A hatalmas, legördülő kövek becsapódása búvóhelyükre egyre ritkábbá vált. A finom por, amit belélegeztek, szép lassan leereszkedett. A dübörgés fokozatosan megszűnt, mígnem csupán a megülepedő kő és föld csúszásának, siklásának hangja és odalenn a folyó mormolása hallatszott.
Nicholas nagyon óvatosan végre felemelte a fejét és megpróbálta lepislogni szempillájáról a port. Royan megmozdult alatta, és ő hátrébb mászott, hogy Royan felülhessen. Egymásra meredtek. Az arcukba ivódott antimonfehér por olyan volt, mint egy kabuki maszk, a hajuk is csupa por volt, akár a tizennyolcadik századi francia arisztokraták rizsporos parókája.
- Vérzel - suttogta Royan a portól és a rémülettől fátyolos hangon.
Nicholas az arcához emelte a kezét, majd ránézett arra a por és vér keverékéből összeállt masszára. - Csak egy karcolás - mondta. - Te hogy vagy?
- Azt hiszem, kificamíthattam a térdemet. Éreztem valamit, amikor leestünk. De nem hiszem, hogy komoly lenne. Csak egy egész kicsit fáj.
- Akkor mindketten hihetetlenül szerencsések vagyunk mondta neki Nicholas. - Egy ilyet senki sem élhet túl.
Royan fel akart állni, de Nicholas, kezét a vállára téve visszatartotta. - Várj! Fölöttünk az egész lejtő mozgott és még nem ülepedett meg, bizonytalan. Hagyjunk még neki egy kis időt. Van még ott fenn meglazult szikla, és az egy darabig még legördülhet. – Nicholas levette nyakáról skótmintás selyemkendőjét és odaadta Royannak. - Meg aztán, azt sem akarjuk... - De meggondolta magát és nem fejezte be a mondatot.
Miközben Royan megtörülgette az arcát, reszkető hangon megkérdezte: - Belekezdtél valamibe, hogy meg aztán...?
- Meg aztán, azt sem akarjuk, hogy azok a rohadékok ott fenn megtudják, akadnak túlélői is a kis tűzijátékuknak. Mert ha észrevesznek minket, nyomban lejönnek, hogy átvágják a torkunkat és ezzel bevégezzék a munkát. Sokkal jobb, ha azt hiszik, hogy szándékuknak megfelelően, mi is beadtuk a kulcsot.
Royan rámeredt. - Gondolod, hogy még mindig ott vannak fenn és figyelnek minket?
- Erre mérget vehetsz - felelte Nicholas komoran. – Nyilván teljesen el vannak telve önmaguktól, amiért végre sikerült megszabadulniuk tőled. Nem szeretnénk épp most kidugni a fejünket, csak elrontanánk vele az örömüket.
- Honnan tudtad előre, hogy mi fog történni? - kérdezte Royan. - Ha nem vonszoltál volna el... - A hangja elvékonyodott.
Nicholas néhány szóval elmagyarázta neki, hogyan hullott a kezébe a gelignit csomagolópapírjának darabkája. - A világ legegyszerűbb dolga kiválasztani egy csapás vagy egy bánya sziklájának legkeskenyebb részét... - Hirtelen elhallgatott, amint halkan, de félreismerhetetlenül meghallották egy motor, majd a felszállásra készülődő helikopter rotorjainak egyre magasabb sivítását.
- Gyorsan - szólt rá élesen Royanra. - Lapulj a szikla alá olyan szorosan, amilyen szorosan csak tudsz. - Visszanyomta Royant a nagy kő fedezékébe. - Lapulj le! - Amikor Royan szó nélkül engedelmeskedett, Nicholas mellé feküdt és álcázásul a körülöttük heverő törmelékből magukra halmozott, amennyit csak tudott.
- Feküdj nyugodtan. Ne mozdulj, bármi történjen is. Ott feküdtek és hallgatták a helikopter hangját, amint a fejük fölött körözött. Le-föl repkedett a völgyben, szinte közvetlenül a folyó felett. Volt egy pillanat, amikor pontosan a fölé a sziklapad fölé ért, melyen ők feküdtek, és a rotorok szele csaknem elsodorta mindkettőjüket.
- Túlélőket keresnek - mondta Nicholas komoran. - Ne mozdulj. Még nem vettek észre minket.
- Ha figyeltek minket a robbanás előtt, akkor egyenesen ide jöhettek volna - suttogta Royan. - Úgy tűnik, összezavarodtak.
- Nyilván szem elől tévesztettek minket abban a porban, amikor megindult a kőlavina és a szikla leomlott. Nem tudják biztosan, hol lehetünk. - A helikopter hangja a folyó mentén lassan távolodott, és Nicholas azt mondta Royannak: - Megkockáztatom, hogy egy pillanatra kikukkantok, csak hogy biztosak lehessünk benne, ez is a Pegazus műve volt nem mintha olyan sok szecskavágó nyüzsögne ezen a tájékon. Tartsd lenn a fejed!
Nicholas lassan, óvatosan felemelte a fejét, és egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy megerősítse feltevését. Fél mérföldnyire felfelé a Pegazus Jet Rangere körözött a folyó felett. A gép lassan távolodott tőle, de Nicholas így, ebből a szögből nem láthatott át a pilótafülke szélvédőjén. Ám ebben a pillanatban a motor hangja megváltozott, ahogy a pilóta magasabb fordulatszámra kapcsolt, hogy fölemelkedjen.
A gép függőlegesen felemelkedett, majd északnak fordult, és Nicholas egy pillanatra láthatta utasait. Jake Helm ült az első ülésen a pilóta mellett, mögött pedig Nogo ezredes. Mindketten lefelé meredtek a folyóvölgybe, de a helikopter másodperceken belül felemelkedett velük, majd a gerincen túl, egyenesen a szurdok meredek fala felé repültek, és a motor hangja lassanként elhalt, a csöndbe veszett. Nicholas kimászott a kő alól és felsegítette Royant is.
- Most már semmi kétség. Pontosan tudjuk, hogy kikkel van dolgunk. Helm és Nogo volt a szecskavágóban. Szinte biztos, hogy Helm helyezte el a robbanóanyagot, és valószínűleg Nogo vezette azokat az embereket, akik tegnap éjjel lerohanták a táborunkat. Mindegyik azt a munkát végzi, amihez a legjobban ért - mondta Nicholas. - Ez megerősíti feltevésünket. Bárki legyen is a Pegazus tulajdonosa, ő áll e mögött az egész mögött. Helm és Nogo csupán a végrehajtók.
- De Nogo az etióp hadsereg tisztje - tiltakozott Royan.
- Isten hozott Afrikában. - Nicholas nem mosolygott, amikor ezt mondta. - Itt minden eladó, ha jól megfizetik, beleértve a kormányhivatalnokokat és a hadsereg tisztjeit is. Arcát úgy összeráncolta, hogy a rátapadt por meglazult és lehullt. - Most mindenesetre a legfőbb gondunk az, hogy kijussunk ebből a szurdokból, vissza a civilizációba.
Felnézett a lejtőre. Fölöttük a csapás megsemmisült, eltűnt a leomlott sziklák alatt. - Ezen az úton már nem jutunk vissza - mondta Royannak és megfogta a kezét. Ám amikor Royan a bal lábára nehezedett, felszisszent és súlyát gyorsan áthelyezte a jobb lábára.
- A térdem! - Aztán bátran elmosolyodott. - Semmi baj, rendbe jön.
Mindazonáltal erősen bicegett, ahogy nagy nehezen lemásztak a folyóhoz, miközben mindvégig attól rettegtek, hogy mozgásuk egy újabb kőomlást indíthat el. Végül a part alatt lejutottak a vízbe, mely derékig ért.
Royan Nicholas mögött állt és kimosta a koponyáján lévő sebből a vért, meg a port. - Nem vészes - mondta Nicholasnak. - Nem kell összevarrni.
- Van nálam Betadine a csomagban - mondta Nicholas. Előhalászta, Royan pedig bekente a sebet a sárgásbarna fertőtlenítővel, majd bekötötte a selyemsállal.
- Rendben. - Megveregette Nicholas vállát.
- Istennek hála a menetzsákért - jegyezte meg Nicholas, miközben behúzta a cipzárt. - Legalább néhány létfontosságú dolog nálunk van. Most pedig a következő feladatunk az, hogy körülnézzünk, nincsenek-e még túlélők.
- Tamre! - kiáltott fel Royan.
Nehézkesen végigbukdácsoltak a parton. A folyót sok helyütt eltorlaszolta a szirtről lezúdult föld meg a hatalmas szikladarabok. Időnként, a mélyebb helyeken kénytelenek voltak hónaljig a vízbe gázolni, és ilyenkor Nicholas a feje fölé emelte csomagját. A laza sziklatörmelék veszélyesen bizonytalan volt és megindult alattuk, amikor megpróbáltak kimászni a vízből, hogy megkeressék a karaván többi tagját.
Megtalálták két szerzetes holttestét, mindkettőjüket összezúzta és félig betemette az omladék. Még csak meg se próbálták kiásni őket. Az egyik öszvér égnek meredő lábbal hevert előttük, testének többi részét teljesen belepte a kőtörmelék. A málha, ami a hátán volt, szétnyílt és tartalma szanaszét szóródott. A dik-dik összetekert bőre és feje beágyazódott a saras iszapba. Nicholas kikaparta és a hátizsákjára szíjazta őket.
- Még több súly, amit vinned kell - figyelmeztette Royan.
- Alig egy kiló, de megéri - felelte Nicholas. Arrafelé tartottak, ahol a csapáson utoljára látták Tamrét és Alyt. Bár közel egy órán át keresték őket, egyikőjüknek sem bukkantak a nyomára. Fölöttük a lejtő teljesen le volt tarolva: nyers, lezúdult föld, hatalmas, szétzúzott sziklák, tövestől kiszaggatott bokrok és fák, melyek aprófává hasadtak.
Royan felmászott olyan magasra, amilyen magasra csak sérült lába engedte, és kezét tölcsérként a szája elé téve kiáltozni kezdett: - Tamre! Tamre! Tamre! - Kiáltása végigvisszhangzott a völgyön és a sziklafalak visszaverték hangját.
- Azt hiszem, a fiúnak vége - kiáltott fel neki Nicholas. - Már egy órája keressük. Ha ki akarunk jutni innen, akkor több időt nem szánhatunk rá. Itt kell hagynunk.
Royan, mintha meg se hallotta volna, csak ment tovább a leomlott sziklák között, a laza omladék meg-megindult a lába alatt és Nicholas látta, hogy a térde komoly fájdalmat okoz neki.
- Tamre! Válaszolj - kiáltotta Royan arabul. - Tamre! Hol vagy?
- Royan! Most már elég lesz. Csak még jobban tönkreteszed a térdedet. Ezzel mindkettőnket veszélybe sodorsz. Add fel! 
Abban a pillanatban mindketten hallottak egy halk nyögést valahonnan feljebbről a lejtőn. Royan mászni kezdett a hang irányába, miközben szinte ugyanannyit visszacsúszott, amennyit előrejutott, de végül felért és az iszonyattól felkiáltott. Nicholas lehajította a zsákját és utánamászott. Amikor mellé ért, ő is térdre hullt.
Tamrét a görgeteg a földnek szegezte. Az arca szinte felismerhetetlen volt. A hús felhasadt, leszakadt róla és a legtöbb helyen hiányzott a bőr is. Royan az ölébe emelte a fiú fejét, és ingujjával próbálta kitörölni a koszt az orrából, hogy szabadabban lélegezhessen. A szája sarkából vér szivárgott, és amikor ismét felnyögött, újult erővel bugyogott ki belőle. Royan megpróbálta letörülni, de csak szétkente az állán.
Testének alsó részét az omlás maga alá temette, és Nicholas megpróbálta leszedni róla a szikladarabokat; de szinte nyomban rájött, hogy hiábavaló. Egy biliárdasztal méretű szikladarab hevert rajta. Több tonnányit nyomott, és minden bizonnyal összezúzta a gerincét és a medencéjét. Egyetlen ember képtelen segítség nélkül akár csak megmozdítani is egy ekkora súlyt. De még ha lehetséges lenne is, mindenféle mozgatás zúzó hatása csak tovább növelné Tamre kínjait és iszonyú sérüléseit.
- Csináljunk valamit, Nicky - suttogta Royan. - Tennünk kell érte valamit.
Nicholas Royanra nézett és a fejét ingatta. Royan szemét elöntötték a könnyek, majd szemhéján áttörve, esőcseppek ként öntözték Tamre felfelé fordított arcát, és a vért rózsaszínné oldották, olyan lett a színe, mint a rosé boré.
- Nem ülhetünk itt ölbe tett kézzel és hagyjuk meghalni tiltakozott. Ahogy Tamre meghallotta a hangját, kinyitotta a szemét és egyenesen az arcába nézett.
Véres szája mosolyra húzódott, és ez a mosoly sugárzóvá tette poros, összezúzott arcát. - Ummee! - suttogta. - Te vagy az én anyám. Olyan kedves vagy. Szeretlek, anyám.
Szavai megszakadtak, ahogy teste görcsösen megmerevedett. Arca eltorzult a kíntól és halk, fojtott kiáltás tört fel a torkából, aztán teste elernyedt. Eltűnt a merevség a vállából és a feje oldalra gördült.
Royan csak ült ott, fogta a fiú fejét és halkan, de keservesen sírt, mígnem Nicholas megérintette a kezét és szelíden azt mondta: - Meghalt, Royan.
Royan bólintott. - Tudom. Épp csak addig tartott ki, hogy elbúcsúzhasson tőlem.
Nicholas hagyta még egy kicsit gyászolni, aztán halkan azt mondta neki: - Mennünk kell, drágám.
- Igazad van. De olyan nehéz itthagyni őt. Soha nem volt senkije. Annyira magányos volt. Az anyjának nevezett. Azt hiszem, valóban szeretett engem.
- Én biztosan tudom - mondta neki Nicholas, miközben kiemelte öléből a halott fiú fejét és felsegítette. - Menj le és várj meg ott. Megpróbálom betemetni, amennyire csak tudom.
Nicholas összefűzte Tamre kezét a mellkasán, majd ujjait a nyakában lógó ezüstkeresztre helyezte. Aztán óvatosan sziklatörmeléket halmozott rá, befedte a fejét, hogy a varjak meg a keselyűk ne férhessenek hozzá.
Lesiklott oda, ahol Royan várt rá a vízben, és a csomagját a vállára vetette.
- Tovább kell mennünk - mondta Royannak.
Royan kézfejével letörülte könnyeit és bólintott. - Most már indulhatunk.
A folyóban gázoltak fölfelé, keményen meg kellett küzdeniük az ellenük dolgozó áramlattal. A sziklaomlás félig eltorlaszolta a folyómedret, és a víz a maradék résen át nyomakodott előre. Amikor végre elérték a parton azt a pontot, ahova a kőlavina már nem ért el, kimásztak a folyóból, és addig kúsztak felfelé a meredek parton, míg ki nem értek az ösvénynek arra a részére, mely érintetlenül megmaradt.
Egy pillanatra megálltak, hogy összeszedjék magukat és visszanéztek. A folyó vize a sziklaomlás alatt vörösesbarna volt az iszaptól. Még ha a szerzetesek odalenn a kolostorban nem hallották volna a robbanást, a víz színe akkor is riasztani fogja őket és elindulnak, hogy megnézzék, mi történt. Megtalálják majd a holttesteket, és leviszik, hogy tisztességgel eltemethessék őket. Ez a gondolat egy kis vigaszt nyújtott Royannak, amint elindultak az ösvényen, melyen még két napnyi nehéz út állt előttük.
Royan most már erősen bicegett, de valahányszor Nicholas segíteni próbált neki, lesöpörte magáról a kezét. - Nincs semmi baj. Csak egy kicsit merev. - Nem hagyta, hogy Nicholas megvizsgálja a térdét, hanem konokul haladt tovább előtte.
A nap hátralévő részében jórészt némán gyalogoltak. Nicholas tiszteletben tartotta Royan bánatát és hálás volt hallgatagságáért. Az, hogy Royan képes volt úgy csöndben maradni, hogy közben a körülötte lévők ezt nem érezték elidegenedésnek vagy visszahúzódásnak, egyike volt azon tulajdonságainak, melyekért csodálta. Késő délután váltottak néhány szót, amikor rövid pihenőt tartottak az ösvény mellett.
- Az egyetlen vigaszuk most az, hogy a Pegazus azt hiszi, a sziklaomlás szépen maga alá temetett minket is, így nem fogják fárasztani magukat, hogy ismét a keresésünkre induljanak, így nyugodtan mehetünk előre, és nem kell azzal vesztegetnünk az időt, hogy előbb felderítsük a terepet - mondta Nicholas Royannak.
Aznap éjjel a szurdok meredélye alatt táboroztak, közvetlenül az előtt, hogy az ösvény elindult volna felfelé a merőleges sziklafal tetejére. Nicholas az ösvénytől távolabb, egy fával sűrűn benőtt vízmosásba vezette Royant, és csak egy kis tüzet rakott, melyet úgy takart, hogy az ösvény felől ne látszódjon.
Itt végre Royan beadta a derekát és megengedte Nicholasnak, hogy megvizsgálja a térdét. Csupa zúzódás volt, jócskán megduzzadt és forró volt a tapintása. - Erre nem lenne szabad rálépned - mondta neki Nicholas.
- Van más választásom? - kérdezte Royan, és erre Nicholas nem tudott mit felelni. A kulacsból megnedvesítette a selyemsálját, és bekötözte Royan lábát olyan erősen, amilyen erősen csak merte, nehogy elszorítsa a vérkeringést. Táskájában talált egy üveg Brufent, és bevetetett Royannal kettőt ebből a gyulladáscsökkentőből.
- Máris jobb - mondta Royan.
Megosztották a csomagban lévő utolsó túlélési adagot, miközben a tűz fölé hajoltak és csöndesen beszélgettek, de az átélt megrázkódtatás lesújtó hatása még mindig érződött rajtuk.
- Vajon mi lesz, ha felérünk a csúcsra? - kérdezte Royan.
- A járművek ott lesznek, ahol hagytuk őket? Vajon ott lesznek-e még azok az emberek, akiket Borisz őrségként hagyott fenn? Mi lesz, ha ismét a Pegazus embereibe ütközünk?
- Egyik kérdésedre sem tudok válaszolni. Kénytelenek leszünk egyenként szembenézni mindegyik problémával akkor, amikor felmerül.
- Van egy dolog, amit nyomban meg akarok tenni, amint Addisz-Abebába érünk - jelentem Tamre és a többiek lemészárlását az etióp rendőrségnek. Azt akarom, hogy Helm és bandája megfizessen azért, amit elkövetett.
Nicholas egy darabig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.
- Nem tudom, hogy ez valóban bölcs dolog lenne-e – kockáztatta meg végül.
- Ezt hogy érted? Szemtanúi voltunk a gyilkosságnak. Nem hagyhatjuk, hogy büntetlenül megússzák.
- Csak arra gondolj, hogy vissza akarunk még térni Etiópiába. Ha most csapunk egy nagy hűhót, akkor az egész völgy tele lesz katonai egységekkel meg rendőrökkel. Ez nyomban véget is vethet minden további próbálkozásunknak, hogy megoldjuk Taita rejtvényét és megtaláljuk Mamose sírját.
- Ez eszembe sem jutott - mondta Royan elgondolkozva. De ez akkor is gyilkosság volt és Tamre...
- Tudom, tudom - csillapította Nicholas. - De van annál biztosabb módja is annak, hogy bosszút álljunk a Pegazuson, mint átadni őket az etióp igazságszolgáltatásnak. Vedd csak egy pillanatra számításba a tényt, hogy Nogo Helmmel dolgozik. Láttuk őket együtt a helikopterben. Ha a Pegazus megvásárolhatta magának a hadsereg egyik ezredesét, akkor ki más állhat még a szolgálatukban? A rendőrség? A hadsereg vezetője? A kormány tagjai? Ezt most még nem tudhatjuk.
- Ez sem jutott az eszembe - ismerte el Royan.
- Mostantól gondolkodjunk afrikai módra, és vegyünk példát Taitáról. Hozzá hasonlóan nekünk is fondorlatosnak, agyafúrtnak kell lennünk. Az lenne a legideálisabb, ha úgy tudnánk kijutni az országból, hogy mindenkit abban a tudatban hagynánk, a kőlavina maga alá temetett minket, így visszatérésünk a szurdokba sokkal, de sokkal könnyebb lenne. Sajnos, nem hiszem, hogy ezt ilyen könnyen megúsznánk. De mostantól olyan ravaszul dörzsöltnek és óvatosnak kell lennünk, amennyire a körülmények megengedik.
Royan sokáig meredt a táncoló lángokba, majd felsóhajtott és megkérdezte: - Azt mondtad, jobb módja is van annak, hogy bosszút álljunk a Pegazuson. Mire gondoltál?
- Hát, egyszerűen csak arra, hogy az orruk előtt visszük ki innen Mamose kincseit.
Royan e hosszú, kegyetlen nap során most nevetett fel először. - Természetesen igazad van. Bárki legyen is a Pegazus tulajdonosa, az biztos, hogy olyan kétségbeesetten akarja megszerezni őket, hogy ezért még ölni is képes. Reménykedjünk benne, hogy ha megfosztjuk tőle, az legalább akkora fájdalmat okoz majd neki, mint amekkora fájdalmat ő okozott nekünk.

Mindketten annyira fáradtak voltak, hogy már világosodott, amikor másnap reggel felébredtek. Ahogy Royan megpróbált felállni, nyomban felnyögött és visszahuppant. Nicholas odament hozzá, és Royan nem tiltakozott, amikor csupasz lábát az ölébe vette.
Levette róla a kötést, és az arca elkomorult, amikor meglátta Royan térdét. Csaknem a duplájára dagadt és szilvakék, meg lilás színben játszott, akár az érett szőlő. Ismét benedvesítette a sálat és visszarakta a térdére a kötést. Beadta neki az utolsó két Brufent, majd felsegítette.
- Milyen? - kérdezte nyugtalanul, és Royan tett néhány bicegő lépést, majd nagy bátran rámosolygott.
- Rendben lesz, biztos vagyok benne, hogy hamarosan bejáródik, és akkor eltűnik ez a merevség.
Nicholas felnézett a meredélyre. Ilyen közel a sziklafal tövéhez, a magasság kisebbnek tűnt, de jól emlékezett az út minden kínkeserves lépésére. Lefelé jövet egy teljes napig tartott.
- Hát persze. - Bátorítóan Royanra mosolygott, és karon fogta. - Támaszkodj rám. Olyan lesz, mintha a parkban sétálnánk.
Egész délelőtt kínlódva másztak felfelé. Mintha az ösvény minden egyes lépéssel meredekebbé vált volna. Royan egy szóval sem panaszkodott, de az arca hamuszürke volt és csurgott róla a veríték a fájdalomtól. Már dél volt, és még nem érték el a vízesést, amikor Nicholas megállította Royant, hogy pihenjen. Nem volt mit enniük, de Royan mohó szomjúsággal ivott a kulacsból. Nicholas nem akarta kimérni neki az ivóvízadagot, de maga csupán egyetlen kortynyit ivott belőle.
Amikor Royan megpróbált felállni, hogy továbbmenjenek, felszisszent és olyan hevesen megtántorodott, hogy elesett volna, ha Nicholas nem kapja el.
- A francba! A francba! A francba! - káromkodott Royan elkeseredetten. - Megint bemerevedett.
- Semmi baj - mondta Nicholas vidáman, miközben táskájából a létfontosságú dolgokon kívül mindent kirámolt.
A dik-dik-bőrt azért megtartotta, szoros labdává göngyölte és begyömöszölte a zsákba. Ezután visszacsatolta a derekára, majd vidáman elvigyorodott. - Amilyen vékonyka kis jószág vagy. Nosza, pattanj fel a hátamra.
- Nem cipelhetsz fel oda. - Royan felnézett az ösvényre, mely olyan meredeken emelkedett, akár egy létra, és elborzadt.
- Erről az állomásról csak ez a vonat indul - mondta Nicholas, és lehajolt, hogy Royan a hátára mászhasson. Royan felkapaszkodott.
- Nem gondolod, hogy el kéne hajítanod a dik-dik-bőrt? - kérdezte Royan.
- Ilyesmi még véletlenül se jusson eszedbe! - mondta, azzal elindult felfelé.
Keservesen lassú és nehéz menet volt. Egy idő múlva Nicholasnak már nem maradt levegője arra, hogy beszéljen, csak vánszorgott fölfelé, kitartó konok némasággal. Az inge teljesen átázott az izzadságtól, de Royant egy cseppet sem zavarta ez a meleg nedvesség, mely blúzán átitatódva a bőréhez ért, és az erős, férfias illat sem. Sőt, inkább megnyugtatta, biztonságot adott neki.
Nicholas félóránként megállt, letette Royant a földre, majd csöndesen, csukott szemmel feküdt mindaddig, míg légzése ismét egyenletessé nem vált. Akkor kinyitotta a szemét és Royanra vigyorgott.
- Halihó, Ezüstvirág! - Feltápászkodott, majd előrehajolt, hogy Royan felmászhasson.
Ahogy telt a nap, tréfái egyre erőltetettebbek és egyre gyatrábbak lettek. Késő délutánra a tempó már csak kimerült vánszorgás volt, és a nehezebb pontokon meg kellett állnia, hogy összeszedje minden erejét, mielőtt feljebb lép a meredek sziklalépcsőn. Royan úgy próbált segíteni neki, hogy a legmeredekebb helyeken lemászott a hátáról és a vállára támaszkodott, amíg felküzdötték magukat, de még ez a lélegzetvételnyi pihenő sem jelentett sokat, mivel Royan tudta, hogy a férfi erejének végső tartalékait égeti fel.
Egyikük sem tudta igazán értékelni teljesítményüket, amikor a következő kanyar után ott volt előttük a vízesés, mely fehér csipkefüggönyként omlott a csapásra. Nicholas betámolygott a vízfüggöny mögötti barlangba és letette Royant. Aztán lerogyott a földre, akár egy holttest.
Sötét volt már, amikor végre annyira összeszedte magát, hogy kinyitotta a szemét és felült. Amíg pihent, Royan összeszedett néhány fadarabot abból, amit a szerzetesek felhalmoztak és sikerült egy kis tüzet gyújtania.
- Remek lány vagy - mondta neki Nicholas. - Ha valaha is házvezetőnői munkára lenne szükséged...
- Ne tégy ilyen csábító ajánlatot. - Odasántikált hozzá és megnézte fején a sebet. - Szépen, egészségesen hegesedik mondta neki, aztán hirtelen, csak úgy ösztönösen keblére ölelte Nicholas fejét és kisimította homlokából poros, izzadságtól összetapadt haját.
- Jaj Nicky! Hogy tudom én valaha is visszaadni neked azt, amit ma értem tettél?
Épp egy léha válaszra nyílt volna Nicholas ajka, de még ilyen legyöngülten, összetörtén is volt annyi esze, hogy lenyelte. Nem volt olyan állapotban, hogy akár csak kísérletet is tegyen bármiféle, ennél intimebb kapcsolatra, így aztán ott maradt Royan ölelésében, élvezte a nő testének közelségét, de nem merte megkockáztatni, hogy akár csak egy apró mozdulattal is elriassza.
Végül Royan szelíden elengedte, és leült. - Legnagyobb sajnálatomra, uram, a házvezető ma nem szolgálhat fel önnek füstölt lazacot és pezsgőt vacsorára. De mit szólna egy bögrényi tiszta, tápláló hegyi forrásvízhez?
- Azt hiszem, ennél azért többre is futja. - Elővette táskájából az elemlámpát, és fényénél keresett a barlang kövei közt egy kerek, tenyerébe illő darabot. Ezt a jobb kezébe fogta, majd a lámpa fénycsóvájával végigpásztázta a barlang tetejét. Nyomban szárnycsapkodás hallatszott és a sziklapadokon elült a szirti galambok rémült turbékolása. Nicholas, miközben az elemlámpa fényével el vakította őket, óvatosan elhelyezkedett alattuk.
Az első dobással sikerült egy párt eltalálnia, és a két galamb panaszos hangokat hallatva ott verdesett a földön, miközben a csapat többi tagja heves szárnycsapkodások közepette kirepült az éjszakába. Nicholas lecsapott a vergődő madarakra, és egy gyakorlott mozdulattal kitekerte a nyakukat.
- Mit szólsz egy jó szaftos, ropogós sült galambhoz? - kérdezte Nicholas.
Royan fél könyökére támaszkodva feküdt, Nicholas pedig szemben ült vele keresztbe vetett lábbal, és mindketten egy-egy galambtetem vörösesbarna és szürke tollak tépkedték. Royan akkor sem finnyáskodott, amikor a madarak kibelezésére került a sor, amint azt sok nő tette volna hasonló esetben. Ez, meg az a sztoikus nyugalom, amivel egész nap viselte a hegymászással járó küzdelmeket, csak tovább öregbítette a jó véleményt, ami Nicholasban kialakult róla. Többszörösen is bizonyságát adta már bátorságának és annak, hogy nem riad vissza semmitől. Royan iránti érzései napról napra nőttek és erősödtek.
Miközben Royan arra összpontosított, hogy kitépkedje a madár mellének ráncos bőréből az utolsó tollpihéket, azt mondta: - Most már semmi kétség, hogy az az anyag, amit a tábor lerohanásakor elvittek, a Pegazus kezében van.
- Én is épp erre gondoltam - bólintott Nicholas -, és a vízesések fölötti bázisukon lévő antennából tudjuk, hogy van műhold-összeköttetésük is. Szinte biztosra vehetjük, hogy Jake Helm már elküldte a telefaxot a nagy embernek, bárki legyen is az.
- Tehát nála van a Tanus sírjában lévő sztélé minden részlete. Azt már tudjuk, hogy a hetedik tekercs is a birtokában van. Ha ő maga nem egyiptológus szakember, akkor nyilván fizet valakinek, aki az. Egyetértesz?
- Szerintem maga is tudja olvasni a hieroglifákat. Azt hiszem, egy mohó, sóvár gyűjtővel állunk szemben. Ismerem ezt a típust. Az ilyeneknél ez már nem is szenvedély, hanem rögeszme.
- Én is ismerem ezt a típust. - Royan rámosolygott Nicholasra. - Ebben a pillanatban is van itt egy, aki nem ezer mérföldnyire ül tőlem.
- Touché! - nevetett Nicholas és megadóan felemelte a kezét. - De nálam ez a fertőzés sokkal enyhébb, mint másoknál, akiket meg is tudok nevezni. Vegyük például azt a másik két nevet Duraid listájáról.
- Peter Walsh és Gotthold von Schiller - sorolta Royan.
- Nos, ez a kettő gyilkos gyűjtő - erősítette meg Nicholas. - Biztosra veszem, hogy bármelyikük tétovázás nélkül ölni is képes azért, hogy megszerezze magának Mamose fáraó kincseit.
- De amennyire én tudom, mindketten milliárdosok, legalábbis dollárban számolva.
- Hát nem érted? A pénznek ehhez semmi köze. Ha egyszer sikerült megkaparintaniuk, még álmukban sem jutna eszükbe, hogy akár egyetlen darabot is eladjanak belőle. Elzárják mindet egy föld alatti páncélterembe, hogy rajtuk kívül élő lélek többé rájuk se nézhessen. Bezárkózva, egymaguk gyönyörködnek benne - ez egyfajta bizarr önkielégítő szenvedély.
- Kissé furcsa ennek a szónak a használata erre az esetre – tiltakozott Royan.
- De szabatos, erről biztosíthatlak. Ez egy szexuális dolog, egy kényszer, mint a kéjgyilkosok esetében.
- Én imádok mindent, ami egyiptomi, de nem hiszem, hogy valaha is, akár csak egy pillanatra ilyen vágyat, ilyen érdeklődést éreztem volna ezek iránt a tárgyak iránt.
- Ne feledkezz meg róla, hogy itt nem hétköznapi emberekkel van dolgunk. Gazdagságuk megengedi nekik, hogy minden vágyukat kielégítsék. Minden normális, természetes emberi vágyra hamarosan ráunnak, megcsömörlenek tőle. Övék lehet bármi, amit csak akarnak. Minden férfi, minden nő. Megszerezhetnek maguknak bármilyen tárgyat, kielégíthetnek bármiféle perverziót, legyen az legális vagy sem. Végül keresniük kell valami olyasmit, ami soha, senki másnak nem lehet. Ez az egyetlen dolog, ami még örömet okozhat nekik és felébreszti bennük a régi, mámoros izgalmat.
- Tehát, bárki is álljon a Pegazus mögött, egy őrülttel van dolgunk? - kérdezte Royan halkan.
- Ennél jóval többről van szó - javította ki Nicholas. Egy rendkívül gazdag és hatalmas fanatikussal, akit rögeszméje annyira a hatalmában tart, hogy nincs, ami megállítsa.

Reggelire a hideg sült galamb maradékából eszegettek. Aztán, amíg egyikőjük diszkréten elvonult a barlang hátsó felébe és elfordította a tekintetét, a másik meztelenre vetkőzött és megmosakodott a vízesés alatt.
A szurdok forrósága után a víz jéghideg volt. Olyan erővel ömlött rájuk, mintha egy tűzoltó fecskendőből jönne. Royan ép lábán ugrált a zuhatag alatt, miközben nyüszített és levegő után kapkodott, majd a hidegtől kékké váltán, libabőrösen lépett ki alóla. Ettől függetlenül felfrissítette, és így még mocskos, izzadságtól bűzlő ruhái ellenére is erőt adott neki, hogy nekivágjon a csúcsra vezető keserves vánszorgás utolsó szakaszának.
Mielőtt kijöttek volna a barlangból, ismét szemügyre vették egymás sérüléseit. Nicholas feje szépen gyógyult, de Royan térde semmivel sem volt jobb, mint előző nap. A zúzódások élénk vörösesbarnává színeződtek, akár a bomlásnak indult máj, és a duzzanat mit sem lohadt. Nicholas nemigen tudott segíteni rajta, mindössze annyit tehetett, hogy a sállal ismét bekötözte, rögzítette.
Végül Nicholas kénytelen volt elismerni vereségét és letett róla, hogy a táskát, meg az összetekert dik-dik-bőrt tovább cipelje. Tudta, hogy erőtartaléka a végéhez közeledik, és rájött, bármily könnyűek is legyenek ezek a holmik, minden plusz súly, amit ma magával visz, azt jelentheti, hogy nem éri el a csúcsot, hanem valahol az ösvényen rogy össze. Mindössze a három műanyag dobozba zárt filmtekercset vette magához. Csupán ezeken voltak megörökítve a Tanus sírjában talált sztélé hieroglifái. Nem merte megkockáztatni, hogy elveszítse őket, ezért mindhármat keki ingének begombolható zsebébe tette. A táskát és a bőrt bedugta a barlang hátsó falának egyik repedésébe azzal a határozott szándékkal, hogy legközelebb visszajön értük.
Így aztán elindultak az út túlsó, egyben legkimerítőbb szakaszán. Induláskor Royan a saját lábán ment, de erősen rátámaszkodott Nicholas vállára. Az első óra elteltével azonban a térde nem bírta tovább a megterhelést, és Royan leroskadt egy sziklára az ösvény mellett.
- Szörnyű nyűg vagyok csak a nyakadon, ugye?
- Szálljon fel, hölgyem! Egy ilyen kicsinek itt mindig jut hely.
Nicholas, Royannal a hátán, akinek sérült lába mereven előrenyúlt, keservesen mászott felfelé, de most még lassabban haladtak, mint az előző napon. Nicholas kénytelen volt egyre rövidebb időközönként megállni, hogy egy kicsit pihenjen. A könnyebb emelkedőknél Royan lemászott a hátáról és fél lábon ugrált mellette, miközben egyik kezével a vállát fogta. Aztán egyszer csak lerogyott, és Nicholasnak talpra kellett állítania, majd ismét felhúzta őt a hátára.
Az út kezdett rémálommá válni, már mindketten elvesztették az időérzéküket. Az órák egyetlen hosszú, szűnni nem akaró kínná olvadtak. Aztán már volt egy pont, amikor a szomjúságtól, a kimerültségtől és a fájdalomtól legyengülten, émelyegve hevertek egymás mellett az ösvényen. Kulacsuk már egy órával azelőtt kiürült és az ösvénynek ezen a szakaszán sehol sincs víz - addig nem ihatnak, amíg fel nem érnek a csúcsra, ahol az ösvény ismét találkozik a Dandera folyóval.
- Menj tovább és hagyj itt - suttogta Royan rekedten. Nicholas nyomban felült és döbbenten meredt rá. – Ne beszélj butaságokat. Nélküled nem megy, szükségem van a nehezékre.
- Már nem lehet túl messze a csúcs - makacskodott Royan. – Borisz embereivel visszajöhetsz, és azok majd segítenek felvinni engem.
- Ha még egyáltalán ott vannak, és addig nem talál rád a Pegazus. - Nicholas egy kissé bizonytalanul felállt. - Felejtsd el. Ezt az utat, akár tetszik, akár nem, végigcsinálod velem. - Azzal talpra állította Royant.
Nicholas hangosan számoltatta vele a megtett lépéseket, és minden századik után megállt pihenni. Aztán belekezdett a következő százba, miközben Royan két kézzel kapaszkodott a nyakába és halkan a fülébe számolta a lépéseket. Mintha az egész világmindenség arra a talpalatnyi földre szűkült volna össze, mely közvetlenül a lába előtt volt. Többé már nem látták az egyik oldalon magasodó sziklafalat, sem azt a mély szakadékot, mely az ösvény másik oldalán tátongott. Amikor Nicholas megtántorodott, vagy hirtelen rántott egyet rajta, és a térdébe belehasított a fájdalom, Royan lehunyta a szemét és nagyon igyekezett, nehogy a hangja elárulja, miközben folyamatosan számolt tovább. 
Amikor Nicholas pihent, a sziklafalnak támaszkodott, nem mert lefeküdni, mivel attól félt, a lábai már nem engedelmeskednének és nem tudna felállni. Nem merte Royant se letenni a földre. Az az erőfeszítés, amivel ismét fel kellett volna emelnie, túl sok volt neki. Erre már nem futotta az erejéből.
- Csaknem besötétedett - suttogta Royan a fülébe. - Itt meg kell állnod éjszakára. Mára elég volt. Teljesen tönkreteszed magad, Nicky.
- Még százat - dünnyögte Nicholas.
- Nem, Nicky. Tegyél le!
Feleletként Nicholas vállával ellökte magát a sziklafaltól, és tántorogva elindult felfelé.
- Számolj! - utasította.
- Ötvenegy, ötvenkettő - engedelmeskedett Royan. Aztán a kaptató hirtelen olyan élesen megváltozott a lába alatt, hogy majdnem elesett. Az ösvény egyenessé vált, már nem emelkedett, ő meg, mint egy részeg csak emelte lábát, hogy fellépjen a következő sziklalépcsőre, mely nem létezett.
Megtántorodott, aztán visszanyerte az egyensúlyát. Ott állt imbolyogva a meredély peremén, meredten bámult bele a szürkületbe, és először el se akarta hinni, amit látott. Fények világítottak a homályból, és arra gondolt, hogy már kezd hallucinálni. Aztán emberi hangokat hallott, mire megrázta a fejét, hogy kitisztuljon, és visszarángassa magát a valóságba.
- Jaj, édes Istenem. Sikerült. Fönn vagyunk a csúcson, Nicky. Ott vannak a járművek. Megcsináltad, Nicky. Sikerült!
Nicholas szólni akart, de a torka annyira összeszorult, hogy nem jött ki hang a száján. Tántorogva megindult a fények felé, és Royan gyönge hangon kiáltozni kezdett a hátán.
- Segítsenek! Kérem, segítsenek nekünk! - Először angolul, aztán arabul. - Kérem, segítsenek nekünk!
Döbbent kiáltások, majd futó lábak zaja hallatszott. Nicholas lassan leroskadt a felföld puha füvébe és hagyta, hogy Royan lecsússzon a hátáról. Amhara nyelven beszélő, sötét alakok gyűltek köréjük, majd barátságos kezek ragadták meg mindkettőjüket és félig vitték, félig meg vonszolták őket a fények felé. Aztán egy elemlámpa fénye világított Nicholas arcába, majd egy nagyon angol hang azt mondta: - Heló, Nicky! Milyen kellemes meglepetés. Azért jöttem le ide Addiszból, hogy megkeressem a holttestedet. Én ugyanis azt hallottam, hogy meghaltál. Mintha kissé elkapkodott hír lett volna, nem?
- Heló, Geoffrey! Igazán rendes tőled, hogy vállaltál ennyi fáradságot.
- Úgy nézem, egy csésze tea nem ártana neked. Kissé elcsigázottnak tűnsz - mondta Geoffrey Tennant. - Eddig még nem vettem észre, hogy a szakálladban vörösesszőke és őszes szálak is vannak. Művészien megalkotott borosta. Rendkívül divatos. Ami azt illeti, egészen jól áll.
Nicholas ekkor döbbent rá, hogy nézhet ki rongyosán, borotválatlanul, mocskosán és a kimerültségtől elgyötörtén.
- Emlékszel dr. al Simmára? Egy kicsit rosszalkodik a térde. Megtennéd, hogy a gondjaidba veszed?
Ezután a lábai felmondták a szolgálatot, és Geoffrey Tennant kapta el, mielőtt elvágódott volna.
- Tarts ki, öregfiú! - Odavezette egy vászon támlás tábori székhez, és féltő gondossággal leültette. Royannak is hoztak egy széket.
- Letta chai hapa! - adta ki Geoffrey az Afrikában élő angolok egyetemes utasítását, és perceken belül túlédesített, gőzölgő teával teli bögréket nyomott a kezükbe.
Nicholas Royanra emelte a bögréjét. - Egészségünkre. Nincs is hozzánk hasonló!
Mindketten nagyokat kortyintottak, leforrázták a nyelvüket, de a koffein és a cukor áramütésként hatott a vérkeringésükre.
- Most már tudom, hogy életben maradok - sóhajtott fel Nicholas.
- Nem szeretnék tolakodó lenni, Nicky, de nem mondanád el, hogy mi a fene folyik itt? - kérdezte Geoffrey.
- Mi lenne, ha te mondanád el nekem? - hárított Nicholas. Időre volt szüksége, hogy felmérje a helyzetet. Mennyit tud Geoffrey, és ki mondta el neki? Geoffrey nyomban teljesítette kérését.
- Az első dolog, ami a fülünkbe jutott, az volt, hogy azt a te fehér haverodat, azt a Bruszilovot a szudáni határ közelében halászták ki a folyóból, és csupa lyuk volt, annyi golyót eresztettek bele. A krokik meg a farkashalak elcsemegézgettek a képén, így aztán a határ menti rendőrök a pénzes övében lévő dokumentumok alapján azonosították.
Nicholas Royanra pillantott és szemöldökét összehúzva óvatosságra intette.
- Mi akkor láttuk utoljára, amikor egymaga elindult egy felderítő expedícióra - magyarázta Nicholas. - Valószínűleg ugyanazzal a shufta bandával futhatott össze, akik négy napja, éjjel lerohanták a táborunkat.
- Igen, arról is hallottunk. Nogo ezredes itt rádión jelentette Addisznak.
Eddig egyikőjük sem ismerte fel Nogót a sok ember között. Csak amikor előrelépett a tábori lámpák fényébe, Royan akkor merevedett meg, és arcán olyan gyűlölet futott át, hogy Nicholas lopva átnyúlt és megfogta a kezét, nehogy valamiképp elszólja magát. Royan egy pillanat alatt úrrá lett magán, és az arca se árult el semmit.
- Nagy megkönnyebbülés számomra, hogy itt láthatom, Sir Quenton-Harper. Szerzett nekünk néhány aggodalommal teli napot - mondta Nogo.
- Elnézést kérek - mondta Nicholas udvariasan.
- Kérem, uram, én nem akartam megsérteni. Csupán arról van szó, hogy jelentést kaptunk a Pegazus Bányászati Társaságtól, hogy dr. al Simmával együtt egy véletlen baleset, egy robbanás áldozatai lettek. Én is jelen voltam, amikor Mr. Helm, a társaság munkavezetője figyelmeztette önöket, hogy robbantásokat hajtanak végre a szurdokban.
- De maga... - fakadt ki Royan keserűen, mire Nicholas keményen megszorította a kezét, hogy elhallgattassa.
- Valószínűleg saját gondatlanságunknak köszönhetjük, miként erre volt szíves emlékeztetni minket. Ettől függetlenül, dr. al Simma megsérült, és mindkettőnket kellőképpen megrázott ez a baleset. Ami még ennél is fontosabb, az az a tény, hogy jó néhány ember, a tábor személyzete és a kolostor kíséretünkben lévő szerzetesei életüket vesztették a shufta támadás, illetve a robbantás következtében. Amint visszaérünk Addiszba, a történtekről részletesen beszámolok a hatóságoknak.
- Nagyon remélem, nem gondolja, hogy bármiféle felelősség... - kezdte Nogo, de Nicholas a szavába vágott.
- Hát persze, hogy nem. Ez egyáltalán nem az ön hibája. Ön figyelmeztetett minket a szurdokban fennálló shufta veszélyre. Nem volt jelen, így természetesen egyiket sem tudta megakadályozni. Ki merem jelenteni, hogy ön a lehető legpéldásabban teljesítette a kötelességét.
Nogo arcán látszott a megkönnyebbülés. - Ön igazán kegyes, hogy ezt mondja, Sir Quenton-Harper.
Nicholas még egy pillanatig tanulmányozta az arcát. Fémkeretes szemüvege mögött rendkívül nyájas fiatalembernek tűnt, aki csupa aggodalom, és annyira szeretne a kedvében járni. Egy pillanatra Nicholas csaknem elhitte, hogy tévedett, és valaki más ülhetett a Jet Rangerben, mely keselyűként körözött a kőomlás felett és a holttestüket kereste.
Nicholas a lehető legbarátságosabb mosolyt erőltette az arcára. - Rendkívül hálás lennék, ha megtenne nekem egy szívességet, ezredes.
- Természetesen - vágta rá készségesen Nogo. - Bármit.
- A Dandera vízesése alatti barlangban hagytam egy táskát és az egyik vadásztrófeámat. A táskában vannak az útleveleink és az utazási csekkjeink. Rendkívül hálás lennék, ha le tudná küldeni oda egyik emberét és felhozatná nekem.
Mialatt elmagyarázta Nogónak, hol találják a holmiját, egyfajta perverz élvezetet nyújtott neki, hogy potenciális gyilkosát ilyen lényegtelen feladattal bízza meg. Ezután ismét a barátjához fordult, így Nogo nem vehette észre a szemében megvillanó, bosszúszomjas gyűlöletet. – Hogy jöttél ide, Geoffrey?
- Egy kis géppel Debra Maryamba. Van ott egy sürgősségi leszállópálya. Nogo ezredes ott várt ránk, és a hadsereg dzsipjével hozott el minket idáig - magyarázta Geoffrey. - A pilóta meg a gép ott vár ránk Debra Maryamban.
Geoffrey egy pillanatra elhallgatott és pocsék amhara nyelvtudásával a tábor személyzetéhez beszélt, majd ismét Nicholashoz fordult. - Intézkedtem, hogy készítsenek egy forró fürdőt neked és dr. al Simmának. Azután vacsora, és egy nagy alvás, ami csodákat tesz. Holnap már vissza is repülhetünk Addiszba. Nem látom semmi akadályát, hogy legkésőbb holnap estére már ott is legyünk.
Megütögette Royan vállát, miközben vágyakozó érdeklődését atyáskodóan jóindulatú mosoly mögé rejtette. - Meg kell hogy mondjam, nagy örömömre szolgál, hogy nem kellett lemennem és végigbóklásznom az Abbai-szurdokot, hogy magukat, kettőjüket megtaláljam. Úgy hallom, hogy meglehetősen utálatos, kegyetlen része ez a világnak.

- Nem haragszik meg, dr. al Simma, ha én ülök előre? Rendkívül udvariatlan dolog ez tőlem, de repülés közben hajlamos vagyok rá, hogy erőt vegyen rajtam a mai de air. Ha, ha! - magyarázta Geoffrey Royannak, mialatt arra vártak, hogy három kisfiú lehajtsa a kecskéket a Debra Maryam-i leszállópályáról. Ezalatt Nicholas begyűrte az összetekert dik-dikbőrt a hátsó utasülés alá. Nogo egyik őrmestere éjjel megtette az utat lefelé a meredélyen és a reggelinél már át is adta neki a táskát meg a bőrt.
Nogo feszesen tisztelgett, amint a gép hatalmas porfelhőt kavarva elindult a kifutón. Nicholas mosolyogva integetett neki az ablakon át, miközben azt dünnyögte: - A francba veled, Nogo, a jó büdös francba.
Amikor a pilóta végre felemelte a kis Cessna 260-at a durva, füves kifutópályáról, a látóhatár az Abbai-szurdok felett valamiféle kozmikus méretű gombaföldre emlékeztetett, hatalmas viharfelhők nyúltak fel a sztratoszférába. Alattuk a levegő úgy örvénylett, akár a viharzó tenger, és könyörtelenül dobálta őket a hátsó ülésen. Úgy tűnt, Geoffrey sem volt sokkal jobb helyzetben ott elöl. Nagyon csöndes volt és nem mutatott semmiféle érdeklődést beszélgetésük iránt.
Előző este nem nyílt rá lehetőségük, hogy négyszemközt beszéljenek, mivel hol Geoffrey, hol pedig Nogo hallótávolságon belül volt. Most összedugták fejüket, és mivel a motor zaja elnyomta hangjukat, Geoffrey pedig saját háborgó gondolataiba mélyedt, végre kiagyalhatták közös történetüket.
Geoffrey világosan a tudtukra adta, hogy az addiszi brit nagykövet egy cseppet sem volt elragadtatva attól a kellemetlenségtől, amit ők okoztak neki. Úgy tűnt, hogy eltűnésük bejelentése óta egy sor fax érkezett a Whitehallból. Ráadásul az etióp rendőrfőnök is csak arra várt, hogy kihallgathassa őket. Vigyázniuk kell, nehogy véletlenül is belekeverjék Mek Nimmurt Borisz Bruszilov meggyilkolásának ügyébe, ugyanakkor semmiképp nem szabad a Pegazus éberségét riadókészültséggé éleszteni. Arra már rájöttek, hogy ezek gyorsan reagálnak, és valószínűleg halálos csapást mérnének rájuk, ha felmerülne akár a leghalványabb gyanúja is annak, hogy tudják, ki a másik játékos Taita játékában.
A legfontosabb azonban az, hogy ne kerüljenek szembe az etióp hatóságokkal, ne adjanak nekik okot, hogy visszavonják vízumukat és kiutasítsák őket az országból. Megállapodtak, hogy tudatlanságot tettetnek és eljátsszak az ártatlan áldozatokat, akik mit sem sejtve olyan eseményekbe csöppentek, melyeket még csak nem is értenek.
Mire Addisz-Abebába értek, történetük készen állt, és alaposan be is gyakorolták. Amint a Cessna megállt a repülőtér épülete előtt és a pilóta leállította a motort, Geoffrey nyomban életre kelt és zöldes színe ellenére, rendkívül lelkesen segítette le Royant a gépről.
- Természetesen a rezidencián szállnak meg - mondta nekik. - A szállodák ebben a városban olyan borzalmasak, hogy arra még gondolni se szabad, és ő rendelkezik egy féligmeddig elfogadható szakáccsal meg egy egészen tűrhető borospincével. Majd szerzek valami ruhát mindkettőjüknek. A nejem nagyjából ugyanaz a méret lehet, mint ön, dr. al Simma, Nickynek meg szükség esetén jó lesz az én holmim is. Hál' Istennek van egy tartalék szmokingom. Ugyanis ő hajlamos kissé túlzott jelentőséget tulajdonítani a formaságoknak.
A brit nagykövet rezidenciáját még a régi császár, Hailé Szelasszié uralkodása alatt, Mussolini inváziója előtt, az 1930-as években építették. A város külső részén helyezkedett el és a gyarmati építészet jobbik fajtájának szép példája volt, zsúptetővel és széles, nagy tornácokkal. A gyep, melyet egy seregnyi kertész gondozott, hatalmas volt és jól mutatott benne a ponzéciák élénk vöröse. A kúria sértetlenül megúszta a forradalmat és az azt követő szabadságharcot is.
A bejáratnál Geoffrey átadta őket egy hosszú, hófehér shammát viselő, etióp inasnak, aki felvezette őket egymásba nyíló hálószobáikba, a második emeletre. Nicholas hallotta, ahogy a szomszédban Royan a fürdővizét ereszti, miközben ő maga már saját csordultig telt kádjában egy szódás whiskyt szopogatott és nagylábujjával a csapot tekergette. Aztán az orvos hangjának duruzsolása hallatszott, aki ellátta Royan térdét.
Geoffrey szmokingja derékban bő volt, az ujja, meg a nadrág szára pedig túl rövid, a cipője szorította, ráadásul, ahogy megnézte magát a tükörben, Nicholas rádöbbent, hogy már igencsak ráférne egy hajvágás is.
- Hát ez ellen már nincs mit tenni - állapította meg lemondóan, majd bekopogott Royan ajtaján.
- A mindenit! - kiáltott fel, ahogy Royan ajtót nyitott. Sylvia Tennant egy zöld koktélruhát adott kölcsön neki, ami csodásán kiemelte Royan olajbarna bőrét. Megmosta a haját is, ami most szabadon omlott a vállára. Nicholas érezte, amint pulzusa felgyorsul, akár egy kamaszé az első randevún, és jót nevetett önmagán.
- Remekül nézel ki - mondta neki és komolyan is gondolta.
- Köszönöm, uram - nevetett vissza rá Royan -, és meg kell hogy mondjam, ön is pompásan fest. Megkérhetném, hogy nyújtsa a karját?
- Abban reménykedtem, hogy lecipelhetlek. Tudod, a szokás hatalma.
- Azok az idők már elmúltak - mondta Royan faragott ébenfa botját suhogtatva, amit az inastól kapott. A fájós térde oldalán támaszkodott rá. Ahogy elindultak a hosszú folyosón, Royan suttogva megkérdezte: - Hogy hívják a házigazdánkat?
- Ő Brit Felsége Nagykövete, Sir Oliver Bradford NKI.
- Ez ugye valamelyik lovagrend kitüntetésének rövidítése? - kérdezte Royan.
- Nem - javította ki Nicholas -, ez annak a rövidítése, hogy Nevezz Kérlek Istennek.
- Borzasztó vagy! - kuncogott Royan, majd ismét elkomolyodott. - Sikerült elküldenéd a faxot Mrs. Streetnek?
- Nyomban az első kísérletre, és vissza is jelzett. Azt üzeni neked, hogy szálem, és megígérte, hogy villámgyorsan megszerzi az információkat a Pegazusról.
Kellemes, enyhe volt az este, és Sir Oliver a tornácon várt, hogy üdvözölhesse vendégeit. Geoffrey előresietett, hogy bemutassa őket. A nagykövetnek sűrű, fehér bozontos haja volt és vörös arca. Geoffrey előre figyelmeztette őket, hogy milyen ember és miként vélekedik a kellemetlenkedő turistákról, de ellenséges komorsága nyomban halványulni kezdett, amint megpillantotta Royant.
Geoffreyn és Sylvia Tennanten kívül még vagy egy tucatnyi vendég volt, és Sir Olivér karon fogta Royant, majd körbevezette, hogy bemutassa. Nicholas a nyomukba kullogott, immáron beletörődve abba a ténybe, hogy Royan a legtöbb férfire ilyen hatással van.
- Engedje meg, hogy bemutassam Obeid tábornokot, a rendőrfőnököt - mondta Sir Olivér. Az etióp rendőrségi erők vezetője magas, nagyon sötét bőrű, nyájas férfi volt, és rendkívül elegáns kék díszegyenruhájában. Royan keze fölé hajolt.
- Azt hiszem, nekünk holnap délelőtt találkozónk van. Nagy örömmel nézek elébe.
Royan bizonytalanul Sir Olivérre pillantott. Neki erről senki sem szólt.
- Obeid tábornok szeretne egy kicsit többet megtudni öntől és Sir Nicholastól arról, ami az Abbai-szurdokban történt - magyarázta Sir Oliver. - Vettem magamnak a bátorságot és a titkárommal megbeszéltem ezt a találkozót.
- Pusztán egy rutinkihallgatásról van szó, erről biztosíthatom mindkettőjüket, dr. al Simma és Sir Nicholas, ígérem, rövid lesz, nem fogjuk hosszasan feltartani önöket.
- Természetesen megteszünk mindent, amit csak tudunk, hogy a segítségére lehessünk - mondta neki Nicholas udvariasan. - Hány órára vár minket?
- Úgy rémlik, hogy délelőtt tizenegykor találkozunk, amennyiben ez megfelel önöknek.
- A lehető legcivilizáltabb időpont - helyeselt Nicholas.
- A sofőröm tíz harminckor ott lesz és elviszi önöket a rendőrség parancsnokságára - ígérte meg Sir Oliver.
A vacsoránál Royan Sir Oliver és Obeid tábornok között ült. Csinos volt, elbűvölő, és mindkét férfi rendkívüli figyelmet szentelt neki. Nicholas rájött, kénytelen lesz hozzászokni, hogy Royan társaságát más férfiakkal is meg kell osztania; túl hosszú időn át teljesen kisajátította.
Ami Nicholast illeti, neki az asztal túlsó végén Lady Bradford társaságát kellett elviselnie. Férjének második, harminc évvel fiatalabb felesége volt, erős londoni akcentussal beszélt, és még ennél is erősebben érződött rajta valami közönségesség, a festett, szőke sörényével meg hihetetlen méretű kebleivel, melyek szinte kifolytak flitterekkel díszített décolletageából. Egy öregember bolondériája - állapította meg magában Nicholas. Úgy tűnt, hogy az asszony szeret az angol arisztokrácia genealógiájának szakértőjeként tetszelegni más szóval megrögzött sznob. Alaposan kikérdezte Nicholast őseiről, ragaszkodott hozzá, hogy generációkra visszamenőleg feltárja előtte családfáját.
Végül átszólt férjének az asztal túloldalára: - Sir Nicholas a Quenton Park tulajdonosa. Tudtad ezt, drágám? - Majd ismét Nicholashoz fordult. - A férjem szenvedélyes vadász.
Sir Oliver kellőképpen el volt ragadtatva felesége intelligenciájától. - Quenton Park, hé? A minap olvastam róla egy cikket a Shooting Timesban. Van ott egy hajtóvadászatuk, amit úgy hívnak, hogy „Magas bükkös". Igaz?
- „Magas fenyves" - javította ki Nicholas.
- Itt vannak talán Anglia legtökéletesebb madarai. Legalábbis ezt mondják - lelkesedett Sir Oliver és mohón, várakozásteljesen nézett Nicholasra.
- Hát, én nem tudom - tiltakozott szerényen Nicholas. – De meglehetősen büszkék vagyunk rájuk. Legközelebb, amikor otthon van, el kell jönnie egy vadászatra - természetesen az én vendégem.
Attól a pillanattól kezdve Sir Oliver Nicholas iránti viselkedése drámaian megváltozott. Nyájas lett, csupa buzgó gondoskodás, sőt még odáig is elment, hogy leküldte az inast egy üveg 1954-es Laffite-ért.
- Jó benyomást tettél - dünnyögte Geoffrey savanyú képpel. - Ő nem pazarolja akárkire az 1954-est, csupán néhány kiválasztottra.
Már éjfél is elmúlt, mire Nicholasnak végre sikerült megszabadulnia háziasszonyától, és kimenekítette Royant Sir Oliver és Obeid tábornok karmai közül. Elvezette, támogatta Royant, amint elbűvölően bicegett mellette, miközben elkerülte Geoffrey Tennant sokatmondó és tűnődő pillantását, aztán elérték az első lépcsőfordulót.
- Nos, határozottan te voltál az est fénypontja – mondta Royannak.
- Lady Bradford meg úgy dorombolt neked, akár egy macska – lendült ellentámadásba Royan, és Nicholas örömmel fedezte fel hangjában a féltékenység halovány felhangjait. Ezek szerint nem ő volt az egyetlen, aki így érzett.
Az ajtó előtt Royan elejét vette minden problémának azzal, hogy az arcát nyújtotta, és Nicholas szűzies csókot nyomott rá.
- Azok a keblek! - dünnyögte Royan. - Aztán nehogy rémálmaid legyenek. - Azzal becsukta maga mögött az ajtót.
Egészen vidám volt, amikor saját szobája ajtajához lépett, de ahogy kinyitotta az ajtót, nyomban meglátta a küszöb mellett heverő borítékot. Nyilván a vacsora alatt csúsztatta be az egyik szolga az ajtó alatt. Gyorsan feltépte a borítékot és széthajtotta a benne lévő lapokat. Arckifejezése megváltozott, ahogy átfutotta, majd kijött a szobájából, visszament Royan ajtajához és bekopogott.
Egy pillanat múlva résnyire kinyílt az ajtó, és Royan kikukkantott. Látta tekintetében a zavart, ezért igyekezett sietve eloszlatni Royan gyanakvását.
- Válasz a faxomra. - Felmutatta neki a papírokat. – Fogadóképes vagy?
- Egy pillanat. - Royan becsukta az ajtót, majd néhány másodperc múlva ismét kinyitotta. - Gyere be - mondta neki.
Az italokra mutatott. - Kérsz egy elalvás előttit?
- Azt hiszem, szükségem van rá. Most már tudjuk, hogy ki vezeti a Pegazust.
- Mondd! - utasította Royan, de Nicholas szép nyugodtan kitöltött magának egy whiskyt, majd a válla fölött hátramosolygott Royanra. - Neked is töltsék egy szódát?
- A fenébe is, Nicholas Quenton-Harper - dobbantott zoknis lábával. - Ne merészelj tovább kínozni. Ki az?
- Amikor megismertelek, egy tisztelettudó kis arab lány voltál. Olyan, aki elismeri a férfiúi faj felsőbbrendűségét. Most meg mit hall az ember. Azt hiszem, elrontottalak.
- Azt hiszem, nekem meg figyelmeztetnem kell téged, hogy a tűzzel játszol - próbált meg elnyomni egy mosolyt Royan. - Mondd már, kérlek, Nicky.
- Ülj le - mondta neki Nicholas, és ő is leült a szemközti fotelbe. Széthajtogatta a faxot és felnézett Royanra. - Mrs. Street gyorsan dolgozott. A faxomban azt javasoltam neki, hogy hívja fel a tőzsdeügynökömet a Cityben. A greenwich-i időhöz képest három órával előrébb vagyunk, így aztán még sikerült az irodájában érnie. Mindenesetre megszerzett minden információt, amit kértem tőle.
- Hagyd ezt abba Nicky, különben letépem a pruszlikomat, sikoltozni kezdek és óriási botrányt csapok. Mondd már!
Nicholas a papírlapokat zizegtette, majd olvasni kezdett.
- A Pegazus Bányászati Társaságot jegyzik a sydneyi tőzsdén, Ausztráliában, húszmilliós tőkerészesedéssel...
- Ne menj végig az összes részleten - könyörgött Royan.
- Csak annak az embernek a nevét mondd.
- A Pegazus hatvanöt százalékban a Valhalla Bányászati Társaság tulajdona - folytatta tovább Nicholas rendületlenül -, és a fennmaradó harmincöt százalék tulajdonosa az osztrák Anaconda Ércbányászati Társaság.
Royan már feladta, hogy tovább vitázzon vele, helyette előrehajolt székében és merev tekintettel figyelte.
- Mind a Valhalla, mind pedig az Anaconda teljes egészében a HI-konszern, a Hamburgi Iparvállalatok tulajdona. A HI összes részvénye a von Schiller család letétje, melynek egyedüli kezelői Gotthold Ernst von Schiller és a felesége Ingemar.
- Von Schiller - ismételte meg a nevet halkan Royan, miközben még mindig Nicholasra meredt. - Rajta volt Duraid listáján a lehetséges szponzorok között. Nyilván olvasta Wilbur Smith könyvét - azt tudom, hogy németre lefordították. Valószínűleg, hozzád hasonlóan, ő is kapcsolatba lépett Duraiddal. De őt Duraid tagadó válasza nyilván nem tántorította el olyan könnyen, mint téged.
- Én is így képzelem - bólintott Nicholas. - Egyszerű dolog egy kicsit körülszimatolni a kairói múzeumban, és nyomban kiderült, hogy Duraid meg te valami nagy fogáson dolgoztok. A többit meg már nagyon is jól tudjuk.
- De hogy tudta a Pegazust ilyen gyorsan áttelepíteni Etiópiába? - kérdezte Royan.
- Ez egy véletlen, szerencsés húzás volt von Schiller részéről - az ördög szerencséje. Geoffrey azt mondja, hogy a Pegazus megszerezte a feltárandó rézbányák koncesszióját Mengisztu elnöktől öt évvel ezelőtt, még mielőtt távozni kényszerült. Von Schiller már itt volt a helyszínen, még mielőtt egyáltalán bármit is hallott volna a tekercsekről. Csupán annyit kellett tennie, hogy a bázisát lentről, északról, ahol addig dolgoztak, áthelyezte az Abbai-szurdok meredélyére, hogy bármikor hasznot húzhasson az újabb fejleményekből. Valószínűleg ki fog derülni, hogy Jake Helm egyike a legkeményebb, legmocskosabb specialistáinak, akit elküldhet a világ bármely pontjára, ahol valamiféle elsimítandó problémája akad. Az nyilvánvaló, hogy Nogo is a zsebében van. Egyenesen a karjukba táncoltunk.
Royan eltűnődött. - Ez így szépen össze is áll. Amint Helm jelentette gazdájának érkezésünket, von Schiller nyilván parancsot adott arra a shufta támadásra a táborunk ellen. Jaj, édes Istenem, hogy én mennyire gyűlölöm. Még sosem láttam, de jobban gyűlölöm, mint amilyen gyűlöletre bárki és bármi ellen valaha is képesnek hittem magam.
- Nos, most már legalább tudjuk, hogy kivel van dolgunk.
- Nem egészen - mondta tétován Royan. - Von Schillernek biztosan volt egy embere Kairóban. Valaki, aki belső ember.
- Hogy hívják a miniszteredet? - kérdezte Nicholas.
- Nem - tiltakozott nyomban Royan. - Nem, Atalan Abou Sin, ő nem lehet. Ismerem, amióta az eszemet tudom. Maga a megtestesült tisztesség, a becsület védőbástyája.
- El se tudod képzelni, hogy mondjuk egy olyan százezer dolláros kenőpénz mennyire megrendítheti még a legtökéletesebben felépített bástya alapjait is - jegyezte meg Nicholas csöndesen, és ez megrendítette Royant.

Kettesben reggeliztek. Sir Olivér már egy órával korábban elment a hivatalába, Lady Bradford pedig még nem kelt fel, hogy köszöntse a tiszta, hűvös felföldi reggelt.
- Alig aludtam valamit az éjjel, egyfolytában Atalanon törtem a fejem. Jaj Nicky, még a gyanúját se bírom elviselni annak, hogy esetleg köze lehet Duraid meggyilkolásához.
- Ne haragudj, hogy elrontottam az éjszakádat, de minden szempontot figyelembe kell vennünk - próbálta megnyugtatni Royant, majd témát váltott. - Már épp elég időt elvesztegettünk itt. A Pegazus előtt pillanatnyilag szabad a pálya. Haza akarok menni, hogy megszervezhessem expedíciós erőinket a visszatéréshez.
- Szeretnéd, ha elintézném a helyfoglalásunkat a légitársaságnál? - állt fel nyomban Royan. - Megyek és keresek egy telefont.
- Előbb fejezd be a reggelidet.
- Már végeztem. - Azzal elindult az ajtó felé, Nicholas pedig utánaszólt.
- Nem csoda, hogy ilyen sovány vagy. Úgy tudom, az anorexia nervosa nem épp a legkellemesebb módja a távozásnak. - Majd vett magának még egy szelet pirítóst és megkente lekvárral.
Royan tizenöt percen belül vissza is tért. - Holnap délután három harminckor. A Kenya Airwayszel Nairobiba és még aznap este tovább a British Airwayszel a Heathrow-ra.
- Szép munka. - Nicholas megtörölte szalvétájával a száját és felállt. - Már vár ránk a kocsi, ami elvisz minket a rendőrség parancsnokságára, hogy beszélhessünk új imádóddal, Obeid tábornokkal. Menjünk.
Az épület előtt egy rendőrtiszt várt rájuk, aki egy külön bejáraton át kísérte be őket a parancsnokságra. Galla felügyelőként mutatkozott be, és a lehető legnagyobb tiszteletet tanúsította, ahogy bevezette őket a rendőrfőnök irodájába.
Amint beléptek, Obeid tábornok felállt és íróasztalát megkerülve eléjük ment, hogy üdvözölje őket. Kedves volt, csupa nyájasság, ahogy Royan körül sürgölődött, miközben bevezette őket külön fogadószobájába. Amint helyet foglaltak, Galla felügyelő kitöltötte nekik apró tálkákba az elmaradhatatlan keserű feketekávét.
Egy rövid ideig tartó, udvarias társalgás után a tábornok nyomban a tárgyra tért. - Ígéretemhez híven nem szeretném a kelleténél hosszasabban igénybe venni az idejüket. Az itt jelen lévő Galla felügyelő fogja lejegyezni vallomásukat. Először is Bruszilov őrnagy eltűnésével és halálával szeretnék foglalkozni. Feltételezem, önök is tisztában vannak vele, hogy korábban az orosz KGB tisztje volt.
A kihallgatás hosszabb lett, mint gondolták. Obeid tábornok alapos volt, de mindvégig rendkívül udvarias maradt. Végül vallomásukat egy rendőrségi gyorsíró legépelte, majd miután átolvasták és aláírták, a tábornok kikísérte őket egészen a bejáratig, ahol a kocsijuk várakozott. Nicholas rájött, hogy ez rendkívül megtisztelő kegynek számít.
- Ha bármit tehetek önökért, ha bármire szükségük lenne, kérem ne tétovázzanak, nyugodtan forduljanak hozzám. Rendkívül nagy örömömre szolgált, hogy megismerhettem önt, dr. al Simma. Remélem, hamarosan ismét vendégül láthatjuk itt Etiópiában.
- Balszerencsénk ellenére, nagyon élveztem az önök gyönyörű országát - mondta Royan kedves mosollyal. - Nincs kizárva, hogy még hamarabb viszontlát minket, mint gondolná.
- Milyen elragadó ember - jegyezte meg Royan, amint helyet foglaltak Sir Oliver Rollsában. - Igazán megkedveltem.
- Úgy tűnik, ez kölcsönös - mondta Nicholas.
Royan szavai mintegy jóslatként váltak valóra. Másnap reggel két egyforma, névre szóló borítékot találtak a helyükön az étkezőben, amikor lementek reggelizni.
Nicholas kinyitotta a sajátját, miközben kávét rendelt a bokáig érő shammát viselő pincértől, és ahogy olvasni kezdte a levelet, az arckifejezése megváltozott.
- Hé! - kiáltott fel. - Úgy tűnik még annál is mélyebb hatással voltunk a kék ruhás fiúkra, mint gondoltuk. Obeid tábornok ismételten látni akar. - Hangosan felolvasta a levelet: „A mai nap folyamán, délig bezárólag, köteles megjelenni a rendőrség parancsnokságán." – Nicholas halkan füttyentett. Határozott nyelvezet. Semmi kérem vagy köszönöm.
- Az enyém is ugyanaz - pillantott Royan a hivatalos rendőrségi fejléccel ellátott szövegre. - Szerinted ez mi a fenét jelenthet?
- Hamarosan megtudjuk - mondta neki Nicholas. - Kissé vészjóslóan cseng. Asszem, a szerelemnek vége.
Ezen a reggelen, amikor megérkeztek a rendőrség parancsnokságához, nem várta őket a fogadóbizottság. Az őr a külön bejárattól visszaküldte őket az általános hivatali helyiségbe, ahol hosszú és kissé zavaros beszélgetést folytattak az ügyeletes tiszttel, aki csak egészen alapfokú angol nyelvtudással rendelkezett. Korábbi afrikai tapasztalatai alapján Nicholas tudta, hogy jobb, ha nem veszti el a türelmét, sőt még csak jelét se mutatja az ingerültségnek. Végül a tiszt suttogva hosszas telefonbeszélgetést folytatott valami ismeretlen személlyel, melynek nyomán a szemközti fal mellett álló kemény fapad felé intett.
- Maguk várni. Ember jön hamar.
A következő negyven perc során ülőhelyüket más kérelmezők, folyamodók, panasztevők és piti bűnözők színes választékával kellett megosztaniuk. Akadt köztük néhány, aki erőteljesen vérzett valamely ismeretlen személy támadása következtében, másrészt viszont voltak olyanok is, akik meg voltak bilincselve.
- Úgy tűnik, csillagunk leáldozóban van - jegyezte meg Nicholas, miközben egy zsebkendőt nyomott az orra alá. Világosan érződött, hogy a mellettük ülők közül néhányan egy ideje nem kerültek szorosabb kapcsolatba a szappannal meg a vízzel. - A VIP-bánásmódnak már nyoma sincs.
Negyven perc múltán Galla felügyelő, aki előző nap oly megkülönböztetett tisztelettel kezelte őket, átpillantott a válaszfalon és fölényesen intett nekik.
Figyelmen kívül hagyta Nicholas felé nyújtott kezét és átvezette őket az egyik hátsó szobába. Nem kínálta őket hellyel, viszont fagyos hangnemben a következő szavakkal fordult Nicholashoz. - Önt felelősség terheli egy, a tulajdonát képező lőfegyver elvesztéséért.
- Így van. Amint azt már tegnapi vallomásomban elmondtam...
Galla felügyelő a szavába vágott. - A gondatlanságból elveszített lőfegyver komoly kihágásnak számít - mondta szigorúan.
- Esetemben szó sincs gondatlanságról - jelentette ki Nicholas.
- A lőfegyvert őrizetlenül hagyta. Meg se próbálta elzárni egy biztonságos páncélszekrénybe. Ez pedig gondatlanság.
- Tisztelettel megjegyzem felügyelő úr, hogy az Abbaiszurdokban feltűnő hiány mutatkozik páncélszekrényekből.
- Gondatlanság - ismételte meg Galla. - Bűnös gondatlanság. Honnan tudhatnánk, vajon a fegyver nem került-e a kormánnyal szemben álló elemek kezébe?
- Ezzel azt akarja mondani, hogy valamely ismeretlen személy megdöntheti a kormányt egy 275-ös Rigbyvel? - mosolygott Nicholas.
Galla felügyelő ezt a megjegyzést eleresztette a füle mellett, és íróasztalának fiókjából elővett két iratot. - Kötelességem kiadni önnek és dr. al Simmának ezen kiutasítási rendeleteket. Huszonnégy órájuk van rá, hogy elhagyják Etiópiát, ezen idő leteltével mindketten tiltott bevándorlóknak számítanak.
- Dr. al Simma nem vesztett el semmiféle fegyvert - mutatott rá szelíden Nicholas. - Ami azt illeti, legjobb tudomásom szerint, élete során még a legenyhébb mérvű gondatlanságot sem tanúsította. - És ezt a megjegyzését is figyelmen kívül hagyták.
- Kérem, írják itt alá, hogy a dokumentumokat átvették és a benne foglaltakat tudomásul vették.
- Beszélni szeretnék Obeid tábornokkal, a rendőrfőnökkel – mondta Nicholas.
- Obeid tábornok ma reggel ellenőrző körútra ment az északi határterületekre. Csak néhány hét múlva tér vissza Addisz-Abebába.
- Amikor is mi már szépen visszatértünk Angliába?
- Pontosan - mosolyodott el első ízben Galla felügyelő, ajka fagyos, önelégült vigyorra húzódott. - Kérem, írják alá itt és itt.
- Mi történt? - kérdezte Royan, ahogy a sofőr kinyitotta neki a Rolls ajtaját és ő beült Nicholas mellé. - Ez az egész annyira váratlan, annyira hirtelen történt. Az egyik pillanatban mindenki imád minket, a következőben meg lerugdosnak a lépcsőn.
- Akarod tudni, hogy szerintem mi történt? - kérdezte Nicholas, majd anélkül, hogy megvárta volna Royan válaszát, folytatta: - Nem Nogo az egyetlen, aki a Pegazus zsebében ül. Huszonnégy óra leforgása alatt Obeid kapcsolatba lépett von Schillerrel, és megkapta a parancsot.
- Tudod, hogy ez mit jelent, Nicky? Ez azt jelenti, hogy nem térhetünk vissza Etiópiába. És így Mamose sírja számunkra elérhetetlenné válik. - Nicholasra meredt, és hatalmas fekete szeméből csak úgy sugárzott a rémült kétségbeesés.
- Amikor Duraiddal Irakba meg Líbiába mentünk, emlékezetem szerint egyikőnknek sem volt meghívólevele se Szaddamtól, se Kadhafitól.
- Úgy tűnik, mintha el lennél ragadtatva attól, hogy várhatóan meg kell szegned a törvényt - mondta Royan vádlón. - Csupa öntelt vigyor a képed.
- Végül is, csupán az etióp törvényről van szó - mutatott rá Nicholas. - Azt meg ugye, nem kell túlságosan komolyan venni.
- Aztán amibe behajítanak, az is egy etióp börtön lesz. És azt kénytelen leszel majd komolyan venni.
- Te is - vigyorgott Nicholas -, már ha elkapnak minket.
- Afelől biztosak lehettek, hogy ő már hivatalosan panaszt tett az elnöki hivatalnál - mondta nekik Geoffrey, amikor kivitte őket a reptérre. - Mondhatom, hogy ez az egész ügy a legteljesebb mértékben felháborította. Kiutasítás meg ehhez hasonló disznóságok. Hát ilyet még életemben nem hallottam.
- Ne izgasd magad, öregfiú - mondta neki Nicholas. Ami azt illeti, egyikünknek sem áll szándékában visszatérni ide. így aztán nem történt semmi.
- De az elv. Hogy egy prominens brit alattvalót úgy kezeljenek, mint egy közönséges bűnözőt. Semmi tisztelet. - Felsóhajtott. – Néha azt kívánom, bárcsak száz évvel korábban születtem volna. Akkor nem kellett volna lenyelnünk egy ilyen felháborító képtelenséget. Egyszerűen kiküldtünk volna egy ágyúnaszádot.
- Valahogy így, Geoffrey, de kérlek, ne hagyd, hogy ez ennyire kihozzon a sodrodból.
Mialatt a Kenya Airways pultjánál a jegyüket kezelték, Geoffrey úgy keringett körülöttük, mint a macska a kicsinyei körül. Csupán kézipoggyászuk volt, két kis olcsó nejlon útitáska, amit aznap reggel vettek a piacon. Nicholas a dik-dikbőrt összegöngyölte és betekerte egy hímzett shammába, amit szintén a piacon vásárolt.
Geoffrey megvárta, míg beszállásra szólítják őket és integetett nekik, miután átmentek a sorompón, ám ezen érzelmes búcsú elsősorban Royannak és nem Nicholasnak szólt.
A helyük a szárny mögött volt, és Royan az ablak mellé ült. A kenyai légitársaság gépe beindította a motorokat és lassan elhaladt a reptér épülete előtt. Nicholas épp a stewardessszel vitatkozott, aki azt akarta, hogy a bíborszín nejlon táskába rejtett értékes dik-dik bőrét helyezze el a fejük fölött lévő, zárt csomagtartóban, Royan pedig kikémlelt a kis ablakon, hogy felszállás közben még egy utolsó pillantást vessen Addiszra.
Royan hirtelen megmerevedett és miközben továbbra is kinézett az ablakon, megragadta Nicholas karját.
- Nézd! - sziszegte olyan dühödt hangon, hogy Nicholas áthajolt, hogy lássa mi izgatta fel ennyire.
- Pegazus! - kiáltotta Royan, és arra a sugárhajtású Falcon gépre mutatott, mely épp begördült és megállt a reptér épületének túlsó oldalánál. A kis kecses repülőgép zöld volt, és magas farkának végén tisztán látszott az ágaskodó, skarlátvörös ló. Miközben az ablakon át figyelték, a zöld Falcon törzsén az ajtó lenyílt, és a gurulópályán várakozó kis fogadóbizottság várakozásteljesen nyomult előre, hogy üdvözöljék a gép ajtajában megjelenő utasokat.
Közülük az első egy alacsony, elegáns tropikálöltönybe öltözött férfi volt, a fején fehér panama szalmakalappal. Alacsonysága ellenére parancsoló tekintély és magabiztosság áradt belőle, a hatalom aurája vette körül. Az arca sápadt volt, mintha valahonnan az északi télből érkezett volna, és ez nagyon kirítt ebből a környezetből. Az álla kemény volt és akaratos, az orra feltűnően nagy, és sötét, kiugró szemöldöke alól átható tekintettel nézett a világra.
Nicholas nyomban felismerte. Épp elégszer látta a Sotheby's meg a Christie's aukcióin. Nem az a fajta ember, akit könnyedén el lehet felejteni.
- Von Schiller! - kiáltott fel, amint a német uralkodói tekintettel végigpillantott azokon az embereken, akik a kifutón várták.
- Olyan, mint egy bántam harci kakas - dünnyögte Royan -, vagy egy ágaskodó kobra.
Von Schiller megemelte panamakalapját, és könnyed, atletikus léptekkel lefutott a Falcon lépcsőjén, mire Nicholas csöndesen azt mondta: - Az ember nem is hinné, hogy már csaknem hetvenéves.
- Úgy mozog, mint egy negyvenes - helyeselt Royan. Nyilván festeti a haját meg a szemöldökét - látod, milyen sötét.
- A mindenit! - döbbent meg Nicholas. - Nézd csak, ki van itt, hogy üdvözölje.
A napfény kitüntetéseken és rangjelzéseken csillant meg. Egy magas, kék egyenruhás alak lépett elő a fogadóbizottságból, majd kezét tiszteletteljesen sapkájának csillogó bőr ellenzőjéhez emelte, mielőtt megfogta és szívélyesen megrázogatta von Schiller kezét.
- Egykori imádód, Obeid tábornok. Nem csoda, hogy nem tudott találkozni velünk. Túl elfoglalt volt.
- Nézd, Nicky - szisszent fel Royan. Már nem a lépcső alján álló két embert nézte, akik még mindig egymás kezét fogták és élénken társalogtak. Figyelme teljes egészében a Falcon lépcsőjének teteje felé irányult, ahol egy másik, fiatalabb férfi jelent meg. Hajadonfőtt volt, és Nicholas egy fakó arcot látott meg sűrű, sötét, hullámos hajat.
- Még életemben nem láttam. Ki ez? - kérdezte Royantól.
- Nahoot Guddabi. Duraid asszisztense volt a múzeumban. Most pedig a helyébe lépett, ő kapta meg a munkáját.
Ahogy Nahoot elindult lefelé a Falcon lépcsőjén, az ő gépük végiggördült a reptér épülete előtti gurulópályán és ráfordult a fő kifutóra, így már nem láthatták a Pegazus gépe mellett gyülekező kis csoportot. Mindketten hátradőltek ülésükben és egy hosszú pillanatig egymásra meredtek. Nicholasnak jött meg előbb a hangja.
- Boszorkányszombat. Összegyűltek a gonoszok. Szerencsénk volt, hogy szemtanúi lehettünk. Most már legalább egészen világos, kikkel állunk szemben.
- Von Schiller irányítja a bábokat - helyeselt Royan, és hangja fojtott volt a dühtől meg az iszonyattól. - De Nahoot Guddabi a vadászebe. Nyilván Nahoot bérelte fel a gyilkosokat Kairóban, majd ránk szabadította őket. Jaj Istenem, Nicky, hallanod kellett volna őt a temetésen, amint arról szónokolt, hogy mennyire csodálta, meg tisztelte Duraidot. Ez a mocskos, gyilkos képmutató!
Mindketten hallgattak, amíg a repülőgép felszállt és elérte a repülési magasságot, majd Royan csöndesen azt mondta: - Természetesen igazad volt Obeidet illetően. Ő is a lehető legmélyebben benne van Schiller zsebében.
- Meglehet, hogy egyszerűen csak az etióp kormány képviselőjeként van jelen, hogy tiszteletteljes fogadtatásban részesítsen egy fontos külföldi koncessziótulajdonost, olyasvalakit, akitől azt remélik, hogy mesés rézbányákat tár fel szegénység sújtotta országukban és mindnyájukat gazdaggá teszi.
Royan határozottan megrázta a fejét. - Ha ez ilyen egyszerű volna, akkor a kormány egyik miniszterét küldték volna ki és nem a rendőrfőnököt. Nem, Obeidből is éppúgy bűzlik az alattomos árulás, mint Nahootból.
Az, hogy most életnagyságban látta férje gyilkosait, feltépte Royan gyászának és fájdalmának félig begyógyult sebét. Ezek a keserű érzések oly tűzzel égették bensejét, mint mikor a bozóttűz emészti el egy üreges fa törzsét. Nicholas tudta, hogy nem olthatja el ezt a tüzet, mindössze abban reménykedhetett, hogy egy kis időre elterelheti róla Royan figyelmét. Csöndesen beszélt hozzá, sötét gondolatait a halálról és a bosszúról afelé a kihívás felé fordította, amit Taita játéka és az eltűnt sírral kapcsolatos talány jelentett.
Mire Nairobiban átszálltak és másnap reggel földet értek Heathrow-n, már felvázolódott előttük a terv, hogyan térjenek vissza a Nílus-szurdokba, és hogyan derítsék fel a hasadékban Taita medencéjét. Bár Royan a felszínen ismét a régi volt, nyugodt és vidám, Nicholas tudta, hogy veszteségének fájdalma továbbra is ott bujkál a felszín alatt.

Olyan korán szálltak le Heathrow-n, hogy még nem állt sor az útlevélvizsgálatnál, és mivel csomagjuk nem volt, nem kellett eljátszaniuk a szokásos rulettjátékot a szállítószalagnál - megérkeztek-e a bőröndök, vagy sem?
Nicholas, a hóna alatt nejlontáskába göngyölt dik-dikbőrrel, másik karján pedig a bottal sántikáló Royannal olyan ártatlanul ballagott át a vám zöld folyosóján, mintha a Sixtusi kápolna egyik kerubja lenne.
- Vakmerő és szemérmetlen vagy - súgta oda neki Royan, miután minden gond nélkül átjutottak. - Ha ilyen meggyőzően hazudsz a vámosoknak, akkor vajon én megbízhatom-e benned?
Szerencséjük nem hagyta el őket. A taxiknál sem volt sor, így aztán alig egy órával a leszállás után már ott voltak Nicholas knightsbridge-i háza előtt. Hétfő reggel volt és még csak nyolc óra harminc.
Amíg Royan zuhanyozott, Nicholas egy esernyővel lement a sarki fűszereshez, hogy hozzon valami ennivalót. Aztán megosztoztak a reggeli elkészítésén, Royan a pirítóst csinálta, Nicholas pedig a specialitását, a fűszeres omlettet.
- Nyilván komoly szakmai segítségre lesz szükséged, amikor visszamegyünk az Abbai-szurdokba - jegyezte meg Royan, miközben hagyta, hogy a vaj beleolvadjon a forró pirítósba.
- Már meg is van a megfelelő ember. Dolgoztam már vele mondta Nicholas. - A haditengerészet egykori mérnöke. A búvárkodás és a víz alatti építkezések szakértője. Már visszavonult, és egy kis parasztházban él Devonban. Gyanítom, hogy híján lehet a kápének és rettenetesen unatkozik. Úgy vélem, kapva kap bármilyen alkalmon, mely enyhít ezen körülmények bármelyikén.
Amint befejezték a reggelit, Nicholas azt mondta Royannak: - Én elmosogatok. Te meg vidd el a sztéléről készült filmet előhívatni. A Harrodsszal szemben, a Boots egyik üzletében egy óra alatt megcsinálják.
- Hát ezt nevezem aztán tisztességes munkamegosztásnak jegyezte meg Royan engedékeny hangon. - Neked itt a mosogatógép, odakinn pedig megint esik.
- Rendben - nevetett Nicholas. - Hogy könnyebb legyen lenyelni a keserű pirulát, kölcsönadom az esőkabátomat. Amíg előhívják a filmeket, addig vehetsz magadnak néhány ruhát azok helyett, amelyek odavesztek a sziklaomlásnál. Nekem le kell bonyolítanom néhány nagyon fontos telefonhívást.
Amint Royan elment, Nicholas letelepedett az íróasztalához egy jegyzetfüzettel meg a telefonnal. Elsőként Quenton Parkot hívta, ahol is Mrs. Street próbálta palástolni, mennyire örül, hogy főnöke ismét itthon van.
- Az íróasztalán legalább egy méternyi magas posta várja a visszatértét. Zömében számlák.
- Kész öröm, mi?
- Az ügyvédek egyfolytában a nyakamra járnak, és Mr. Markham a Lloyd'stól naponta telefonál.
- Legyen jó kislány, és egyikőjüknek se mondja meg, hogy visszajöttem. - Nicholas pontosan tudta, hogy mit akarnak tőle - ugyanazt, amit az őt kitartóan keresők általában: pénzt. Ebben az esetben nem egyszerűen egy ötszáz fontos számláról volt szó, amit elfelejtett kifizetni a szabónak, hanem két és fél millió fontról. – Valószínűleg jobb is lesz ha Yorkban maradok és nem megyek haza Quentonba – mondta Mrs. Streetnek. - A lakásban nem fognak megtalálni.
Adósságait agyának hátulsó rejtekébe száműzte és az előtte álló feladatokra koncentrált. - Kéznél van a ceruzája meg a jegyzetfüzete? Jól van, a következőket szeretném, ha megtenné.
Tíz percen át diktált, majd Mrs. Street visszaolvasta neki. - Rendben. Akkor legyen szíves, lásson neki. Estére otthon vagyunk. Dr. al Simma meghatározatlan ideig marad. Kérje meg a házvezetőt, hogy készítse elő a számára a második hálószobát a lakásban.
Ezután a devoni számot hívta, és amíg kicsengett, elképzelte a szikla tetején álló, átépített őrházat, mely a szürke, viharzó, téli tengerre nézett. Daniel Webb valószínűleg hátul lehet a műhelyben, ahol vagy élete nagy szerelmét, az 1935-ös Jaguárját bütyköli, vagy lazaccsalikat kötöz a horgokra. A pecázás a másik nagy szenvedélye, az, ami eredetileg összehozta őket.
- Halló? - Daniel hangja óvatos volt és gyanakvó. Nicholas szinte látta maga előtt kopasz fejét, mely szeplős, akár egy bíbictojás és telefont markoló, munkától sebes, szőrös kezét.
- Árkász, lenne egy munkám a számodra. Benne vagy?
- Hova megyünk, őrnagy? - Bár már három éve nem hallotta, mégis nyomban felismerte Nicholas hangját.
- Sok napsütés, táncoló lányok. A fizetség ugyanaz, mint a múltkor.
- Benne vagyok. Hol találkozunk?
- A lakásban. Emlékszel rá, ahol a múltkor. Holnap. Hozd magaddal a logarlécedet. - Nicholas tudta, hogy Danny nem sokra tartja ezeket az újmódi zsebszámológépeket.
- A Jag még mindig jó formában van. Kora reggel indulok, úgyhogy ebédre már oda is érek.
Nicholas letette a kagylót, és még két hívása volt: az egyik a jersey-i bankba, a másik pedig a Kajmán-szigetekre. Vésztartaléka mindkét számlán alaposan megcsappant. Az expedíció költségvetése, amit Royannal a repülőgépen kidolgoztak, kétszázharmincezer volt. De tudta, hogy mint minden költségvetés, ez is optimista.
- Mindig adj hozzá még ötven százalékot - figyelmeztette önmagát. - Ami azt jelenti, mire végzünk, a szekrény teljesen kiürül. Reménykedjünk és imádkozzunk, hogy Taita nem ugrat minket.
Megadta a vonatkozó jelszót a bankok számlakezelőinek és utasította őket, hogy utalják át az adott összegeket a folyószámlájára, hogy nyomban hozzáférhetők legyenek.
Még két hívást kellett lebonyolítania, mielőtt elindul Yorkba. Minden tervük ezeken állt vagy bukott, és a kapcsolat, melyen át elérhette ezeket az embereket, legjobb esetben vérszegény, rosszabb esetben illuzórikus volt.
Az első szám foglaltat jelzett. Még ötször próbálkozott, és minden esetben az az idegesítő, magas hang pittyegett a fülébe. Még egyszer megpróbálta és ezúttal sikerrel járt, egy megnyugtató nyugati akcentus szólt bele a kagylóba.
- Jó napot. Itt a Brit Nagykövetség. Miben állhatok rendelkezésére? - Nicholas az órájára pillantott. Az időeltolódás három óra. Addiszban már délután van.
- Itt Sir Nicholas Quenton-Harper beszél az Egyesült Királyságból. Tudná kérem kapcsolni Mr. Geoffrey Tennantot, a katonai attasét?
Geoffrey szinte nyomban a vonalban volt. - Drága öregem. Szóval sikerült rendben hazaérned. Irigyellek.
- Gondoltam, megnyugtatlak. Tudtam, hogy álmatlan éjszakáid leszenek miattam.
- Hogy van az elragadó dr. al Simma?
- Szeretetteljes üdvözletét küldi.
- Bárcsak hihetnék neked - sóhajtott fel drámaian Geoffrey.
- Egy nagy szívességre kérlek, Geoff. Ismered Maryam Kidane ezredest a Honvédelmi Minisztériumban?
- Elsőrangú fickó - vágta rá nyomban Geoffrey. - Jól ismerem. Épp a múlt szombaton teniszeztem vele. Ördögi a fonákja.
- Kérlek, mondd meg neki, hogy sürgősen lépjen velem kapcsolatba. - Megadta Geoffreynak a yorki lakás számát. - Mondd meg neki, hogy egy ritka, etióp fecskefaj ügyében keresem, a múzeum gyűjteményébe kell.
- Már megint a gyanús kis ügyleteid, Nicky. Hát nem volt elég, hogy kirúgtak Etiópiából úgy, hogy a lábad se érte a földet? Most meg ritka madarakban kereskedsz, valószínűleg az első helyen áll a CITES-jegyzékben. Veszélyeztetett faj.
- Megteszed nekem, Geoff?
- Hát persze. Az élen szolgálunk, öregfiú. Én mindig a balek vagyok.
- Ezzel leköteleztél, az adósod vagyok.
- Na nem csak ezért. Még legalább egy tucat másért is.
A következő hívás már nem volt ilyen sikeres. A Nemzetközi Tudakozó egy máltai számot adott meg neki. A telefon az első kísérletre bátorítóan kicsöngött.
- Vedd már fel, Jannie - könyörgött suttogva, de a hatodik csöngetés után egy üzenetrögzítő válaszolt.
- Ön az Africair Services központjával beszél. Pillanatnyilag senki sem tudja fogadni hívását. Kérem, hogy a sípoló hang után adja meg nevét és telefonszámát, és hagyjon egy rövid üzenetet. Amint tudjuk, visszahívjuk. Köszönöm. Ez félreismerhetetlenül Jannie Badenhorst erőteljes dél-afrikai akcentusa volt.
- Jannie. Itt Nicholas Quenton-Harper. Az a te lerobbant, vén Herced fel tud még szállni? Ez a munka jó móka. Mi több, a pénz se rossz. Hívj fel az angliai lakásban. Nem kell elkapkodni. Tegnap vagy tegnapelőtt sincs késő.
Alighogy befejezte az utolsó beszélgetést, Royan már meg is nyomta a csengőt, és Nicholas leszaladt a lépcsőn.
- Az időzítésed tökéletes - mondta Royannak, aki a hidegtől rózsaszínné vált orral lépett be és lerázta a vizet az esőkabátról, amit kölcsönadott neki. - Előhívattad a filmet?
Royan a kabát zsebéből előhúzta a sárga csomagot és diadalmasan meglóbálta.
- Zseniális fotós vagy - mondta Nicholasnak. – Tökéletesek lettek. Szabad szemmel is el tudom olvasni a sztélé minden írásjelét. Megint játékban vagyunk Taitával.
Szétterítették a csillogó fényképeket Nicholas íróasztalán és gyönyörködtek bennük.
- Másolatokat is készíttettél. Egy-egy sorozat mindkettőnknek. Remek - mondta Nicholas elismerően. - A negatívokat pedig elhelyezzük a bankom széfjében. Még egyszer nem kockáztathatjuk meg, hogy elveszítsük.
Royan hatalmas nagyítójával egyenként végignézte a képeket és kiválogatta a sztélé mind a négy oldaláról készült, legtisztább felvételeket.
- Ezek lesznek a munkakópiáink. Nem hiszem, hogy igazán hiányozni fognak a kőről kopírozott másolataink. Ezek tökéletesen megfelelnek. - Hangosan felolvasott egy kiragadott részletet a hieroglifákból. - „A kobra kitekeredik és felemeli ékköves csuklyáját. Szemében a hajnal csillagjai ragyognak. Fekete, sikamlós nyelve háromszor csókolja meg a levegőt." - Az arca kipirult az izgalomtól. - Szeretném tudni, vajon mit mondhat nekünk Taita ezzel a sorral. Jaj Nicky, olyan izgalmas, hogy ismét nekiláthatunk a rejtély megfejtésének!
- Ezt most hagyd - utasította Nicholas szigorúan. - Ismerlek. Ha egyszer belekezdesz, akkor egész éjszaka ittragadunk. Gyerünk, pakoljunk be a Range Roverbe. Hosszú, nehéz út áll előttünk Yorkig, és az Autóklub szerint csúszósak az utak, ráadásul még fagyni is fog. Egy kicsit más az idő, mint az Abbai-szurdokban.
Royan felegyenesedett és szépen kupacba szedte a fényképeket. - Igazad van. Néha hajlamos vagyok belefeledkezni. Felállt. – Mielőtt elindulnánk, megengeded, hogy hazatelefonáljak?
- A haza alatt, ha jól értem, Kairóra gondolsz.
- Elnézést. Igen, Kairóra. Duraid családját...
- Kérlek! Semmi szükség a magyarázkodásra. Itt a telefon. Parancsolj. Ha végeztél, odalenn várlak a konyhában. Mindkettőnknek szükségünk van egy csésze teára, mielőtt útnak indulunk.
Royan félóra múlva ment le a konyhába, az arca csupa bűntudat volt és egyenesen megmondta Nicholasnak: - Sajnos, azt hiszem, megint csak gondot okozok. Egy vallomással tartozom.
- Ki vele - mondta Nicholas.
- Haza kell mennem Kairóba - mondta, és Nicholas döbbenten nézett rá. - Csak néhány napra - tette hozzá sietve. - Duraid fivérével beszéltem. Maradt néhány ügye Duraidnak, amit el kell intéznem.
- Nem tetszik, hogy egyedül akarsz visszamenni oda - csóválta a fejét Nicholas -, azután, ami legutóbb történt.
- Ha helyes a teóriánk, akkor a veszély Nahoot Guddabi volt, és ő most Etiópiában van. így valószínűleg biztonságban leszek.
- Nekem ez akkor sem tetszik. Te vagy a kulcs Taita játékában.
- Hálásan köszönöm, uram - mondta Royan megjátszott felháborodással. - Tehát ez az egyetlen ok amiért nem szeretnéd, ha eltennének láb alól?
- Hát, ha már így sarokba szorítasz, kénytelen vagyok elismerni, hogy meglehetősen megkedveltem a jelenlétedet.
- Észre se veszed és már vissza is jöttem. Meg aztán, lesz neked épp elég dolgod, amíg távol vagyok.
- Gondolom, úgysem tudlak visszatartani - dünnyögte Nicholas. - Mikor akarsz indulni?
- Van egy járat ma este nyolckor.
- Hát, ez egy kicsit hirtelen jött. Úgy értem, épp hogy megérkeztünk - próbálkozott meg még egy utolsó, gyenge tiltakozással, majd megadta magát. - Kiviszlek a reptérre.
- Nem, Nicky. Heathrow nem esik útba neked. Majd felülök a vonatra.
- Ragaszkodom hozzá.

Hétfő este nem túl nagy a forgalom, így amint kijutottak a városból, akadálytalanul haladtak. Az utat még könnyebbé tette élénk beszélgetésük, amikor is Nicholas beszámolt azokról a telefonbeszélgetésekről, melyeket Royan távollétében folytatott.
- Remélem, hogy Maryam Kidane révén hamarosan ismét kapcsolatba léphetek Mek Nimmurral. Az egész terv Meken áll vagy bukik. Nélküle a legelső lépést sem tehetjük meg Taita bao-tábláján.
Kitette Royant Heathrow indulási oldalának bejáratánál. - Hívj fel holnap reggel Kairóból, hogy tudjam, jól vagy-e és mikor jössz vissza. A lakásban leszek.
- A hívást a hívott fél fizeti - figyelmeztette Royan, miközben csókra nyújtotta az arcát. Aztán kicsusszant az ülésből és becsapta maga mögött az ajtót.
Ahogy Nicholas elindult, a visszapillantóban figyelte Royant, aki olyan volt, mint egy törékeny, elhagyott gyermek, és hirtelen erőt vett rajta a melankólia és a veszteség érzése. Aztán váratlanul valami új, nyugtalanító érzés kerítette a hatalmába. Megszólalt a vészjelző rendszere. Valami kellemetlen dolog készül. Valami gonoszság történik, amikor Royan Egyiptomba ér. Egy újabb veszélyes fenevad szökött meg a ketrecből, hogy ott ólálkodjon a sötétben és csak az alkalomra várjon, hogy lecsaphasson, de még túl korai, hogy Nicholas felismerje színét vagy formáját.
- Kérlek, ne hagyd, hogy bármi történjen vele - mondta ki hangosan, de azt nem tudta, hogy könyörgése kinek szól. Arra gondolt, hogy visszafordul és ráveszi Royant, maradjon vele, de ehhez semmi joga, és tudta, hogy Royan nem fog engedelmeskedni. A fizikai erőszaktól eltekintve, nincs semmi más mód arra, hogy akaratát rákényszerítse. Hagynia kell, hogy elmenjen.
- De nekem ez egy cseppet sem tetszik - ismételte meg újra.

Személyi titkára és a többi ember, akik neki dolgoztak, pontosan tudták, mit vár tőlük. Minden úgy volt, ahogy megkövetelte. Gotthold von Schiller elismerően nézett körül a fémbarakk belsejében. Helm remek munkát végzett az alatt az idő alatt, ami a rendelkezésére állt, hogy a bázist előkészítse főnöke érkezésére.
Magánlakosztálya a hosszú, szétszerelhető épület felét foglalta el. Spártai volt, de steril tisztaság és rend uralkodott. Ruhái a szekrényben lógtak, és pipereholmija meg a gyógyszerei a fürdőszobában voltak szép rendben kitéve. Saját konyhája tökéletesen fel volt szerelve és el volt látva a megfelelő mennyiségű és minőségű alapanyaggal. Saját kínai szakácsa együtt utazott vele a Falconon, és hozott magával mindent, amire szüksége lehet, hogy gazdája bármilyen kívánságát kielégíthesse. 
Von Schiller vegetáriánus volt, nem dohányzott és nem ivott. Húsz évvel ezelőtt még híres nagyevő volt, aki szerette a Fekete-erdő kiadós, bőséges ételeit, a Rajna-völgy borait és Kuba erős, sötét dohányát. Akkoriban kövér volt, elhízott, vastag tokája hájasan csüngött alá gallérjára. Most viszont kora ellenére karcsú volt, egészséges és életerős, akár egy agár.
Élete alkonyán nem annyira fizikai érzékeinek, mint inkább a szellem és az érzelmek élvezeteinek hódolt. Sokkal többre becsült egy élettelen tárgyat, mint egy élőlényt, legyen az ember vagy állat. Egy kődarab, melyet több ezer éve holt kőfaragók faragtak, sokkal inkább felizgatta, mint akár a legszebb fiatal nő lágy, meleg teste. Szerette a rendet és a fegyelmet. Az emberek és az események feletti hatalma jobban táplálta testét, mint bármiféle étel. A hatalom és gyönyörű, egyedülálló tárgyak birtoklása volt a szenvedélye most, hogy teste már lassanként kimerült és állati vágyai elvesztették vonzerejüket.
Annak a hatalmas, felbecsülhetetlen értékű antik kincsgyűjteménynek, amit felhalmozott, minden egyes darabját mások fedezték fel. Most volt a legutolsó esélye arra, hogy valamit ő fedezzen fel, ő törje fel a fáraó sírjának pecsétjét, és ő legyen az első ember, aki négyezer év múltán megpillantja mindazt, amit a sír rejt. Talán ez volt számára a halhatatlanság igazi reménye, és nem volt olyan ár, legyen az arany vagy emberélet, amit meg ne adott volna érte. Már meghalt néhány ember ezért a szenvedélyért, és ha további áldozatok kellenek, az sem érdekelte. Nincs olyan magas ár, amit ez meg ne érne.
Belenézett abba a hatalmas tükörbe, ami az ágyával szemközti falon lógott. Lesimította sűrű, erős, sötét haját. Természetesen festve volt, de ez egyike volt még néhány megmaradt hiúságának. Ezután átment lakrésze szőnyegtelen fapadlóján és kinyitotta annak a hosszú tanácsteremnek az ajtaját, ami a főhadiszállása lesz az elkövetkezendő napokban.
Az ott ülő személyek szolgai módon, alázatos képpel nyomban felálltak. Von Schiller nagy léptekkel a hosszú asztal fő helyéhez vonult és fellépett arra a szőnyeggel borított farönkre, amit a titkárnője helyezett oda. Ez a rönk elkísérte mindenhová. Huszonhárom centiméter magas volt. Erről az emelvényről nézett le von Schiller azokra a férfiakra és arra az egy nőre, akik rá vártak. Nyugodtan nézett végig rajtuk, és hagyta, hogy még egy darabig ácsorogjanak. Rönkjén állva magasabb volt mindegyiküknél.
Először Helmre nézett. A texasi már több mint egy évtizede dolgozott neki. Tökéletesen megbízható, fizikailag és szellemileg egyaránt erős, és szó nélkül, mindenféle aggály nélkül teljesít minden parancsot. Von Schiller szinte mindenben rá támaszkodott. Elküldhette a világon bárhová, Zairétől Queenslandig, az Északi-sarkkörtől az Egyenlítő párás dzsungeléig, Helm elvégzi a munkát a lehető legkisebb felhajtással és zömében mindenféle kellemetlen következmény nélkül. Könyörtelen volt, de diszkrét, és ismerte gazdáját, akár egy jó vadászkutya.
Helmről a nőre nézett. Utte Kemper volt a személyi titkára. Ő szervezte és irányította életének minden részletét, az ételtől a farönkig, a gyógyszerektől a társadalmi elfoglaltságokig. Nem volt olyan nő vagy férfi, aki a színe elé került volna anélkül, hogy azt előzőleg titkárnőjével meg ne beszélte volna. Ő volt a kommunikációs szakértője is. Az a rengeteg elektronikus felszerelés, ami a barakk egyik falát teljesen elfoglalta, az ő birodalma volt. Utte olyan csalhatatlan ösztönnel találta meg útját az éteren át, mint egy hazatérő galamb. A gépírás és a morzejelek régi tudományától a rádiózásig és egyéb kommunikációs módszerekig bármire átváltott, és von Schiller nem ismert senkit, se férfit, se nőt, aki boszorkányos ügyességét akár csak megközelítette volna. Nőként a legtökéletesebb korban volt, karcsú, szőke, és ferde vágású zöld szemével széles pofacsontjával emlékeztetett a fiatal Dietrichre.
Von Schiller felesége, Ingemar már húsz éve magatehetetlen, és életében Utte Kemper lépett be abba az űrbe, ami a nyomában maradt. De Utte a számára több volt mint titkárnő, vagy akár feleség.
Amikor megismerte, Utte magas beosztást töltött be a német nemzeti telekommunikációs hálózat technikai részlegében, ugyanakkor gyakran szerepelt pornószínésznőként nem a pénzért, hanem azért, mert élvezte ezt a munkát. Azok a videofelvételek, melyek akkoriban készültek róla, von Schiller számára egyiptomi régiséggyűjteménye után a legértékesebbek voltak. Helmhez hasonlóan Utténak sem voltak skrupulusai. Nem volt semmi, amit meg ne tett volna, vagy meg ne engedett volna neki, hogy megtegye, hagyta, hogy kielégítse vele legbizarrabb vágyait is. Amikor Utte videóit nézte, és közben Utte néhány hasonló dolgot csinált neki, ő volt az egyetlen nő, aki még most is el tudta juttatni az orgazmusig. Ám ez is hónapról hónapra ritkább lett, és minden egyes szexuális roham, amit még sikerült kicsiholnia a férfi öregedő testéből, egyre erőtlenebbé vált.
Utte felállította már maga előtt a felvevőkészülékét. Ez is egyike volt sokrétű feladatainak, hogy pontosan és teljes egészében rögzítsen minden tárgyalást és megbeszélést. Ezután von Schiller két megbízható alkalmazottjáról az asztal mellett álló másik két férfi felé fordította tekintetét.
Nogo ezredessel aznap reggel találkozott először, midőn lelépett a Jet Ranger helikopterről, mely Addisz-Abebából hozta ide, a Nílus-szurdok meredélyének csúcsán lévő bázisra. Nem sokat tudott róla, csupán annyit, hogy Helm választotta, és eddig elégedett volt vele. Ami von Schillert illeti, ő azért nem volt annyira lenyűgözve tőle. Volt már olyan, amit elügyetlenkedett. Nogo megengedte, hogy Quenton-Harper és az egyiptomi nő átcsússzanak a karmai között. Miután egész életében dolga volt Afrikával, von Schiller nemigen bízott meg a feketékben, jobban szeretett európaiakkal dolgozni. Mindazonáltal azzal tisztában volt, hogy Nogo szolgálatai pillanatnyilag nélkülözhetetlenek. Végül is, ő a déli Gojam katonai parancsnoka. Semmi kétség, amint teljesítette a célt, amiért felfogadták, el lehet intézni. Helm majd gondoskodik róla. Neki az ilyen apró részletekkel nem kell foglalkoznia.
Von Schiller most az asztal mellett álló utolsó férfira nézett. Még egy, aki pillanatnyilag nélkülözhetetlen. Nahoot Guddabi volt az, aki felhívta a figyelmét a hetedik tekercs létezésére. Úgy tűnik, valami angol író írt egy regényesített változatot a tekercsekből, de von Schiller sosem olvas regényeket, se németül, se azon a négy idegen nyelven, melyeket tökéletesen beszél. Nahoot nélkül nem szerzett volna tudomást Taita tekercseinek létezéséről, és akkor valószínűleg észrevétlen átsiklott volna élete nagy lehetőségén.
Az egyiptomi nyomban felkereste, amint Duraid al Simma befejezte a tekercsek fordítását, és fény derült egy eddig fel nem jegyzett fáraó sírjának létezésére. Azóta állandó kapcsolatban álltak, és amikor al Simma és felesége nagyon nekilendült, kutatásaik kezdtek túlzottan előrehaladni, felbérelte Nahootot, hogy szabaduljon meg tőlük és vigye el neki a hetedik tekercset.
Ez a tekercs volt most gyűjteményének legfényesebb csillaga, mely többi kincsével együtt biztonságban volt a hegyek közt álló Schlossnak, az ő menedékének, sasfészkének betonból és acélból épült, föld alatti páncéltermeiben.
Ennek ellenére, az, hogy Nahootot választotta arra a rendkívül kényes feladatra, hogy megszabadítsa őt al Simmától és feleségétől, tévedésnek bizonyult. Erre a feladatra egy profit kellett volna küldenie, de Nahoot bizonygatta, hogy ő is meg tudja csinálni, és jó pénzt kapott egy olyan munkáért, amit ennyire elpuskázott. Idővel majd tőle is meg kell szabadulni, de pillanatnyilag von Schillernek nagy szüksége van rá.
Az nem volt kérdéses, hogy Nahoot sokkal jobban ért az egyiptológiához meg a hieroglifák olvasásához, mint maga von Schiller. Végül is Nahoot élete javát ezek tanulmányozásával töltötte, míg von Schiller csupán amatőr volt, aki ráadásul viszonylag rövid ideje foglalkozott ilyen lelkesen ezzel a témával. Nahoot úgy olvasta a tekercseket és ezt az új anyagot, amihez most jutottak, mintha egy barátja levele lenne, míg von Schillernek törnie kellett a fejét minden egyes jelen, és gyakran kellett referenciakönyveihez fordulnia. De még így sem tudta kihámozni a szöveg jelentésének finomságait. Nahoot segítsége nélkül még csak reménye se lehetne rá, hogy megoldja a rejtélyt, amivel Mamose sírjának felkutatása állította szembe.
Ez volt a csapat, mely most összegyűlt előtte és arra várt, hogy elkezdjék a megbeszélést. - Kérem, foglaljon helyet, Fraulein Kemper - mondta végre. - Önök is, uraim. Lássunk neki!
Von Schiller állva maradt rönkjén az asztalfőn. Élvezte a mindenki fölé magasodás érzését. Alacsonysága a megaláztatás forrása volt iskolás kora óta, amikor is társai a „Tökmag" gúnynevet ragasztották rá.
- Fraulein Kemper mindent rögzít, ami itt ma délután elhangzik. Nyomban kioszt önöknek egy dossziényi dokumentumot, melyet a megbeszélés befejeztével ismételten összegyűjt. Szeretném egészen világossá tenni, hogy ezen anyagok közül semmi sem hagyhatja el ezt a helyiséget. Mindez rendkívül bizalmas, és egyedül rám tartozik. Megkövetelem ezen utasításom legszigorúbb betartását.
Ahogy Utte kiosztotta a dossziékat, von Schiller egymás után ránézett arra, aki épp kezébe kapta. Arckifejezése világossá tette, hogy milyen büntetés vár arra, aki bármely utasítását megszegi.
Ezután von Schiller kinyitotta az előtte fekvő dossziét. Ott állt és két öklére támaszkodva fölé hajolt.
- Dossziéjukban másolatokat találnak azon Polaroid fényképekről, melyeket Quenton-Harper táborában találtunk. Kérem, most ezeket nézzék.
Mindenki kinyitotta a saját dossziéját.
- Megérkezésünk óta dr. Nahootnak lehetősége nyílt rá, hogy áttanulmányozza őket, és azon a véleményen van, hogy hitelesek, a fényképeken látható sztélé eredeti, ősi egyiptomi munka, mely szinte bizonyosan a második átmeneti korszakban, úgy i. e. 1790 körül készült. Van valami, amit ehhez hozzá kíván tenni, doktor?
- Köszönöm, Herr von Schiller. - Nahoot kenetteljesen mosolygott, de sötét szeméből nyugtalanság, idegesség áradt. Volt valami hideg szenvtelenség az öreg németben, ami megrémítette. Az égvilágon semmiféle érzelmet nem mutatott, amikor utasította Nahootot, hogy intézkedjék Duraid al Simma és felesége megöletését illetően. Ekkor döbbent rá, hogy a tigris hátán lovagol. - Csupán némi megszorítással élnék e kijelentést illetően. Azt mondtam, hogy a fényképeken látható sztélé eredetinek tűnik. Természetesen addig nem állíthatok határozottan semmit, amíg nem áll módomban első kézből megvizsgálni magát a követ.
- Ezt a módosítást tudomásul vettem - bólintott von Schiller -, és épp azért gyűltünk itt össze, hogy megtaláljuk a módját, miként juthatnánk hozzá a sztéléhez, hogy ön alaposan megvizsgálhassa és véleményt nyilváníthasson róla. Kezébe vette a csillogó fényképmásolatot, amit Utte reggel készített az eredetiről a szomszédos barakk laboratóriumának sötétkamrájában. A fényképezés is egyike volt sokirányú tehetségének és jártasságának, így természetesen rendkívül szakszerű munkát végzett. Azok a Polaroid képek, melyeket Helm juttatott el hozzá Hamburgba, elmosódottak, eltorzultak voltak, de még így is elégségesek ahhoz, hogy hanyatthomlok átszelje a kontinenseket. Most pedig itt tartotta a kezében ezeket a tiszta, tökéletes színekben pompázó másolatokat és olyan izgalom vett erőt rajta, mely már-már fojtogatta.
Miközben mindenki hallgatott, ő olyan szeretettel cirógatta a képet, mintha éppenséggel az a tárgy lenne a kezében, amit ábrázol. Ha ez eredeti, miként ösztönösen tudta, hogy az, akkor már egyedül ez megérte azt a temérdek időt, pénzt és életet, amit mostanáig ráköltött. Csodás kincs volt ez, mely tökéletesen illett a már gyűjteményében ékeskedő eredeti hetedik tekercs mellé. A sztélé négyezer év múltán olyan jó állapotban volt, ami rendkívüli. Olyan hevesen vágyott rá, ahogyan hosszú élete során szinte csak egy-két dologra. Rendkívüli erőfeszítést igényelt, hogy ezt a mindent elsöprő vágyat elnyomja és figyelmét az előtte álló feladatra összpontosítsa.
- Doktor, amennyiben ez a sztélé eredeti, meg tudná mondani, helyesebben van valami javaslata arra nézve, vajon hol helyezkedhet el, merrefelé kezdjük a kutatást?
- Úgy vélem, hogy nem szabad a sztélét izoláltan kezelnünk, Herr von Schiller. Nézzük a többi Polaroidot is, amit Nogo ezredes megszerzett, és Fraulein Kemper oly ügyesen lemásolt nekünk. - Nahoot félretette azt a bizonyos képet, és kiválasztott egy másikat az előtte fekvő dossziéból. – Például ezt.
A többiek is gyorsan végiglapozták dossziéjukat, hogy kikeressék ugyanazt a képet.
- Ha alaposabban szemügyre veszik ennek a képnek a hátterét, akkor láthatják, hogy a sztélé mögött a homályban valamiféle fal van, ami egy barlang vagy üreg falának tűnik. Felpillantott von Schillerre, aki bátorítóan bólintott. - Aztán látszik itt valamiféle rácsos ajtó is. - Nahoot félretette a képet és kiválasztott egy másikat. – Most pedig ezt nézzék. Ezen a képen egy másik tárgy látható. Úgy hiszem, ez egy falfestmény, melyet vagy egy vakolt falra, vagy egy barlang csupasz sziklafalára festettek, és feltehetőleg egy ebből kivájt sírról van szó. Úgy tűnik, hogy annak a kapunak a rácsán át készült, melyre már a sztéléről készült első kép kapcsán rámutattam. Ennek a falfestménynek a stílusa szinte bizonyosan egyiptomi, illetve egyiptomi hatás érződik rajta. Ami azt illeti, erősen emlékeztet engem azokra a falfestményekre, melyek Lostris királynő sírját díszítik Felső-Egyiptomban, azt a sírt, melyből az eredeti Taita-tekercsek kerültek elő.
- Igen. Igen. Folytassa! - biztatta von Schiller.
- Rendben. Ha a rácsos kaput összekötő tényezőnek tekintjük, akkor minden okunk megvan feltételezni, hogy a sztélé és a falfestmények egy és ugyanazon barlangban vagy sírban találhatók.
- Ha ez így van, akkor vajon milyen utalásaink vannak arra nézve, hogy hol készítette Quenton-Harper ezeket a Polaroid felvételeket? - Von Schiller dühödten ráncolta a homlokát, ahogy egyenként végignézett rajtuk. Mindnyájan igyekeztek elkerülni átható, kék tekintetét.
- Nogo ezredes - választotta ki a többiek közül von Schiller -, ez a maga országa. Behatóan ismeri a terepet. Halljuk tehát az ön, e témára vonatkozó gondolatait.
Nogo ezredes megrázta a fejét. - Ez az ember, ez az egyiptomi... - a jelzőt megvetően használta - téved. Ez nem egy egyiptomi sír a fényképeken.
- Hogy mondhat ilyet? - támadt neki Nahoot mérgesen. Mit tud ön az egyiptológiáról? Én huszonöt éven át...
- Várjon! - némította el von Schiller ellentmondást nem tűrő hangon. - Hadd fejezze be. - Nogóra nézett. - Folytassa, ezredes!
- Egyetértek azzal, hogy nem tudok semmit az egyiptomi sírokról, de ezeket a képeket egy keresztény templomban készítették.
- Mitől ilyen biztos ebben? - kérdezte Nahoot keserűen, miután szakmai tekintélyét így megkérdőjelezték.
- Hadd mondjam el először is önöknek, hogy engem tizenöt évvel ezelőtt pappá szenteltek. Később, miután kiábrándultam a kereszténységből és az összes többi vallásból, elhagytam az egyházat és katona lettem. Ezt csak azért mondtam el, hogy tisztában legyenek vele, tudom, mit beszélek. - Fölényes gúnnyal mosolygott Nahootra, mielőtt folytatta volna. - Nézzék meg ismét ezt az első képet, hogy a háttérben a falon, a rácsos kapu sarkának közelében egy emberi kéz körvonalai és egy stilizált hal látható. Ezek a kopt egyház szimbólumai. Az ország összes templomában és katedrálisában megtalálhatják.
Mindenki ugyanennek a képnek a kezében lévő példányára meredt, de egyikőjük sem mert véleményt nyilvánítani, amíg von Schiller meg nem szólalt.
- Igaza van - mondta von Schiller halkan. - Ott van, ahogy mondta, a kéz és a hal.
- Arról azonban biztosíthatom önöket, hogy a hieroglifák a sztélén, a falfestmények és a fakoporsó mind egyiptomi védte magát makacsul Nahoot. - Erre az életemet teszem.
Nogo megrázta a fejét és ismét vitázni kezdett. - Tudom, hogy mit beszélek...
Von Schiller felemelte a kezét és mindkettőjüket elnémította, míg végiggondolta a problémát. Végül valamiféle döntésre jutott.
- Nogo ezredes, mutassa meg nekem a műholdfelvételen azt a helyet, ahol Quenton-Harper tábora volt, ahonnan ezeket a Polaroidokat szerezte.
Nogo felállt, megkerülte az asztalt és megállt von Schiller mellett. A műholdkép fölé hajolt és mutatóujjával rámutatott egy pontra, melytől nem messze a Dandera folyó a Nílusba ömlött. A kép egykoron Quenton-Harper tulajdona volt, és a tábora elleni támadás során zsákmányolták. Számos színes jelölés volt rajta, melyet Nogo feltevése szerint maga az angol rajzolt be jelölőtollal.
- Itt volt, uram. Láthatja, hogy Quenton-Harper zölddel karikázta be ezt a helyet.
- Most pedig azt mutassa meg nekem, hogy hol van a legközelebbi kopt templom.
- Nos, Herr von Schiller, az itt van rögtön mellette. Quenton-Harper ezt is bejelölte piros tintával. Mindössze egy mérföldnyire van a táborhelytől. Szt. Frumentius kolostora.
- Hát akkor itt a válasz. - Von Schiller még mindig komoran ráncolta a homlokát. - Kopt és egyiptomi szimbólumok együtt. A kolostor.
Mindnyájan rámeredtek, és egyikőjük sem merte megkérdőjelezni következtetését.
- Azt akarom, hogy kutassák át a kolostort - mondta halkan. - Vizsgáljanak át minden helyiséget, minden négyzetcentiméternyi falat. - Ismét Nogóhoz fordult. - Be tudja vinni oda az embereit?
- Természetesen, Herr von Schiller. Már van egy megbízható emberem a kolostorban - egy szerzetes, akit én fizetek. Ezenkívül itt a Gojamban még érvényben van a statárium. Én vagyok a katonai parancsnok. Teljes körű felhatalmazásom van, hogy átkutassak bármit, ahol gyanúm szerint lázadók, szakadárok vagy banditák rejtőzködhetnek.
- Emberei belépnek egy templomba, hogy teljesítsék kötelességüket? - kérdezte Helm. - Önnek személy szerint nincsenek vallási skrupulusai? Hozhatja úgy a szükség - hogy is fogalmazzam -, hogy megszentelt helyeket kell megszentségteleníteniük.
- Elmondtam már önöknek, hogy én feladtam a vallást más, világiasabb elvek és hit kedvéért. Külön élvezetet okoz majd számomra, hogy elpusztíthatok olyan babonás és veszélyes szimbólumokat, melyekre minden bizonnyal szép számmal bukkanok majd Szt. Frumentius kolostorában. Ami pedig az embereimet illeti, csak muzulmánokat és animistákat viszek magammal, akik ellenségei a keresztnek és mindannak, amit jelképez. Személyesen vezetem majd őket. Biztosíthatom, hogy e tekintetben nem lesznek nehézségek.
- Hogy fogja ezt megmagyarázni Addisz-Abebában a feletteseinek? Nem szeretném, ha bármi módon kapcsolatba hozhatnának a kolostor elleni akcióval - mondta von Schiller.
- Az addiszi főparancsnokság utasított, hogy tegyek meg minden lehetséges lépést az Abbai-szurdokban működő szakadár lázadók visszaszorítására. Bármikor igazolhatom a kolostor átkutatásának indokoltságát.
- A sztélét akarom. Akarom, bármi áron. Megértett, ezredes?
- Tökéletesen megértettem, Herr von Schiller.
- Amint azt már nyilván tudja, bőkezűen bánok azokkal, akik jól szolgálnak engem. Hozza el nekem jó állapotban, és én tisztességgel megjutalmazom. Ha bármi segítségre van szüksége, beleértve a Pegazus felszerelésének és személyi állományának használatát, forduljon Mr. Helmhez.
- Ha használhatnánk a helikopterét, azzal rengeteg időt megtakaríthatnánk. Holnap levihetem az embereimet, és ha az a kő a kolostorban van, akkor holnap este már át is adhatom önnek.
- Kitűnő. Vigye magával dr. Guddabit. Fésülje át a terepet, nincs-e ott egyéb érték is és fordítson le minden feliratot vagy bevésést, amit a kolostorban talál. Kérem, lássák el őt is katonai egyenruhával. Úgy kell kinéznie, mintha ő is osztagának egyik katonája lenne. Nem szeretném, ha a későbbiekben bármiféle vádaskodás kapcsán a nevem felmerülhetne.
- Holnap reggel nyomban indulunk, amint eléggé kivilágosodott ahhoz, hogy felszállhassunk. Azonnal neki is látok az akció megszervezésének. - Tuma Nogo tisztelgett von Schillernek, majd buzgó türelmetlenséggel kivonult a barakkból.
Bár Nogo ezredes sosem járt sem a qiddistben, sem a maqdasban, gyakran felkereste a Szt. Frumentius kolostort. Ennél fogva teljes egészében tisztában volt az előtte álló feladat nagyságával, és azzal is, hogy várhatóan milyen hatást vált ki a szerzetesekből és a gyülekezetből erőszakos behatolása területükre. Ráadásul ismert számtalan hasonló sziklakatedrálist az ország más részein. Ami azt illeti, őt magát a híres Lalibelela katedrálisban szentelték fel, így pontosan tudta, milyen labirintust rejthetnek ezek a föld alatti telepek.
Úgy számolta, legalább húsz emberre lesz szüksége, hogy biztosítani tudja és átkutathassa a katedrálist, továbbá kivédhesse az apát és szerzetesei felháborodott bosszúját. Személyesen választotta ki legjobb embereit. Közülük egy sem volt finnyás.
Hajnal előtt két órával felvonultatta őket, és a reflektorok vakító fényében, a Pegazus-tábor biztonságában, körültekintő eligazítást tartott. Az eligazítás után minden embernek egyenként ki kellett lépnie, hogy elismételje a rá vonatkozó parancsot, így akarta biztosítani, nehogy véletlenül is félreértés történjen. Ezután gondosan ellenőrizte fegyvereiket és felszerelésüket.
Tuma Nogo fájdalmasan tisztában volt saját vétkével, hogy hagyta az angolt meg az egyiptomi nőt elmenekülni, és tisztán érezte a veszélyt abban, ahogyan Herr von Schiller viselkedett vele. Nemigen voltak illúziói arra nézve, milyen következményekkel járna, ha ismét kudarcot vallana. Az alatt a rövid idő alatt, amióta megismerte Gotthold von Schillert, megtanulta, mi az a félelem, úgy félt tőle, ahogy még papként sem félt soha se Istentől, se ördögtől. Rájött, hogy ez a rajtaütés jó alkalom, hogy kiköszörülje a csorbát, és rendezze helyzetét ez előtt a félelmetes kis német előtt.
A Jet Ranger indulásra készen állt, a pilóta a helyén, a motorok begyújtva, a rotorok már lustán pörögtek, de ez nem elég ahhoz, hogy elvigyen ennyi embert teljes felszereléssel. Négyszer kell fordulnia, hogy leszállítsa mindnyájukat a szurdokba, a gyülekezési pontra. Nogo az első csoporttal ment, és magával vitte Nahoot Guddabit is. A helikopter a Dandera partján, három mérföldnyire a kolostortól, egy tisztáson tette ki őket, ugyanazon a helyen, melyet akkor használtak, amikor lerohanták Quenton-Harper táborát.
Ez a terület épp elég messze volt a kolostortól ahhoz, hogy a Jet Ranger zaja ne riassza a szerzeteseket. Még ha meg is hallják, Nogo arra számított, hogy mostanra már annyira hozzászoktak a gép gyakori felszállásaihoz, hogy ebből nem következtetnek semmiféle veszélyre.
Az emberek ott várakoztak a sötétben némán, Nogo még a dohányzást sem enedélyezte nekik, míg a gép leszállítja a többi katonát. Amikor az utolsó menet is megérkezett, Nogo felsorakoztatta különítményét, majd egyes sorban vezette le őket a folyó menti ösvényen. Mind képzett dzsungelharcos volt, remek fizikai kondícióban, így gyorsan és céltudatosan haladtak előre az éjszakában. Csupán Nahoot volt puhány városi, aki fél mérföld után már lihegve, sípolva nyüszített egy kis pihenőért. Nogo bosszúállóan elmosolyodott, ahogy Nahoot szánalmas, suttogó könyörgését hallgatta, akit közben a mögötte haladó emberek könyörtelenül löködtek tovább.
Nogo úgy időzítette érkezését a kolostorhoz, hogy az egybeessen a hajnali zsolozsmával, az istendicsőítéssel, a nap kezdetével. Embereit futólépésben vezette le a sziklalépcsőn. Fegyvereiket magasra emelték, felszerelésüket gondosan elnémították, hogy ne csörögjön, ne nyikorogjon semmi, és gumitalpú ejtőernyős bakancsuk nem csapott semmi zajt a kövön, ahogy végigsiettek a kihalt kolostoron a föld alatti katedrális bejáratához.
Odabentről monoton ének és dobok, a szertartás hangjai hallatszottak, melyeket időnként megszakított az istentiszteletet vezető apát magasabb, éles hangja. Nogo ezredes egy pillanatra megállt odakinn az ajtó előtt, emberei pedig kettesével felsorakoztak mögötte. Nem volt szükség a parancsra, mivel az eligazításon pontosan tisztázták az akció minden részletét. Egy pillanatig végignézett emberein, majd odabólintott hadnagyának.
A templom külső terme üres volt, mivel a szerzetesek a középsőben, a qiddistben gyűltek össze. Nogo, különítményével a nyomában, villámgyorsan áthaladt a külső hajón. Aztán felfutott a lépcsőn a qiddist kétszárnyú faajtajához, mely nyitva állt. Ahogy belépett, emberei legyező alakban kifutottak mogulé, majd gyorsan elhelyezkedtek a qiddist oldalfalai mentén és felhúzott, automatára állított fegyvereikkel, előreszegezett szuronyokkal tartották sakkban a térdeplő gyülekezetet.
Mindez olyan csöndben, olyan gyorsan történt, hogy beletelt néhány percbe, mire a szerzetesek lassanként észrevették az idegeneket szent helyiségükben. Az éneklés meg a dobszó fokozatosan elhallgatott, és a sötét arcok nyugtalanul fordultak a fegyveresek felé. Csupán Jali Hora, az idős apát nem vette észre, hogy valami gondosz dolog történik. Annyira elmerült az áhítatban, hogy továbbra is ott térdelt a maqdas, a Szentségek Szentségének ajtaja előtt, és reszkető hangja egy elveszett lélek magányos kiáltása volt.
A csöndben Nogo ezredes a terem közepére ment, miközben elrugdosta az útjába kerülő, térdelő szerzeteseket. Amikor Jali Hora mögé ért, megragadta az öreg sovány, fekete vállát és durván a földre lökte. Az arannyal futtatott korona lerepült ezüstfehér fejéről és rezes csörrenéssel gurult végig a kőlapokon.
Nogo otthagyta őt elterülve, és a fehér shammába öltözött szerzetesek felé fordult, majd ellentmondást nem tűrő hangon, amhara nyelven szólt hozzájuk.
- Azért vagyok itt, hogy átkutassam ezt a templomot és a kolostor többi épületét, mivel felmerült a gyanú, hogy szakadár lázadók és más gonosztevők találtak itt menedéket. Egy pillanatra elhallgatott és gőgös, fenyegető tekintettel nézett végig a riadtan meglapuló szent embereken. - Figyelmeztetnem kell mindenkit, hogy bármiféle kísérlet, mellyel megpróbálják megakadályozni embereimet kötelességük teljesítésében, banditizmusnak, gonosztettnek, provokációnak minősül. Az ilyet erőszakkal törjük le.
Jali Hora térdre emelkedett, majd megkapaszkodott az egyik hímzett faliszőnyegben és lassan felhúzta magát. Miközben még mindig a szüzet és a gyermeket ábrázoló falikárpitba kapaszkodott, nagy erőfeszítések árán sikerült összeszednie magát.
- Ez itt megszentelt terület - kiáltotta meglepően tiszta és erős hangon. - Mi arra vagyunk hivatottak, hogy szolgáljuk és imádjuk a mindenható Istent, aki az Atya, a Fiú és a Szentlélek.
- Csend! - bődült rá Nogo. Kicsatolta csípőjén lógó pisztolytáskáját és kezét fenyegetően a benne lévő Tokarev pisztoly markolatára tette.
Jali Hora nem törődött a fenyegetéssel. - Mi itt szent életű emberek vagyunk Isten házában. Nincs itt shufta. Nincs köztünk egyetlen törvényszegő sem. A magasságos Isten nevében kérlek, felszólítalak, hogy távozz, hagyj minket magunkra imádságainkkal, Istenünkkel és ne szentségtelenítsd meg...
Nogo előhúzta pisztolyát, és még ugyanazzal a mozdulattal, visszakézből, kegyetlenül az apát arcába csapott a fegyver fekete acélcsövével. Jali Hora szája felszakadt, akár egy érett gránátalma burka; vöröslő lé csordult összezúzott ajkaiból és elöntötte szakadozott bársony ornátusának elejét. Halk, elborzadó nyögés futott végig a térdelő szerzetesek sorain.
A kárpitba kapaszkodva Jali Hora továbbra is talpon maradt, de erősen tántorgott és imbolygott. Ismét szóra nyitotta felhasadt ajkait, de csak valami magas károgás jött ki rajta, akár egy haldokló varjúból, miközben vére csillogó cseppekben csöpögött szájáról.
Nogo nevetett és kirúgta az öreg alól a lábát. Jali Hora úgy roskadt össze, mint egy halom szennyes ruha és saját vérében, nyálában, nyögve hevert a kövön.
- Hol van most a te Istened, te vén bábuin? Bömbölj csak neki olyan hangosan, amilyen hangosan csak tudsz, de az sosem fog válaszolni neked - kuncogott Nogo.
Pisztolyával magához intette hadnagyát a templom túloldaláról. Az otthagyott hat embert, hogy őrizzék a szerzeteseket, négyet az ajtónál, és egyet-egyet az oldalfalaknál. A többiek meg felsorakoztak mögötte és követték a maqdas bejáratához.
Az ajtók zárva voltak. Nogo türelmetlenül rázta meg az ősrégi lakatot. - Nyisd ki, de nyomban, te vén varjú! - kiáltotta Jali Horának, aki még mindig nyöszörögve, sírva hevert a földön.
- Olyan szenilis, hogy már nem fogja fel - csóválta a fejét a hadnagy. - Teljesen elment az esze, ezredes. Nem érti a parancsot.
- Akkor betörjük - rendelkezett Nogo. - Nem vesztegethetjük tovább az időt. Lelőni a lakatot. A fa már teljesen elkorhadt.
A hadnagy engedelmesen az ajtóhoz lépett és intett embereinek, hogy álljanak távolabb. AK-47-esével megcélozta az ajtó fa keresztrúdját és egy hosszú, folyamatos sorozatot eresztett bele.
Por, fa- és kőszilánkok repültek felhőként a levegőben, és friss, sárga forgács szóródott a kövezetre. A fegyver hangja és a visszapattanó lövedékek sivítása fülsiketítő volt a visszhangos qiddistben, és a szerzetesek jajongtak, üvöltöttek, befogták fülüket, szemüket térdeltükben. A hadnagy hátralépett a szétlőtt ajtótól. A kovácsoltvas hevederpánt ferdén állt, és az ezt megtámasztó famunka szinte teljesen át volt lőve.
- Betörni! - adta ki a parancsot Nogo, és öt embere előrefutott, majd nekifeszítette vállát a megereszkedett, lógó ajtónak. Együttes erejük hatására recsegő, repedő hang hallatszott, és most már a szerzetesek is visítani kezdtek. Néhányan betakarták fejüket shammájuk szoknyájával, hogy ne kelljen végignézniük ezt a szentségtörést; mások körmüket mélyesztették arcukba, melynek nyomán hosszú, véres csíkok szabdalták fel bőrüket.
- Még egyszer! - üvöltötte Nogo, mire emberei újból nekirohantak az ajtónak, és vállukat együttes erővel feszítették neki. A lakat kiszakadt, mire a katonák belökték a tömör ajtót, majd belestek mögé, a maqdas homályos zugaiba. A termet csupán néhány füstölgő olaj lámpás világította meg.
Most hirtelenjében ezeknek a nem-keresztényeknek sem akaródzott átlépniük e szent hely küszöbét. Egyik se mozdult, még Tuna Nogo se, annak ellenére, hogy oly nagy hangon, dacosan bizonygatta hitetlenségét.
- Nahoot! - válla fölött hátranézett a teljesen bepiszkolódott, még mindig izzadó egyiptomira. - Ez most már a maga dolga. Herr von Schiller azt az utasítást adta, hogy találja meg azokat a dolgokat, amik kellenek nekünk. Jöjjön ide!
Ahogy Nahoot előrelépett, Nogo megragadta a karját és belökte az ajtón. - Lépj be oda, ó Próféta követője! A keresztény istenek szentháromsága nem árthat neked.
Nyomban Nahoot után belépett ő is a maqdasba és elemlámpájával körbevilágított az alacsony teremben. A fénysugár végigtáncolt a fogadalmi ajándékok polcain, megcsillant az üvegdarabokon, meg a drágaköveken, a réz-, az aranymeg az ezüsttárgyakon. Megpihent a magas cédrusfa oltáron, megvilágította a vízkereszti koronát meg a kelyheket, és visszatükröződött az áldoztató edényről meg a magas, ezüst kopt keresztről.
- Az oltár mögött - kiáltott fel izgatottan Nahoot. A rácsos kapu! Ez az a hely, ahol a Polaroidok készültek.
Elszakadt az ajtóban tétovázó csoporttól és átviharzott a termen. Megragadta a rácsokat, akár egy életfogytiglani börtönre ítélt rab és belesett köztük.
- Ez a sír. Fényt ide! - A hangja magasan szólt, olyan volt, mint egy hisztérikus sikoly.
Nogo odafutott mellé és útközben szinte súrolta a damaszttal letakart tabot követ. A kapu rácsain át bevilágított elemlámpájával.
- A könyörületes Istenre és a ő Prófétájának örökkévaló leheletére - Nahoot hangja a sikolyból suttogásba roskadt -, ezek az ókori írnok falfestményei. Ez a rabszolga, Taita munkája. - Royanhoz hasonlóan ő is nyomban felismerte a stílust és a technikát. Taita ecsetkezelése annyira jellegzetes, tehetségét nem homályosította el az idő.
- Ki kell nyitni ezt a kaput! - Nahoot hangja ismét a magasba emelkedett, éles lett és türelmetlen.
- Emberek, ide! - reagált nyomban Nogo, és a katonák az ősi építményhez gyűltek, majd először megpróbálták puszta erővel kiszakítani a barlang falából. Szinte nyomban világossá vált, hogy ez hiábavaló erőfeszítés, így aztán Nogo leállította őket.
- Átkutatni a szerzetesek lakrészét! - utasította hadnagyát. - Keressetek nekem szerszámokat, hogy kinyithassuk.
A beosztott tiszt kisietett a teremből és magával vitte a katonák zömét is. Nogo elfordult a kaputól és nekilátott, hogy szemügyre vegye a maqdas többi részét.
- A sztélé! - recsegte. - Herr von Schiller elsősorban azt a követ akarja. - Az elemlámpa fényénél végigpásztázta a termet. - Milyen szögből készült az a Polaroid?...
Hirtelen elhallgatott, és a lámpa fényét a damaszttal letakart tabot kőre irányította, melyen a bársonnyal borított frigyszekrény állt.
- Igen - kiáltott fel válla mellett Nahoot. - Ez az.
Tuma Nogo néhány lépéssel az oszlopnál termett és megragadta a frigyszekrény aranyrojtos takaróját. Lerántotta. A frigyszekrény egy egyszerű, faragott, olajfa ládikó volt, és a fa csillogó patináját az évszázadok során hozzáért papi kezek kölcsönözték neki.
- Primitív babona - motyogta megvetően Nogo, majd két kézzel megfogta és a barlang falához vágta. A fa széthasadt, és a ládikó teteje kinyílt. Egy halom feliratos agyagtáblácska ömlött ki belőle a barlang kövezetére, de se Nogo, se Nahoot nem törődött ezekkel a megszentelt tárgyakkal.
- Húzza le a leplet! - biztatta Nogót Nahoot. - Húzza le a leplet a kőről!
Nogo megrántotta a damaszt sarkát, de az alulról valahol beakadt az oszlop egyik sarkába. Türelmetlenül, minden erejét összeszedve nekifeszült, és az öreg, foszladozó anyag halk reccsenéssel elhasadt.
Taita kőtestamentuma, a jelekkel televésett sztélé a szemük elé tárult. Még Nogót is lenyűgözte ez a felfedezés. Kezében a széthasadt anyaggal elhátrált.
- Az a kő, ami a fényképeken volt - suttogta. - Herr von Schiller ezt akarta megtalálni. Gazdag emberek vagyunk.
Kapzsi szavai megtörték a varázst. Nahoot előrerohant és térdre vetette magát a sztélé előtt. Mindkét karjával átölelte, akár egy szerető, akit túl hosszú időn át fosztottak meg kedvesétől. Halkan sírt, és Nogo döbbenten nézte az arcán szégyentelenül lecsurgó könnyeket. Ami Nogót illeti, őt csak az ezzel járó jutalom nagysága érdekelte. Soha nem hitte volna, hogy van ember, aki ilyen mélységes vágyat érez egy élettelen tárgy iránt, különösen olyasvalami iránt, ami ennyire földhöz ragadt, mint ez az egyszerű kőoszlop.
Még akkor is ugyanebben a pózban voltak, Nahoot a sztélé előtt térdelt, akár egy áhítatos hívő, Nogo pedig csöndesen ácsorgott mögötte, amikor a hadnagy sietve visszatért a barlangba. Talált valahol egy rozsdás, durva, fanyelű csákányt.
Érkezése kizökkentette révületéből a két férfit, és Nogo nyomban kiadta a parancsot: - Betörni a kaput!
Bár a kapu nagyon régi volt, a korhadt fa törékeny, mégis több ember folyamatos erőfeszítése kellett ahhoz, hogy a támasztékokat kiszaggassák a sziklabarlang falába ágyazott alapjukból.
Végül a nehéz kapu mégiscsak előredőlt. A munkások félreugrottak, ahogy hatalmas csattanással a kövezetre zuhant, és nyomában olyan porfelhő emelkedett a magasba, amely elhomályosította a lámpások és az elemlámpa fényét.
Nahoot volt az első, aki belépett a sírba. Átrohant a gomolygó porfüggönyön, és ismét térdre vetette magát az ősi, porladozó fakoporsó mellett.
- Fényt ide! - kiáltotta türelmetlenül. Nogo mögé lépett és a zseblámpával a koporsóra világított.
A férfi portréi háromdimenziósak voltak, nemcsak a koporsó oldalán, de a tetején is. Világosan látszott, hogy a művész ugyanaz, aki a falfestményeket készítette. A fölső portré kitűnő állapotban volt. Egy élete virágában lévő férfit ábrázolt, erős, büszke arca, akár egy farmeré vagy katonáé, a tekintete pedig nyugodt és tiszta. Jóképű férfi volt, fejét sűrű, szőke fürtök borították, és a festmény olyan tökéletes volt, mintha olyasvalaki festette volna, aki jól ismerte és szerette őt. Úgy tűnt, a művésznek sikerült megragadnia jellemét, majd ezután kiemelkedő erényeit magasztalta.
Nahoot a portréról felnézett a sír falán lévő feliratra. Hangosan felolvasta, majd, még mindig könnyeivel küszködve ismét a koporsóra nézett és elolvasta a szőke hadvezér képe alá festett kartust.
- Tanus, Harrab úr. - A hangja elcsuklott a feltörő érzelmektől majd hangosan nyelt egyet és megköszörülte a torkát. - Ez pontosan megegyezik a hetedik tekercs leírásával. Megtaláltuk a sztélét és a koporsót. Ezek hatalmas, felbecsülhetetlen értékű kincsek. Herr von Schiller boldog lesz.
- Bárcsak hihetnék abban, amit mond - mondta Nogo kétkedve. - Herr von Schiller veszélyes ember.
- Eddig remek munkát végzett - biztosította őt Nahoot. Most már csak az maradt hátra, hogy a sztélét meg a koporsót kivigyük a kolostorból a helikopterhez és elszállítsuk a Pegazus táborába. Ha ezt meg tudja csinálni, akkor maga nagyon gazdag ember lesz. Olyan gazdag, hogy ekkora gazdagságról még álmodni sem mert.
Ennyi ösztönzés elég volt Nogónak. Lelkesen felügyelte embereit, akik porfelhőt kavarva dolgoztak a sztélé alapja körül, ástak és kiemelték a körülötte lévő kőlapokat. Végül sikerült kiszabadítaniuk a sztélé alapját és kiemelték abból a helyzetből, melyben közel négyezer éven át állt.
Csak miután már kiemelték, akkor döbbentek rá a kő súlyára. Bármilyen karcsú volt is, a tömör kő legalább fél tonnányit nyomott. Nahoot visszament a qiddistbe, és a kuporgó szerzetesekre ügyet se vetve leszaggatott vagy egy tucatnyit a vastag, gyapjú falikárpitokból, majd a katonákkal bevitette a maqdasba.
A sztélét és a koporsót is becsomagolta a nehéz, durva szövésű gyapjúba. Ez az anyag erős volt, akár a vitorlavászon, és az embereknek, akik vitték, biztos fogást adott. Tíz jól megtermett katona kellett ahhoz, hogy megemeljék és elvihessék a sztélét, míg a fakoporsót, összeaszott tartalmával hárman is elbírták, így kíséretül mindössze hét fegyveres maradt szabadon. Ezután a súlyos terhet cipelő menet elindult a Szentségek Szentségének szétroncsolt ajtaján át a zsúfolt, középső terembe, a qiddistbe.
Amint az összegyűlt szerzetesek rájöttek, hogy mit visznek el tőlük, felháborodott mormogás, siránkozás és figyelmeztető kiáltások hangzottak fel a kuporgó, szent emberek soraiból.
- Csöndet! - üvöltötte Nogo. - Csend legyen! Hallgattassátok már el ezeket a barmokat.
Az őrök előregázoltak az embertömegben és csizmával, puskatussal tisztítottak utat az üvöltöző szerzetesek közt a rablott kincsnek, hogy a tántorgó teherhordók kijussanak. A hangzavar egyre nagyobb lett, a szerzetesek egymást biztatva üvöltöztek, tiltakoztak, vallásos felháborodásukat dühöngő őrjöngéssé korbácsolták. Néhányan, dacolva az üvöltve kiadott paranccsal, miszerint ülve kell maradniuk, felpattantak. Egyre közelebb nyomultak a fegyveresekhez, egyenruhájukat markolászták, kántáltak és növekvő gyűlölettel, kihívóan tolongtak körülöttük.
E zűrzavar kellős közepén, hirtelen ismét megjelent Jali Hora kísérteties alakja. A szakálla és a köntöse csupa vér volt, vérben forgó tekintete tébolyultan meredt előre. Szétroncsolt szájából egy hosszú, elnyújtott kiáltás szakadt fel. A táncoló szerzetesek sorai megnyíltak előtte, és ő sovány lábai közt verdeső szoknyájával úgy rontott neki egyenesen Nogo ezredesnek, akár egy életre kelt madárijesztő.
- Vissza, te vén bolond! - figyelmeztette Nogo, és felemelte puskájának csövét, hogy elhárítsa.
Jali Hora már olyan messze járt, hogy földi korlátok nem kötötték. Még csak meg se torpant, hanem egyenesen belerohant a szurony hegyébe, amit Nogo a hasa felé tartott.
A tűhegyes acél átdöfte tarka köntösét, és oly könnyedén szaladt be alatta húsába, mint a szigony egy vergődő hal testébe. A szurony hegye a háta közepén jelent meg ismét, átbökte bársony köntösét és rózsaszínné vált az öregember vérétől. Jali Hora az acélra tűzve tekergett, vergődött és véres ajkait egy iszonytató sikoly hagyta el.
Nogo megpróbálta kihúzni belőle a szuronyt, de az apát nedvesen tapadó belei fogva tartották az acélt, és amikor Nogo keményebben rántotta meg, Jali Hora úgy hánykódott, akár egy bábu, a karja verdesett, lábai pedig rugdosva iszonyú táncot jártak.
Csupán egyféleképpen lehet egy így beszorult szuronyt kiszabadítani. Nogo az AK-47-es tüzelési módját „egyetlen lövés"-re állította. Elsütötte a fegyvert.
A lövés zaját Jali Hora teste tompította, de még így is akkorát dörrent, hogy egy pillanatra elnémította a szerzetesek hangos kiáltozását. A nagy sebességű golyó végigszáguldott a szurony vonalán. A hangsebességnél háromszor gyorsabb volt, és a nyomában keletkező hidrosztatikus lökéshullámok péppé roncsolták az öregember beleit, húsát folyékonnyá tették. Megszűnt a szívóhatás, mely a szuronyt fogva tartotta, és a lövés ereje lerepítette Jali Hora tetemét a szurony hegyéről, egyenesen a mögötte tolongó szerzetesek karjaiba.
A feszült, természetellenes csönd még egy pillanatig kitartott, majd darabokra tört, amint az iszonyattól feldühödött szerzetesek kórusa még hangosabban rázendített. Olyan volt, mintha egyetlen gondolat, egyetlen ösztön vezérelné őket. Akár egy csapatnyi fehér madár, úgy vetették magukat a fegyveresekre, lerohanták őket azzal a szándékkal, hogy megtorolják a gyilkosságot. Saját életükkel mit sem törődtek, puszta kézzel csaptak le rájuk, begörbített ujjakkal kaptak a szemük felé és megragadták a rájuk irányított puskák csövét. Néhányan még a szuronyok pengéjét is megmarkolták puszta kézzel és a borotvaéles acél átvágta húsukat, inaikat.
Egy kis ideig úgy tűnt, hogy a katonákat legyőzi, eltiporja a puszta létszámfölény, ám ekkor azok, akik a sztélét meg a koporsót vitték, terhüket letették és lekapták vállukról fegyverüket.
A szerzetesek túl közel tolongtak hozzájuk ahhoz, hogy lőni tudjanak, ezért kénytelenek voltak szuronyaikkal helyet csinálni maguknak, hogy fegyverüket használni tudják. Nem kellett sok hozzá, mivel az AK-47-es csöve rövid, így közelről is bevethető. Első sorozataikat csípőmagasságban, közvetlen lőtávolságból eresztették beléjük, akárha kaszával vágtak volna rendet. Minden golyó célba ért, a teljes fémhüvelyű lövedékek szinte akadálytalanul hatoltak át az egyik ember testén, hogy aztán megöljék a mögötte állót is.
Ekkorra már minden katona, fegyverét félkörben mozgatva tüzelt, és a golyók úgy záporoztak a szerzetesek tömött soraira, mint mikor egy kertész fehér árvácskákkal teli virágágyást locsol. Amint egy huszonnyolc sorozatos tár kiürült, kikapták, és helyére egy új, teli tárat helyeztek.
Nahoot meglapult egy kidőlt oszlop mögött, mely védőpajzsként szolgált neki. A fegyverek ropogása megsüketítette és teljesen összezavarta. Körülnézett és nem akart hinni a szemének, mely tanúja volt a mészárlásnak. Ilyen közelről a 7.62-es sorozat lövedékei iszonyatosak, úgy söpörnek le egy kart vagy lábat, mintha fejszével vágták volna le, csak sokkal nagyobb koszt hagynak maguk után. Ha valaki a hasába kapja, az úgy kibelez egy embert, mintha csak egy hal lenne.
Nahoot látta, amint az egyik szerzetest homlokon találják. Koponyája vér és agyszövetek felhőjében szétrobbant, és a fegyveres, aki rálőtt, nevetett, miközben tovább tüzelt. Mindnyájukat hatalmába kerítette a pillanat őrülete. Mint egy falkányi nekivadult kutya, mely prédáját üldözi, csak tüzeltek, töltöttek, majd megint tüzeltek.
Az első sorban lévő szerzetesek megfordultak, hogy meneküljenek, és belerohantak a mögöttük állókba. Együtt küszködtek a kíntól és a rémülettől üvöltve, míg egy újabb golyózápor végig nem söpört rajtuk, mely megölte vagy megnyomorította őket, és rázuhantak halomban heverő halott vagy haldokló társaikra. A terem padlóját mintegy szőnyegként borították el a halottak és a sebesültek. A záporozó golyók elől menekülni próbáló szerzetesek eltorlaszolták az ajtót, saját, vergődő, fehér ruhás testük zárta el az utat, és most a katonák, akik a qiddist közepén álltak, fegyvereiket e csapdába esett embertömeg felé fordították. A golyók beléjük csapódtak és ők úgy zuhantak a földre, akár az erdő fái a szélviharban. Most már a sikoltás nemigen hallatszott; az egyetlen hang a fegyverek csattogása volt.
Eltelt néhány perc, mire a fegyverek is elhallgattak, és akkor már csak a sebesültek sírása és nyöszörgése hallatszott.
A termen kék ködként ült meg a fegyverek füstje, és a lőpor égett szaga érződött mindenütt. Még a katonák nevetése is elnémult, amint körülnéztek és látták, milyen hatalmas vérengzést vittek véghez. A terem padlóját elborították a testek, melyek shammája vöröslő vérfoltokkal volt tele, és alattuk a kövezet is piroslott a frissen kifolyt vértől, melyben ékszerként csillogtak az üres rézhüvelyek.
- Tüzet szüntess! - adta ki Nogo kissé megkésve a parancsot. - Fegyvert vállra! Rakományt felvenni! Előre, indulj!
Parancsnokuk hangja magukhoz térítette őket, fegyverüket vállukra vették, majd lehajoltak, hogy felemeljék súlyos, kárpitba burkolt terhüket. Aztán tántorogva elindultak, bakancsuk vérben gázolt, holttesteken bukdácsoltak, és vonagló vagy már ernyedten heverő testeken lépkedtek át. A lőporfüst és a vér szagától, a golyók szaggatta, szétnyílt testek és a kiomló belek látványától émelyegve haladtak át a termen.
Amikor az ajtóhoz értek és letántorogtak a lépcsőn a templom kihalt, külső termébe, Nahoot még ezeknek a harcedzett veteránoknak az arcán is megkönnyebbülést látott, hogy végre kiszabadultak a bűzlő kriptából. Nahootnak ez túl sok volt. Még legiszonyúbb rémálmában sem látott ehhez hasonló szörnyűségeket.
Odatámolygott a terem oldalfalához és megkapaszkodott az egyik gyapjú faliszőnyegben; aztán zihálva öklendezni kezdett és szája keserű epével telt meg. Amikor ismét körülnézett, teljesen egyedül volt, csupán egy sebesült szerzetes vonszolta magát felé a kőpadlón, akinek a gerincét lőtték át és megbénult lábai élettelenül siklottak utána, miközben, akár egy csiga, véres csíkot hagyott maga után a köveken.
Nahoot felsikoltott és visszahőkölt a sebesült szerzetestől, majd megpördült és kimenekült a templomból, végigfutott a Nílus-szurdok fölötti oszlopos folyosón a katonák után, akik már a kőlépcsőkön vitték felfelé terhüket. Annyira eszét vesztette az iszonytató rémülettől, hogy még a közeledő helikopter hangját se hallotta, csak akkor, amikor közvetlenül a feje fölött körözött ezüstként csillogó pörgő rotorjával.

Gotthold von Schiller a barakk ajtaja előtt állt Utte Kemperrel, aki egy lépéssel mögötte várakozott. A Jet Ranger pilótája már előre leadta a jelentést rádión, így minden készen állt értékes rakományának fogadására. A helikopter halovány porfelhőt kavart a leszállóhely fölött, amint leereszkedett a földre. Hosszú, kárpitba csomagolt terhe nem fért be a kabinba, ezért a gép talpaihoz erősítették. Amint a talpak földet értek, és a pilóta csökkentette a motor fordulatszámát, Jake Helm egy tucatnyi ember élén nyomban ott termett, hogy meglazítsák a nejlonhevedereket, és leemeljék a nehéz csomagot. Az overallos munkások csapata közös erővel a barakkhoz vitte a sztélét, majd óvatosan bevitték az ajtón. Helm mindvégig mellettük volt és rövid parancsokat osztogatott.
A tanácsteremben már csináltak neki helyet, a hosszú asztalt egészen a falhoz tolták. A sztélét rendkívül óvatosan letették, majd percekkel később Tanus, Egyiptom Nagy Oroszlánjának koporsója is mellé került.
Helm nyersen elküldte az embereket, majd becsukta és bereteszelte mögöttük az ajtót. Csupán négyen maradtak a helyiségben. Nahoot és Helm a sztélé mellett guggolt, készen arra, hogy kicsomagolják a gyapjú faliszőnyegből. Von Schiller Uttéval a sztélé tetejénél állt.
- Kezdhetjük? - kérdezte Helm halkan, miközben von Schiller arcát nézte, mint egy hűséges kutya a gazdáját.
- Óvatosan - figyelmeztette von Schiller fojtott hangon. – Nehogy bármi is megsérüljön. - Homloka verejtékben úszott és az arca nagyon sápadt volt. Utte védelmezőn közelebb lépett hozzá, de von Schiller még csak felé sem nézett. Meredten bámulta a kincset, ami a lába előtt hevert.
Helm kinyitotta a zsebkését és átvágta a csomagolást tartó, bojtos zsinórt. Ahogy ezt von Schiller figyelte, légzése egyre hangosabbá vált. Torkából olyan érdes hang tört elő, mint egy olyan emberéből, aki már a tüdőtágulás utolsó stádiumában van.
- Igen - suttogta rekedten -, így kell ezt csinálni. - Utte Kemper főnöke arcát figyelte. Mindig ilyen volt, amikor valami jelentős tárggyal gyarapította régiségeinek gyűjteményét.
Olyan volt, mintha egy roham, egy komoly szívroham határán lenne, de Utte tudta, hogy a szíve olyan erős, akár egy bivalyé.
Helm most az oszlop csúcsához jött és óvatosan egy kissé behasította az anyagot. Késének hegyét ebbe a hasítékba helyezte, majd lassan, mint egy cipzárat, végighúzta lefelé, az oszlop alja felé. A kés borotvaéles volt, és ahogy az anyag lehullt, feltárult alatta a feliratos kő.
A veríték már patakokban folyt von Schiller bőrén. Álláról nagy csöppekben hullott le keki zubbonyára. Halkan felnyögött, amint meglátta a kőbe vésett hieroglifákat. Utte figyelte, miközben saját izgalma is nőttön-nőtt. Pontosan tudta, hogy mire számíthat, amikor a férfit az érzelmeknek ilyen rohama keríti hatalmába.
- Nézze ezt itt, Herr von Schiller. - Nahoot az obeliszk mellett térdelt és ujjával a törött szárnyú sólyom körvonalait mutatta. - Ez itt Taita, a rabszolga aláírása.
- Eredeti? - kérdezte von Schiller, egy nagyon beteg ember ingerült, sípoló hangján.
- Eredeti. Az életemet teszem rá.
- Még arra is sor kerülhet - figyelmeztette von Schiller. A szeme olyan kemény ragyogással csillogott, akár két halovány zafír.
- Ennek az oszlopnak a feliratait közel négyezer évvel ezelőtt vésték -ismételte meg Nahoot makacsul. - Ez pedig itt a írnok valódi pecsétje. - Könnyedén, gördülékenyen fordítani kezdte a jeleket, miközben arca szinte vallásos eksztázisban égett: - „Anubisz, a sakálfejü, a sírvilág istene mancsában tartja a vért, a zsigereket, a csontokat, a tüdőt és a szívet, melyek különálló részeim. Úgy mozgatja őket, akár a köveket a bao-táblán, végtagjaim számlálóként szolgálnak neki, a fejem pedig a nagy bika a hosszú táblán..."
- Elég! - parancsolta von Schiller. - Erre később is épp elég időnk lesz. Most menjenek. Hagyjanak magamra. Vissza ne jöjjenek, amíg nem küldök magukért.
Nahoot döbbentnek tűnt, ahogy bizonytalanul feltápászkodott. Nem számított rá, hogy diadalának pillanatában ilyen váratlanul elküldik. Helm intett neki, és mindketten sietve a barakk ajtajához mentek.
- Helm - szólt utána rekedten von Schiller -, gondoskodjanak róla, hogy senki ne zavarjon.
- Természetesen, Herr von Schiller. - Kérdő tekintettel pillantott Utte Kemperre.
- Nem - mondta von Schiller. - Ő marad.
A két férfi elhagyta a helyiséget, és Helm gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Utte átment a szobán és ráfordította a kulcsot. Aztán hátát az ajtónak támasztva, hátra dugott kézzel von Schiller felé fordult.
Tömör, hegyes melleit előrenyomta. Mellbimbói tisztán látszottak a vékony pamutblúz alatt, keménnyé merevedtek, akár a márvány.
- A jelmezt? - kérdezte. - Akarja a jelmezt? - Az ő hangja is fátyolos, feszült volt. Legalább annyira élvezte ezt a játékot, mint von Schiller.
Átment a szobán és egy ajtón át eltűnt saját lakrészében. Amint kiment, von Schiller vetkőzni kezdett. Amikor már anyaszült meztelen állt a szoba közepén, ruháit egy sarokba hajigálta és az ajtó felé fordult, melyen át a nő vissza fog térni.
Aztán hirtelen ott állt az ajtóban, és von Schiller felszisszent, ahogy meglátta ezt az átalakulást. Szoros fonatokból álló egyiptomi parókát viselt, azon pedig az ureuszt, egy diadémot a csuklyás kobrafejjel, mely mereven ágaskodott a homloka fölött. A korona eredeti volt, éppoly régi, mint maga az idő - von Schiller ötmillió német márkát fizetett érte.
- Én az ősi, egyiptomi Lostris királynő reinkarnációja vagyok - dorombolta Utte. - A lelkem halhatatlan. A testem ellenáll a múló időnek. - Egy hercegnő sírjából származó arany szandált viselt meg karkötőket és egy pár fülbevalót ugyanabból a sírból. Mind valódi királyi hagyaték.
- Igen. - Von Schiller hangja elfúlt, és az arca olyan sápadt volt, akár a halál.
- Engem semmi sem pusztíthat el. Örökké élek – mondta a nő. Szoknyája áttetsző, sárga selyem volt, melyet drágakövekkel kirakott, aranyból készült öv fogott össze.
- Örökké - ismételte meg von Schiller.
Utte deréktól fölfelé meztelen volt. Hatalmas keblei fehérek voltak, akár a tej. Mindkét kezét a melle alá helyzete.
- Kebleim fiatalok és bársonyosan simák maradtak négyezer éven át - dorombolta. - Felajánlom őket neked.
Utte kilépett az arany szandálból, lába karcsú volt és formás. Sárga szoknyájának hasítékát elől szétnyitotta, és úgy tartotta, hogy alteste látható legyen. Minden mozdulata lassú volt és kiszámított. Ügyes színésznő volt.
- Ez az örök élet ígérete. - Jobb kezét sűrű, mézszínű szeméremszőrzetére tette. - Felajánlom neked.
Von Schiller halkan felnyögött és kipislogta a szemébe csurgó verítéket, miközben mohón figyelte Uttét.
Lassan, buján himbálta csípőjét, akár egy gyűrűiből kitekeredő kobra. Lábát széttette és széttárta combjait. Ujjával kitárta hüvelyét.
- Ez az örökkévalóság kapuja. Megnyitom előtted.
Von Schiller hangosan felnyögött. Akárhányszor is ismételték már el ezt a rítust, mindig hatással volt rá. Mint aki révületbe esett, úgy indult el a nő felé. Teste sovány volt, aszott, akár egy ezeréves múmiáé. Mellkasán a szőr ezüstösen göndörödött, beesett hasa csupa ránc és redő volt, de szeméremszőrzete sűrű és sötét, akár a haja. Hímvesszője hatalmas volt, aránytalanul nagy ahhoz a sovány, öreg testhez képest, melyen himbálódzott. Ahogy a nő lassan közeledett felé, megtelt és a hajlása is megváltozott, a fonnyadt fityma magától elmozdult és feltárult alatta a hatalmas, bíborszínű makk.
- A sztélére - hörögte. - Gyorsan! A kőre.
Utte megfordult és feltérdelt a kőre, miközben válla fölött figyelte, amint a férfi mögé lép. A feneke kerek volt és fehér, akár két strucctojás.

Helm és emberei késő éjszakáig dolgoztak a Pegazus műhelyében, faládákat készítettek, hogy biztonságosan elhelyezhessék bennük a sztélét meg a koporsót. Másnap hajnalban már mindkettő fenn volt az egyik hatalmas teherautón, gumival voltak kipárnázva, és leszíjazták őket a külön e célra készült tartóállványokra.
Saját javaslatára Nahoot a teherautó hátsó részében utazott Addisz-Abebába, ami több mint harmincórás, hosszú és fárasztó utat jelentett. A Pegazus Falconja a repülőtér betonján állt, amikor a poros teherautó kigördült a biztonsági kapun és leparkolt mellette.
Von Schiller és Utte Kemper a társaság helikopterén tették meg az utat. Obeid tábornok is velük volt. Azért jött ki a reptérre, hogy au revoirt mondjon nekik és szerencsés utat kívánjon.
Mialatt a faládákat felpakolták a sugárhajtású gépre, Obeid az ott várakozó vámtiszttel beszélt. Az lepecsételte a két ládányi „Geológiai minta" kiszállítására vonatkozó iratokat, majd diszkréten távozott.
- A rakodást befejeztük, készen állunk, hogy elindítsuk a motorokat, Herr von Schiller - mondta a Pegazus egyenruhás főpilótája és tisztelgett.
Von Schiller kezet fogott Obeiddel és felkapszkodott a lépcsőn. Utte és Nahoot Guddabi követték. Nahoot szeme alatt a karikák még a szokottnál is mélyebbek és sötétebbek voltak. Az utazás már szinte teljesen kimerítette, de a faládákat egy pillanatra sem vesztette volna szem elől.
A Falcon felemelkedett a hegyek fölé a vakító, tiszta égbe és északnak tartott. Néhány pillanattal azután, hogy a pilóta kikapcsolta az övek becsatolására vonatkozó jelzést, Utte Kemper dugta be szép, szőke fejét a pilótafülke ajtaján és a főpilótához fordult: - Herr von Schiller szeretné tudni a várható érkezést.
- Számításaim szerint 21 órakor szállunk le Frankfurtban. Kérem, közölje Herr von Schillerrel, rádión már értesítettem a főirodát, azzal az utasítással, hogy érkezésünkkor a reptéren készen álljon minden a továbbszállításra.
A Falcon a tervezett időnél néhány perccel korábban landolt, majd begördült a cég tulajdonát képező hangárba. Azok a vezető beosztású, a vám- és a bevándorlási hatóságot képviselő tisztviselők, akik várták őket, régi ismerősök, mindig kéznél voltak, ha a Falcon valami különleges szállítmánnyal érkezett. Miután végeztek a formalitásokkal, a Falcon kis bárpultjánál ittak egy snapszot Gotthold von Schillerrel, és közben diszkréten zsebre tették a maguk borítékát, melyeket a kristálypoharak mellett, a bárpulton találtak.
Az éjszaka hátralévő részének javát a hegyek felé vezető úton töltötték. Von Schiller sofőrje végig követte a jeges, kanyargós hegyi úton a fedett Pegazus-teherautót, melyet rakományával együtt egy pillanatra sem tévesztett szem elől. Hajnali ötkor behajtottak a Schloss kőkapuján, ahol is a vadaskertben fél méteres volt a hó. Maga a kastély sötét, kőcsipkés oromzatával és keskeny, csúcsíves ablakaival olyan volt, mintha Bram Stoker regényeiből került volna ide. Mindazonáltal, még ezen a korai órán is az inas és a teljes személyzet kéznél volt, hogy üdvözölje gazdáját.
Herr Reeper, von Schiller gyűjteményének kezelője és legmegbízhatóbb asszisztense is ott várt, készen arra, hogy a két faládát levigyék a páncélterembe. Tiszteletteljes áhítattal emelték ki őket a villás emelővel, majd lementek velük a külön erre a célra beszerelt lifttel.
Amíg kicsomagolták a ládákat, von Schiller visszatért saját lakrészébe, mely az északi toronyban volt. Megfürdött, majd elfogyasztott egy könnyű reggelit, amit kínai szakácsa készített. Amikor végzett, bement felesége hálószobájába. Még gyöngébb volt, még rosszabb állapotban volt, mint mikor utoljára látta. A haja már teljesen fehér, az arca beesett és viaszszínű. Elküldte az ápolónőt és gyöngéden megcsókolta felesége homlokát. A rák lassanként elemészti, de ő volt két fiának anyja, és a maga módján von Schiller még mindig szerette.
Egy órát töltött vele, majd átment saját hálószobájába és aludt négy órát. Az ő korában ennél több alvásra nem volt szüksége, még akkor sem, ha nagyon fáradt volt. A délután közepéig dolgozott Uttéval és két másik titkárnővel, amikor kincstárnoka felszólt a házi telefonon, hogy odalenn a páncélteremben készen állnak.
Von Schiller és Utte együtt mentek le a lifttel, majd amikor az ajtó kinyílt, Herr Keeper és Nahoot várt rájuk. Von Schillernek csak egy pillantást kellett vetnie arcukra és máris látta, hogy mindkettő odáig van az izgalomtól, alig várják, hogy elújságolhassák híreiket.
- Elkészültek a röntgenfelvételek? - kérdezte von Schiller, miközben végigsietett a páncélterembe vezető, föld alatti folyosón.
- Az asszisztensek elkészültek - mondta neki Reeper. Kitűnő munkát végeztek. A lemezek igazán csodálatosak. Ja, wunderbar!
Von Schiller alapítványa tartotta fenn a klinikát, így bármilyen kívánsága volt, azt királyi parancsként kezelték. Az igazgató leküldte legmodernebb, hordozható röntgenkészülékét és két asszisztenst, hogy elkészítsék a felvételeket Harrab úr múmiájáról, meg az egyik vezető radiológust, hogy értelmezze azokat.
Reeper behelyezte műanyag kártyáját a páncélterem acélajtajának zárjába, és az ajtó halk, pneumatikus szisszenéssel kinyílt. Mind félreálltak, hogy von Schiller léphessen be elsőként. Von Schiller egy pillanatra megállt az ajtóban, és körülpillantott a hatalmas páncélteremben. Ez az élvezet sosem tompult. Épp ellenkezőleg, mintha egyre erősebbé vált volna, valahányszor belépett.
A falak két méter magasan acélból és betonból épültek, és fel volt szerelve az összes elektronikus védelmi berendezéssel, amit emberi elme valaha is kiötlött. De ebből semmi sem látszott, amikor végignézett a lágy fénnyel megvilágított, elegánsan berendezett, fő kiállító termen. A belső teret Európa legkiválóbb belsőépítészei tervezték és alakították ki. Az uralkodó szín a kék volt. A gyűjtemény minden egyes darabja külön tárlókban volt elhelyezve, úgy, hogy a lehető legjobb oldalát mutassa.
Az éjszínkék bársonypárnákon mindenütt arany és drágakövek ragyogtak. Rafináltan elrejtett spotlámpák fénye világította meg a fényesen csillogó alabástromot és követ meg a ragyogó elefántcsontot és obszidiánt. Csodálatos szobrok álltak itt. E teremben összegyűlt az ősi istenek panteonja: Thot, Anubisz, Hápi, Szét és a dicső háromság, Ozirisz, Ízisz és a fiú, Hórusz. Kifürkészhetetlen szemük most is éppúgy pillantott a világra, miként végignézték a korábban elvonuló korok hosszú menetét.
Ideiglenes talpazatán, a terem közepén, a legfontosabb helyen állt e rendkívüli gyűjtemény legújabb darabja, Taita magas, kecses kő testamentuma. Von Schiller megállt mellette és megcirógatta a simára csiszolt követ, mielőtt továbbment volna a másik terembe.
Itt feküdt két bakon Tanus, Harrab úr koporsója. Egy fehér köpenyes radiológusnő téblábolt hátulról megvilágított táblája előtt, melyre a röntgenfelvételeket csíptették. Von Schiller egyenesen ehhez a táblához ment, és a rajtuk lévő, foltokkal teli képeket vizsgálgatta. A fakoporsó körvonalain belül tisztán látszott a mellén keresztbe tett kézzel fekvő emberi alak. Ez emlékeztette őt egy középkori katedrálisban lévő szarkofág tetejére vésett, régi lovag képmására.
- Mit tud nekem mondani a testről? - kérdezte a radiológust, anélkül hogy ránézett volna.
- Férfi - mondta a nő határozottan. - Jócskán középkorú. Halálakor ötven fölött és hatvanöt alatt volt. Kis termetű. Minden jelenlévő arca megrándult és von Schillerre néztek. Úgy tűnt, mintha nem vette volna észre ezt a kirívó megjegyzést. - Öt foga hiányzik. Egy felső frontfog, egy szemfog és három zápfog. A bölcsességfogak nem törtek át. A megmaradt fogak zöme erősen szuvas. Krónikus bilharciafertőzés jelei jól láthatók. Feltehetőleg kisgyermekkorban gyermekbénuláson esett át, bal lábán sorvadás. - A radiológusnő öt percen át sorolta megállapításait, majd így fejezte be: - A halál feltehető oka egy szúrt seb a mellkas jobb felső részén. Dárda vagy nyíl. A bemeneti szög alapján arra következtetek, hogy a dárda vagy a nyíl hegye átdöfte a jobb oldali tüdőt.
- Van még valami? - kérdezte von Schiller, amikor a nő elhallgatott. A radiológus habozott, majd folytatta.
- Herr von Schiller, nyilván emlékszik rá, hogy már jó néhány múmiát vizsgáltam meg önnek. Ebben az esetben a bemetszéseket, melyeken át a zsigereket eltávolították, úgy tűnik, sokkal szakszerűbben, sokkal szebben végezték el, mint a többi holttesten. Úgy tűnik, hogy a beavatkozást végző egyén tanult orvos volt.
- Köszönöm. - Von Schiller most Nahoot felé fordult. Van valami, amit hozzá akar tenni ezen a ponton?
- Csupán annyit, hogy ez a leírás nem egyezik meg azzal, amit a hetedik tekercs halála időpontjában Tanusról, Harrab úrról ad.
- Amennyiben?
- Tanus magas volt. Sokkal fiatalabb. Nézze a koporsóban lévő portrékat.
- Folytassa - szólította fel von Schiller.
Nahoot odalépett a röntgenfelvételekhez és rámutatott több tömör, sötét tárgyra, melyek a testet díszítették. Mindnek tisztán látszottak a körvonalai.
- Ékszerek - mondta. - Amulettek. Karkötők. Melldíszek. Több nyaklánc. Gyűrűk, fülbevalók. De ami a leglényegesebb Nahoot a halott homlokát övező, sötét körre mutatott -, az ureusz korona. A szent kígyó körvonalai egészen tisztán felismerhetők a kötés alatt.
- Mit akar ez jelenteni? - Von Schiller döbbent volt.
- Ez nem egy közember, még csak nem is egy nemes holtteste. Túl nagy a díszítmények száma. De mind közt a legjelentősebb az ureusz korona. Ezt csakis a királyi család viselte. Úgy hiszem, hogy ez itt egy királyi múmia.
- Lehetetlen - csattant fel von Schiller. - Nézze meg a koporsón lévő feliratot. Meg azokat, amiket a sír falára festettek. Világos, hogy ez itt egy egyiptomi hadvezér múmiája.
- Ezzel kapcsolatban van itt valami, Herr von Schiller. Van egy lehetséges magyarázat. A könyvben, amit egy angol írt meg, és a címe A folyó istene, van egy érdekes gondolat, miszerint Taita, a rabszolga kicserélte a két múmiát, Mamose fáraóét és jó barátjáét, Tanusét.
- Miféle földi oka lehetett erre? - Von Schiller kétkedőnek tűnt.
- Nem földi, hanem spirituális, természetfölötti oka volt rá. Taita azt akarta, hogy a túlvilágon barátja használhassa és birtokolja a fáraó minden kincsét. Ez volt az utolsó, legvégső ajándéka barátjának.
- És maga ezt elhiszi?
- Nem mondom, hogy nem hiszem. Van még egy tény, mely úgy tűnik, alátámasztja ezt a teóriát. A röntgenfelvételek alapján eléggé nyilvánvaló, hogy a koporsó túl nagy a benne lévő testnek. Számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy ezt egy nagyobb embernek készítették. Igen, Herr von Schiller, én úgy hiszem, hogy rendkívüli esélyünk van rá, hogy ez itt egy királyi múmia.
Von Schiller arca hamuszürkévé vált, miközben hallgatta. Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, és a hangja rekedt, fojtott volt, amikor megkérdezte:
- Egy királyi múmia?
- Nagy a valószínűsége.
Von Schiller lassan közeledett a bakon álló, lezárt koporsóhoz, majd meredten nézte a halott portréját a koporsó tetején.
- Mamose arany ureusza. A fáraó személyes ékszerei. Reszketett a keze, ahogy a koporsó tetejére tette. - Ha ez így van, akkor ez a lelet még legmerészebb reményeinket is túlszárnyalja.
Von Schiller nagy levegőt vett, hogy kissé lecsillapítsa magát. - Nyissák ki a koporsót. Csomagolják ki Mamose fáraó múmiáját.
Ez aprólékos, fáradságos munka volt. Nahoot sokszor végzett már ilyen feladatot, de soha nem egy ilyen illusztris személyiség, egy egyiptomi fáraó földi maradványain.
Nahootnak először meg kellett állapítania, hogy hol vannak a koporsófedél illeszkedési pontjai a festék alatt. Amikor ezzel megvolt, lekapirgálhatta az ősi fénymázt és ragasztót, ami a fedelet a helyén tartotta. Nagyon óvatosan kellett dolgoznia, hogy a lehető legkisebb kárt okozza: maga a törékeny koporsó is felbecsülhetetlen érték volt. Ez a munka két teljes napot vett igénybe.
Amikor a koporsófedél már szabad volt és készen álltak rá, hogy leemeljék, Nahoot üzent von Schillernek, aki végrehajtó-bizottsági ülést tartott fiaival és a társaság többi igazgatójával odafönn a könyvtárban. Von Schiller nem volt hajlandó bemenni a városba erre az ülésre: egyszerűen nem bírta ki, hogy távol legyen legújabb kincsétől. Amint megkapta Nahoot üzenetét, nyomban elnapolta az ülést a következő hétfőig, és igazgatóit meg utódait minden teketória nélkül elküldte. Ezután, anélkül, hogy kikísérte volna őket várakozó limuzinjaikhoz, nyomban lesietett a páncélterembe.
Nahoot és Keeper egy könnyű állványzatot szerelt a koporsó fölé, melyről két csigasor csüngött alá. Amint von Schiller belépett a páncélterembe, Keeper elküldte asszisztenseit. Csupán ők hárman lesznek szemtanúi a koporsó felnyitásának.
Keeper a koporsó fejrészéhez állította von Schiller szőnyeggel borított rönkjét, hogy miközben ők dolgoznak, von Schiller már beláthasson a koporsóba. Az öregember erről a magaslatról bólintott oda nekik, hogy elkezdhetik. A két csiga kerekei kattogtak, hol az egyik, hol a másik, ahogy Keeper és Nahoot finoman húzták a kötelet. Halk reccsenés, majd a hasadó fa hangja hallatszott, amire von Schiller arca összerándult.
- Ez csak a ragasztó maradéka, ami még tartotta a fedelet – nyugtatta meg Nahoot.
- Folytassák! - utasította őket von Schiller, mire újabb tizenöt centivel megemelték a tetőt, míg végül ott függött a levegőben a koporsó fölött. Az állványzat nejlongörgőkön állt, mely simán gurult a mozaikpadlón. A koporsótetővel együtt elgurították az útból az egészet.
Von Schiller bekémlelt a nyitott koporsóba. Arca döbbentté vált. Arra számított, hogy egy szépen bepólyált emberi alakot lát majd, amint ott fekszik nyugodtan a hagyományos temetkezési pózban. Ehelyett a koporsó belseje tele volt tömve összevissza hányt vászonkötéssel, ami a testet teljes egészében eltakarta a szeme elől.
- Mi a fene... - kiáltott fel von Schiller döbbenten. Kezét kinyújtotta, hogy kivegyen egy maréknyit ebből a régi, elszíneződött pólyából, de Nahoot megállította.
- Ne! Ne nyúljon hozzá - kiáltotta izgatottan, majd nyomban bocsánatot kért. - Elnézést, Herr von Schiller, de ez fantasztikus. Ez erősen alátámasztja azt a teóriát, hogy a holttesteket kicserélték. Azt hiszem, előbb tanulmányoznunk kéne, mielőtt tovább folytatnánk a kigöngyölést. Természetesen az ön engedélyével, Herr von Schiller.
Von Schiller habozott. Izgatott volt, hogy minél előbb megtudja, mi van ezek alatt az ócska, régi rongyok alatt, de rájött, hogy fontos most az óvatosság és a körültekintés. Egyetlen elsietett mozdulat helyrehozhatatlan kárt okozhat. Felegyenesedett és lelépett rönkjéről.
- Helyes - dünnyögte. Sötétkék, kétsoros zakójának szivarzsebéből előhúzott egy zsebkendőt, és letörölte az arcáról az erősen gyöngyöző verítéket. A hangja reszketett, amikor megkérdezte: - Lehetséges? Lehet, hogy ez maga Mamose?
Ahogy zsebkendőjét nadrágja zsebébe dugta, kissé csodálkozva vette észre, hogy fájdalmas merevedése van. Zsebében lévő kezével elhelyezte, hogy hasához simuljon. - Vegyék ki azt a szabadon lévő pólyát!
- Ha megengedi, Herr von Schiller, először fényképeznünk kéne - javasolta Keeper tapintatosan.
- Természetesen - egyezett bele nyomban von Schiller. Mi tudósok vagyunk, régészek, nem közönséges fosztogatók. Készítsék el a fényképeket.
Lassan dolgoztak, és von Schillernek ez a késlekedés tantaluszi kínokat okozott. Idelenn a páncélteremben az ember nem érzékelte az idő múlását, de amikor az immáron ingujjra vetkőzött von Schiller arany karórájára pillantott, döbbenten látta, hogy közben beesteledett, és már kilenc óra is elmúlt. Levette nyakkendőjét és a zakója mellé hajította a padra, majd ismét a munkára összpontosított.
Az ősi kötések tömege alól fokozatosan előbukkant egy emberi test alakja, de már éjfél is elmúlt, mire Nahoot a rendetlenül behajigált régi anyag utolsó kis csomóját is lefosztotta a múmia törzséről. Pislogtak, ahogy megcsillant az arany, mely épp csak látható volt a pólya egyenletes rétegei alatt, amit aprólékos gonddal, gyakorlott kézzel tekertek a holttestre a balzsamozók.
- Eredetileg természetesen még több masszív külső koporsónak is lennie kellene. Ezek azonban hiányoznak, csakúgy, mint a maszk. Azok nyilván az eredeti szarkofágban vannak és Tanus testét takarják a még feltárásra váró királyi sírban. Nekünk itt csupán a királyi múmia belső pólyája és díszei maradtak.
Hosszú csipeszekkel nekilátott, hogy legöngyölje a pólya felső rétegét, miközben von Schiller a rönkjén állt, dünnyögött és türelmetlenül toporgott.
- Mamose királyi házának melldísze - suttogta tiszteletteljes áhítattal Nahoot. A hatalmas ékszer tündöklőn az ívlámpák fénye alatt. Csak úgy vakított a kék lazúrkő, a vörös kalcedon és az arany, mely befedte a múmia egész mellkasát. A központi motívum egy repülő keselyű volt, mely szélesre tárt szárnyakkal tört a magasba és karmai közt tartotta a király arany kartusát. Csodás mestermunka volt, és maga a kompozíció lenyűgöző.
- Most már semmi kétség - suttogta von Schiller. - A kartus bizonyítja a test kilétét.
Következő lépésként a király kezét göngyölték ki, melyet a hatalmas melldísz fölött kulcsoltak össze. Hosszú, finom ujjai voltak és mind tele sok-sok csodálatos gyűrűvel. Halott kezével fogta hatalmának jelképeit, a jogart meg a korbácsot, és amikor ezeket meglátták, Nahoot ujjongani kezdett.
- A királyság jelképei. Újabb bizonyíték arra, hogy ez Mamose, a nyolcadik, az ősi Egyiptom Felső- és Alsó-királyságának uralkodója.
Ekkor odalépett a király még bepólyált fejéhez, de von Schiller megállította. - Azt hagyja utoljára! - parancsolta. - Még nem készültem fel rá, hogy a fáraó arcára nézzek.
Így aztán Nahoot és Keeper figyelmüket a király testének alsó része felé fordították. Ahogy rétegenként emelték le róla a pólyát, úgy került elő egymás után az amulettek tömege, melyeket a balzsamozók helyeztek el a pólya alatt, hogy varázserejükkel megvédelmezzék a halottat. Volt köztük arany, faragott drágakő és ragyogó színekben pompázó kerámia, a formája mindnek csodálatos - ott volt a levegő minden madara, a föld minden teremtménye és a Nílus vizeinek minden hala. Egyenként, in situ fényképezték le az amuletteket, mielőtt kiszabadították és a munkaasztalon lévő tálcán a megfelelő számozású rekeszbe helyezték.
A fáraó lába éppoly kicsi és finom volt, mint a keze, és minden egyes lábujja drágaköves gyűrűkkel volt tele. Most már csak a feje volt elfedve, és mindkét férfi kérdő tekintettel fordult Von Schiller felé. - Már nagyon késő van, Herr von Schiller - mondta Keeper -, ha esetleg szeretne már lepihenni...
- Folytassák! - hangzott a nyers utasítás, így aztán két oldalról a múmia fejéhez léptek, míg von Schiller továbbra is ott állt közöttük az emelvényen.
A király arca fokozatosan, négyezer év múltán először tárult fel a világ előtt. Vékony szálú, ritkás haja még mindig vörös volt a hennától, amivel még élete során festették be. Illatos gyantával kezelt bőre most is oly feszes volt, akár a csiszolt borostyán. Az orra vékony volt és horgas. Ajkai puha, szinte álmodozó mosolyra húzódtak, így jól látszott az az űr is, melyet hiányzó frontfoga hagyott.
A gyanta rátapadt szempillájára is, így olyan volt, mintha könnyektől volna nedves, és szemhéja csak félig volt lecsukva. Úgy tűnt, mintha még mindig ott ragyogna benne az élet, és csak amikor von Schiller közelebb hajolt, akkor döbbent rá, hogy az ősi szemüregben azok a porcelánkorongok csillogtak, melyeket a balzsamozás során helyeztek az üresen tátongó szemgödrökbe.
A fáraó homlokán ott volt a szent ureusz korona. A kobrafejnek még most is tökéletes volt minden része. A lágy fém nem kopott meg, nem volt rajta egy horzsolás sem. A kígyó hátrahajló méregfogai hegyesek voltak, és hosszú, villás nyelve ott tekergett köztük. Szemei csillogó, kék üvegből készültek. A csuklyás mérges kígyó alatt egy aranylemezre volt rávésve Mamose királyi kartusa.
- Kérem azt a koronát! - Von Schiller hangja fojtott volt a szenvedélytől. - Vegyék le, hogy a kezembe vehessem!
- Lehet, hogy nem tudjuk levenni anélkül, hogy megsértenénk a királyi múmia fejét - tiltakozott Nahoot.
- Ne vitatkozzon velem! Tegye, amit mondtam!
- Máris, Herr von Schiller - adta meg magát Nahoot. De időbe telik, míg sikerül kiszabadítani. Ha Herr von Schiller most szeretne lepihenni, majd informáljuk, amint sikerült meglazítani a koronát, és készen állunk, hogy leemeljük önnek.
Az arany diadém erősen hozzátapadt a király homlokának gyantával átivódott bőréhez. Ahhoz, hogy le tudják venni, Nahootnak és Reepernek előbb ki kellett emelniük a testet a koporsóból, majd ráfektették arra a rozsdamentes acél halotti ágyra, mely a király testére várt. Aztán egy külön erre a célra készített oldószerrel meg kellett lágyítani, majd eltávolítani a gyantát. Ez a művelet pontosan olyan hosszadalmas volt, miként azt Nahoot előre megmondta, de végül sikerrel jártak.
Az arany ureuszt, akárha koronázásra készítenék elő, egy kék bársonypárnára helyezték. A páncélterem fő helyiségében letompították a fényeket és úgy rendezték, hogy mindössze egyetlen spotlámpa fénye világítsa meg a koronát. Ezután mindketten felmentek, hogy szóljanak von Schillernek.
Nem hagyta, hogy a két régész is vele tartson, amikor visszament a páncélterembe, hogy megtekintse a koronát. Csak Utte Kemper volt vele, amikor kinyitotta a páncélterem páncélajtaját és a súlyos ajtó nesztelenül kinyílt.
Ahogy beléptek a páncélterembe, von Schiller szeme nyomban megakadt a bársonypárnán csillogó koronán.
Azonnal asztmatikusán sípolni kezdett, megragadta Utte kezét, majd úgy megszorította, hogy a nő ízületei belereccsentek, és felnyögött a fájdalomtól. De ez a fájdalom felizgatta. Von Schiller levetkőztette, majd a fejére tette a koronát, és meztelenül befektette a nyitott koporsóba.
- Én vagyok az élet ígérete - suttogta Utte az ősi koporsóból. - Enyém a halhatatlanság fénylő arca.
Von Schiller nem nyúlt hozzá. Ott állt meztelenül a koporsó fölött, és szenvedélytől duzzadó pénisze úgy meredezett hasa alatt, mintha külön, önálló életet élne.
Utte lassan végigcsúsztatta kezét saját testén, majd, ahogy vénuszdombjához ért, ünnepélyesen kántálta: - Örökké élj!
Mamose koronájának csodás hatása minden kétséget kizáróan bebizonyosodott. Gotthold von Schillerre eddig még soha nem hatott így semmi. Utte szavai nyomán ugyanis péniszének bíborló makkja magától kitört, spermájának ezüstösen csillogó folyama kicsordult és Utte lágy, fehér hasára freccsent.
Utte Kemper háta megemelkedett a nyitott koporsóban és saját orgazmusának kéjes szenvedélyétől vonaglott.

Royannak úgy tűnt, mintha nem néhány hétig, hanem éveken át távol lett volna Egyiptomtól. Csak most döbbent rá, hogy mennyire hiányoztak neki a város zsúfolt, nyüzsgő utcái, a bazár csodás illatai, az ételek és a fűszerek finom szaga meg a müezzinek hangos kiáltása, amint imára szólítják a hívőket a mecsetek csipkés tornyaiból.
Azon az első reggelen, amikor elhagyta gizai lakását, még sötét volt, és mivel sérült térde még mindig duzzadt volt és fájt, botjára támaszkodva bicegett végig a Nílus-parton. Figyelte, ahogy a hajnal arany és rézszín ösvényeket vág a folyó vizén és lángba borítja a felukkák háromszögletű vitorláit.
Ez egy egészen más Nílus volt, mint az, amit Etiópiában ismert meg. Ez nem az Abbai, hanem az igazi Nílus. Itt szélesebb volt, lassabb, és iszapszagát ismerte, szerette. Ez volt az ő folyója és az ő földje. Úgy érezte, elszántsága, hogy megtegye, amiért hazajött, most még erősebbé vált. Kételyei elcsitultak, lelkiismerete megnyugodott. Ahogy elfordult a folyótól, erősnek érezte magát, és biztos volt önmagában, meg abban, amit meg kell tennie.
Felkereste Duraid családját. Meg kellett magyaráznia nekik váratlan távozását és érthetetlenül hosszú távollétét. Sógora először hűvös és merev volt vele, de miután a felesége sírni kezdett és megölelte Royant, majd a gyerekek is mind körbe vették - mindig is ő volt kedvenc ammahjuk -, ő is megenyhült, sőt annyira megengesztelődött, hogy felajánlotta neki, kocsival kiviszi az oázisba. Amikor Royan elmagyarázta, hogy egyedül akar lenni, amikor felkeresi a temetőt, már annyira felengedett, hogy imádott Citroenjét is kölcsönadta neki.
Ahogy ott állt Duraid sírja mellett, orrában érezte a sivatag illatát és a forró fuvallat ott motozott a hajában. Duraid szerette a sivatagot. Royan örült neki, hogy itt pihen, és mostantól már mindig ilyen közel lehet hozzá. A sírkő egyszerű volt és hagyományos: csupán a neve és az évszámok álltak a kereszt vonala alatt. Letérdelt a sír mellé és egy kicsit rendbe szedte, kicserélte az elfonnyadt, száraz virágcsokrokat azokra, amelyeket Kairóból hozott magával.
Aztán sokáig üldögélt mellette csöndesen. Nem mondott előre kitervelt beszédet, csak gondolatban járta végig azt a sok szép, csöndes pillanatot, amit együtt töltöttek el. Emlékezett férje kedvességére, megértésére és arra a biztonságra, melegségre, amit szeretete adott. Bántotta, hogy ő ezt sosem tudta ily mértékben viszonozni, de tudta, hogy ezt Duraid elfogadta és megértette.
Royan remélte, hogy azt is megértette, miért jött most vissza ide. Ez volt az elválás. Azért jött, hogy elbúcsúzzon tőle. Meggyászolta, és bár mindig emlékezni fog rá, örökre benne marad, mégis eljött az ideje, hogy továbblépjen. Itt volt az ideje, hogy Duraid elengedje őt. Amikor végül kijött a temetőből, úgy ment el, hogy vissza se nézett.
A hosszabb úton ment, a tó déli partján, hogy ne kelljen elhaladnia a kiégett villa mellett; nem akarta, hogy bármi is emlékeztesse annak az éjszakának az iszonyatára, amelyen Duraid meghalt, így aztán már besötétedett, mire visszaért a városba, és a család egészen megkönnyebbült, amikor végre megjelent. Sógora háromszor is körbejárta a Citroent, hogy ellenőrizze, nem sérült-e meg valahol a festés, és csak ezután kísérte be a házba, ahol a felesége lakomával várta őket.
Atalan Abou Sin, a miniszter, akivel Royan feltétlenül találkozni akart, nem tartózkodott Kairóban, hivatalos látogatáson volt Párizsban, így aztán három napot kellett várnia visszatértéig, amit jórészt a múzeumban töltött, mivel tudta, hogy Nahoot Guddabi nincs Kairóban, ezért aztán biztonságban érezte magát. A múzeumban sok barátja volt, akik örültek, hogy újra látják és elmeséltek neki mindent, ami távolléte alatt történt.
Ideje többi részét a múzeum olvasótermében töltötte, ahol ismét átnézte a Taita-tekercsekről készült mikrofilmet, hátha talál valamit, ami korábban elkerülte a figyelmét. Volt egy rész a második tekercsen, amit alaposan átolvasott és részletesen kijegyzetelt. Most, miután az a lehetőség, hogy Mamose fáraó sírját érintetlenül találja, hihetővé és valóságossá vált, felcsigázta érdeklődését, hogy mit találhat a sírban.
A második tekercsnek arra a részére összpontosított, melyben Taita, az írnok beszámol arról, miként kereste fel a fáraó a holtak városának műhelyeit, ahol temetkezési kincseit készítették és halmozták fel a hatalmas templom falai közt, melyet saját balzsamozására építtetett. Taita szerint egyenként látogatták végig a műhelyeket, először a fegyvertárat, ahol a csaták és a vadászatok felszereléseit gyűjtötték össze, majd a bútorkészítő műhelyt, melyben a legfinomabb kézművesremekek készültek. A szobrászok termében Taita leírja, miként dolgoznak az istenek szobrain és hogyan készülnek magának a királynak életnagyságú másai, melyek élete különböző tevékenységei közepette örökítik meg, hogy majdan ott sorakozzanak azon a hosszú, kövezett úton, mely a holtak városából a Királyok Völgyében lévő sírhoz vezet. Ebben a műhelyben a kőfaragók javában dolgoztak a hatalmas gránitszarkofágon is, mely az idők végezetéig nyújt majd otthont a király múmiájának. Mindazonáltal, Taita későbbi beszámolói alapján, kincseinek ezt a részét tekintve a történelem csúf tréfát űzött Mamose fáraóval, mivel ezeket a súlyos, ormótlanul nagy köveket hátra kellett hagyniuk a Királyok Völgyében, amikor az egyiptomiaknak a hazájukat lerohanó, elözönlő hikszoszok elől menekülniük kellett, és ők a Níluson délnek indultak a Kúsnak nevezett földre.
Ahogy Royan figyelmét arra a beszámolóra fordította, amit az írnok az aranyművesek terméről adott, erősen mellbe vágta a kifejezés, amit a fáraó arany halotti maszkjának leírásakor használt. „Ez volt a csúcs, e művészeti ág alkotásainak tetőpontja. Az eljövendő korok egy napon majd megcsodálhatják tündöklő ragyogását." Royan álmodozva pillantott fel a mikrofilmről és azon tűnődött, vajon nem tekinthetők-e próféciának az ősi írnok szavai. Lehet, hogy neki szánja a sors, hogy egyike lehessen azoknak, akik megcsodálhatják az arany halotti maszk tündöklő ragyogását? Lehet, hogy ő lesz az, aki közel négyezer év múltán elsőként tekint rá? Vajon megérintheti ezt a csodát, kezébe veheti, hogy végül azt tegye vele, amit a lelkiismerete diktál?
Taita beszámolóját olvasva Royan átélte az ősi szenvedést és mélyen együttérzett azokkal az emberekkel, akik akkor éltek. Végső soron ezek az emberek - időben bármily távol is legyenek tőle - az ő népe, ők az ősei. Kopt egyiptomiként egyenes leszármazottuk volt. Talán épp ez az empátia volt a legfőbb oka annak, amiért már gyerekként elhatározta, életét annak szenteli, hogy e régmúlt idők embereit és életüket tanulmányozza.
Ettől függetlenül, bőven akadt még más gondolkodnivalója is ez alatt az idő alatt, amíg Atalan Abou Sin visszatértére várt. Többek között tisztáznia kellett magában Nicholas Quenton-Harper iránti érzéseit is. Amióta felkereste a kis oázisbeli temetőt és megbékélt Duraid emlékével, Nicholasszal kapcsolatos gondolatai új irányt vettek és más hangsúlyt kaptak. Oly sok mindenben volt még bizonytalan, és oly sok nehéz döntést kellett még meghoznia. Képtelenség volt eleget tenni minden tervének és vágyának anélkül, hogy ne kelljen feláldoznia érte valami mást, ami legalább oly fontos lett volna a számára.
Amikor végre elérkezett az időpont, hogy Atalan fogadta, nagyon nehezen szánta rá magát, hogy elmenjen hozzá. Mint valami holdkóros, úgy bicegett át a bazáron, miközben botjával óvta sérült térdét és szinte nem is hallotta a portékáikat kínáló kereskedők kiáltozását. Bőrszíne és európai öltözéke alapján azt hitték róla, hogy turista.
Olyan sokáig habozott, vajon megtegye-e ezt a visszavonhatatlan lépést, hogy majd egy órát késett. Szerencsére ez itt Egyiptom volt, és Atalan arab, aki az időnek nem tulajdonít akkora jelentőséget, mint Royannak az a része, amely a nyugati világból származott.
A miniszter szokás szerint most is előzékeny volt és kedves. Ma, saját irodájának meghittségében kényelmesen öltözött, fehér disdasát viselt, és a fején a hagyományos fejkendőt. Meleg kézfogással üdvözölte Royant. Ha Londonban lettek volna, akkor talán még az arcát is megcsókolja, de itt Keleten az ilyesmi elképzelhetetlen, itt egy férfi a saját feleségén kívül más nőt nem csókol meg, és a feleségét is csak otthonukban, akkor, amikor egymaguk vannak.
Átvezette Royant külön fogadószobájába, miközben titkára apró csészékben sűrű feketekávét szolgált fel neki, majd továbbra is ott maradt, hogy megőrizze a beszélgetés illendőségét. Néhány kedveskedő bók és a kötelező udvarias beszélgetés után, Royan végre kerülő úton, burkoltan rátérhetett jövetele fő céljára.
- Az elmúlt néhány napot zömében a múzeumban töltöttem, dolgoztam az olvasóteremben. Közben találkoztam néhány régi kollégámmal, és döbbenten hallottam, hogy Nahoot visszavonta jelentkezését, nem pályázza meg az igazgatói posztot.
Atalan felsóhajtott: - Az unokaöcsém időnként rendkívül önfejű. Az állás az övé volt, de az utolsó pillanatban azzal jött ide hozzám, hogy felajánlottak neki egy állást Németországban. Én megpróbáltam lebeszélni. Elmondtam neki, hogy számára, aki a Nílus völgyében nőtt fel, nem lesz valami kellemes az északi klíma. Aztán elmondtam neki, hogy oly sok minden van az életben, mint például a haza meg a család, amit pénzzel sosem lehet pótolni. De... - és Atalan kifejezésteljes mozdulattal tárta szét a kezét.
- Akkor most kit választott az igazgatói poszt betöltésére? - kérdezte Royan olyan ártatlansággal, ami a minisztert nem tévesztette meg.
- Még állandó jellegű kinevezés nem született. Most, hogy Nahoot visszalépett, nincs senki, aki erre az állásra automatikusan szóba jöhet. Lehet, hogy kénytelenek leszünk nemzetközi pályázatot kiírni. Ami engem illet, nagyon elszomorítana, ha egy külföldi kapná meg, bármily magasan képzett legyen is.
- Kegyelmes uram, beszélhetnénk négyszemközt? - kérdezte Royan és jelentőségteljesen az ajtóban tébláboló titkár felé pillantott. Atalan egy pillanatig habozott.
- Természetesen. - Intett titkárának, hogy hagyja el a szobát, majd, miután a férfi kiment és becsukta maga mögött az ajtót, Royan felé hajolt és hangját halkabbra fogta. - Mi az, amit szeretne megbeszélni velem, kedves hölgyem?
Royan egy óra múlva távozott. A miniszter egészen az irodája előtti liftajtóig kísérte.
Ahogy kezet fogott Royannal, hangja halk volt és mézédes: - Akkor hamarosan találkozunk, insallah.
Amikor az egyiptomi légitársaság járata leszállt Heathrow-n, és Royan az érkezési csarnokból kilépve beállt a taxira várakozók sorába, úgy érezte, mintha Kairóhoz képest itt legalább tizenöt fokkal hidegebb lett volna. Vonata késő délután egy borongós, ködös, hideg Yorkba érkezett. Az állomásról felhívta a számot, amit Nicholas adott meg neki.
- Te bolond lány - szidta Nicholas. - Miért nem tudattad velem, hogy már úton vagy? Elmentem volna érted a reptérre.
Royant meglepte, mennyire örül, hogy ismét láthatja a férfit, és mennyire hiányzott neki, miközben figyelte, ahogy Nicholas kiszáll a Range Roverből és hosszú lábain nagy léptekkel elindul felé. Hajadonfőtt volt és világosan látszott, hogy legutóbbi találkozásuk óta még nem sikerült kibékülnie a borbéllyal. Sötét haja borzas, szélfútta volt, halántékának ezüstös tincsei a fülére omlottak.
- Hogy van a térded? - üdvözölte Royant. - Még mindig vinni kell téged?
- Most már sokkal jobb. Lassanként itt az ideje, hogy a botot elhajítsam. - Hirtelen vágyat érzett rá, hogy karjával átölelje a férfi nyakát, de aztán, az utolsó pillanatban mégis visszafogta magát, és csupán hideg, rózsásbarna arcát nyújtotta csókra. Nicholasnak jó szaga volt - bőr és valami fűszeres, borotválkozás utáni szer keveréke, az eleven férfiasság illata.
A kocsiban Nicholas még egy pillanatig késlekedett, mielőtt beindította volna a motort, és az utcáról beáradó fényben Royan arcát tanulmányozta.
- Rettentő elégedettnek tűnik magával, hölgyem. Mint a macska, aki tejszínbe pottyant.
- Egyszerűen csak jó volt látni a régi barátokat - mosolygott Royan -, de azt el kell ismernem, hogy Kairó mindig feldob.
- Vacsora az nincs. Arra gondoltam, hogy megállunk egy pubnál. Mit szólnál egy marhahússal töltött vesepudinghoz?
- Szeretném meglátogatni anyámat. Olyan lelkiismeretfurdalásom van. Még azt sem tudom, hogyan gyógyul a lába.
- Tegnapelőtt beugrottam hozzá. Jól van. Imádja az új kiskutyát. Képzeld csak el, úgy hívja, hogy Taita!
- Igazán kedves vagy - úgy értem, hogy vetted a fáradságot és meglátogattad.
- Kedvelem anyádat. Ő egyike még a régi, jó embereknek. Manapság már nemigen teremnek ilyenek. Azt javaslom, hogy kapjunk be valamit, aztán fogunk egy üveg Laphroaig-t és elmegyünk hozzá.
Már elmúlt éjfél, mire kiléptek Georgina házából. Keményen igazságot szolgáltatott annak a maláta-whiskynek, amit Nicholas vitt neki, és most a konyhaajtóban állva intett búcsút nekik, miközben új kiskutyáját dús keblére szorítva, kissé imbolyogva állt begipszelt lábán.
- Rossz hatással vagy anyámra - mondta neki Royan.
- Ki van rossz hatással, kire? - tiltakozott Nicholas. – Egyik-másik viccétől bizony még a Stilton is sötétebbé válik.
- Hagynod kellett volna, hogy vele maradjak.
- Ott van neki Taita társaságnak. Arról nem is szólva, hogy most nekem van szükségem rá, hogy kéznél legyél. Még rengeteg munka vár ránk. Alig várom, hogy megmutathassam, mit végeztem, mialatt te Egyiptomban kódorogtál.
Quenton Park gondnoka előkészítette Royannak a hálószobát a yorki székesegyház mögött megbúvó lakásban.
Ahogy Nicholas felvitte táskáit a lépcsőn, a második fordulóban lévő hálószoba ajtaja mögül hangos horkolás hallatszott, és Royan kérdőn nézett rá.
- Árkász Webb - mondta Nicholas. - A csapat legújabb tagja. A saját mérnökünk. Holnap majd megismered, és azt hiszem, kedvelni fogod. Horgász.
- És ennek mi köze van ahhoz, hogy kedvelni fogom-e?
- A legjobb emberek mind horgásznak.
- A jelenlévők kivételek - nevetett Royan. - Te Quenton Parkba mész?
- A házat mostanság széles ívben elkerülöm. - Megrázta a fejét. - Nem szeretném, ha híre kelne, hogy visszajöttem Angliába. Van néhány fickó a Lloyd'snál, akikkel pillanatnyilag nem szívesen beszélnénk. A kis hálószobában leszek a legfelső emeleten. Csak hívj, ha szükséged van rám.
Amikor Royan magára maradt, körülnézett az apró, tarkabarka szobában, melynek volt egy saját, babaházba illő fürdőszobája, és a kétszemélyes ágy szinte az egész szobát betöltötte. Eszébe jutott a férfi megjegyzése, miszerint hívja, ha szüksége lenne rá és Royan épp felnézett a mennyezetre, amikor hallotta, hogy Nicholas ledobja egyik cipőjét a padlóra.
- Ne kísérts - suttogta. Orrában érezte még a férfi illatát, és emlékezett rá, milyen érzés volt, ahogy szikár, kemény teste izzadságtól nedvesen nyomódott az övéhez, amikor a hátán vitte fel az Abbai-szurdokból. A szomjazó vágy olyasvalami volt, amire évek óta nem gondolt. Most azonban egész lényét kezdte fenyegetően a hatalmába keríteni.
- Elég legyen már ebből, leányom - szidta meg önmagát, majd elindult, hogy vizet eresszen a kádba.

Másnap reggel Nicholas, útban lefelé bezörgetett Royan ajtaján.
- Gyerünk, Royan! Itt a való élet. És az élet sürget. Odakinn még koromsötét volt és Royan halkan felnyögött, majd megkérdezte: - Hány óra? - De Nicholas addigra már elment, csak valahonnan lentről hallotta homályosan, hogy a „The Big Rock Candy Moutain"-t fütyüli.
Royan ránézett a karórájára, majd ismét felnyögött. – Fél hétkor fütyül azután, amit tegnap éjjel anyuval közösen műveltek a Laphroaig-val. Hát ez hihetetlen. Ez az ember tényleg egy szörnyeteg.
Húsz perccel később a konyhában találta Nicholast, amint egy sötétkék horgászszvettérben, farmerben és egy henteskötényben ügyködik.
- Légy oly drága és szeletelj pirítósnak valót három személyre. - Nicholas az elektromos pirító mellett lévő barna vekni felé intett. - Az omlett öt percen belül kész.
Royan a konyhában lévő másik férfire nézett. Középkorú ember volt, a válla széles, ingujja izmos bicepsze fölé tekerve, és a feje olyan kopasz volt, akár egy ágyúgolyó.
- Heló - mondta Royan -, Royan al Simma vagyok.
- Elnézést. - Nicholas habverőjével a férfi felé intett. Ő Danny - Dániel Webb, baráti körében csak Árkászként ismeretes.
Danny megbízhatónak tűnő, hatalmas markában egy kávéscsészével felállt. - Örülök, hogy megismertem, Miss al Simma. Tölthetek önnek egy csésze kávét? - A feje búbja szeplős volt, és Royan észrevette, hogy mennyire kék a szeme.
- Dr. Al Simma - javította ki Nicholas.
- De kérem, hívjon csak Royannak - vágott közbe gyorsan Royan -, és igen, jól esne egy csészével.
Reggeli közben még csak említés sem esett sem Etiópiáról, sem Taita játékáról, Royan ette az omlettjét és tisztelettudóan hallgatta Árkász szenvedélyes értekezését arról, hogyan lehet legyes horgászbottal vitorláshalat fogni, miközben Nicholas könyörtelenül kellemetlenkedett, belekötött szinte minden kijelentésébe. Az egészen nyilvánvaló volt, hogy jó barátok, és Royan úgy vélte, valahogy csak megszokja horgászzsargonjukat.
Amint végeztek a reggelivel, Nicholas a kávéskannával a kezében felállt. - Hozzátok a bögréiteket és kövessetek!
Royant bevezette az elülső nappaliba. - Van egy meglepetésem a számodra. Az embereim a múzeumban éjjel-nappal dolgoztak, hogy elkészüljenek vele.
Miközben lendületes mozdulattal kinyitotta a nappali ajtaját, egy fanfar hangját utánozta: - Tararará!
A középső asztalon ott állt a csíkos dik-dik teljesen kitömött modellje, melynek fejét a hegyes szarv koronázta és az a csíkos bőr takarta testét, amit Nicholas csempészett be Afrikából. Annyira életszerű volt, hogy Royan, amint közeledett hozzá, egy pillanatra azt hitte, hogy nyomban leugrik az asztalról és elrohan.
- Jaj Nicky. Ez csodálatos lett! - Elismerően járta körül. - A művésznek sikerült rendkívül pontosan megragadnia.
A kitömött állat élénken idézte fel benne a szurdok hőségét és a bozót szagát, miközben szomorú nosztalgiával gondolt erre a gyönyörű, finom kis lényre. Üvegszemei megtévesztőén élők és csillogóak voltak, ormányszerű orrának vége pedig nedvesnek tűnt, mintha nyomban mozgatni kezdené, hogy beleszimatoljon a levegőbe.
- Én is azt hiszem, hogy pompás lett. Örülök, hogy egyetértesz velem. - Megcirógatta a sima, puha irhát. Royan érezte, hogy ez nem az a pillanat, amikor elronthatja kisfiús örömét. – Amint megoldottuk Taita fejtvényét, szándékomban áll dolgozatot írni róla a Természetrajzi Múzeumnak, ugyanazoknak a fickóknak, akik a dédpapát hazugnak nevezték. Helyreállítom a család becsületét. - Felnevetett, majd egy porvédőt terített a kitömött dik-dikre. Ezután óvatosan felemelte az asztalról és berakta a szobának egy olyan sarkába, ahol nincs útban, így nem eshet baja.
- Ez volt az első meglepetés, amit neked tartogattam. De most jön az igazi. - A fal mellett álló kanapéra mutatott. - Ülj le. Nem szeretném, ha ámulatodban hanyatt vágódnál.
Royan elmosolyodott ezen a badarságon, de azért engedelmesen odament a kanapé távolabbik végéhez és lábát maga alá húzva letelepedett. Árkász Webb zavartan ült le a másik végére, szemmel láthatóan feszélyezte, hogy Royan ennyire közel van hozzá..
- Most pedig beszéljünk arról, hogyan jutunk be abba a hasadékba a Dandera folyón - kezdte Nicholas. - Árkásszal egyfolytában erről beszéltünk az alatt az idő alatt, amíg távol voltál.
- Meg a pecázásról, erre fogadni merek - vigyorgott Royan Nicholasra, akin látszott, hogy rajtakapták.
- Nos, mindkét témának köze van a vízhez. Ez szolgál mentségemül. - Arca most már komolyra vált. - Emlékszel, beszéltünk arról a lehetőségről, hogy Taita medencéjét esetleg különálló légzőfelszerelés segítségével derítsük fel, és én elmagyaráztam neked ennek nehézségeit.
- Igen, emlékszem - mondta Royan. - Azt mondtad, hogy a víz alatti nyílás nyomása túl nagy, ezért jobb lenne, ha valami más módszert találnánk, amivel lejuthatunk oda.
- Így van. - Nicholas titokzatosan mosolygott. - Nos, Árkász máris kiérdemelte azt a csillagászati díjazást, amit ígértem neki - hangsúlyoznám, ígértem, de még nem fizettem ki. Ő előállt egy másik megoldással.
Most már Royan is komollyá vált és kihúzta maga alól a lábát. Letette a földre, könyökét a térdére helyezte és állat két kezébe támasztva, figyelmesen előrehajolt.
- Nyilván annak a nagy eszének kellett a hely, ezért hullott ki a haja. Úgy értem, hogy ez igazán szellemes, kitűnő gondolat. Bár ott volt nekünk is az orrunk előtt és mégse jutott eszébe egyikünknek sem.
- Hagyd ezt abba, Nicky - mondta neki Royan fenyegetően -, már megint kezded.
- Segítek egy kicsit, megadom a kezdő lépést. - Nicholas elengedte a füle mellett Royan fenyegetését, és vidáman tovább cukkolta. – Néha a régi módszer a legjobb. Ennyit segítek.
- Ha ennyire bölcs vagy, akkor hogyhogy még nem ostromlod a világhír csúcsait? - kezdte Royan, majd hirtelen elhallgatott, ahogy a megoldás felrémlett benne. - A régi módszer? Úgy érted, hogy ugyanaz, amit Taita csinált? Ugyanúgy jutunk el a medence fenekére mindenféle búvárfelszerelés nélkül?
- Istenemre! Azt hiszem, rájött! - utánozta meggyőzően Nicholas Rex Harrisont.
- Egy gát. - Royan összecsapta a kezét. - Azt javasoljátok, hogy emeljünk gátat a folyón ugyanott, ahol Taita építette meg a maga gátját négyezer évvel ezelőtt?
- Rájött! - nevetett Nicholas. - Hát, a mi leányzónkat bizony nem ejtették a fejére! Mutasd meg neki a rajzaidat, Árkász!
Árkász Webb még csak meg se próbálta palástolni, mennyire elégedett önmagával, amikor a fallal szemközti táblához lépett. Royan észrevette ezt, de nemigen fordított figyelmet rá, mígnem a férfi végre lehúzta a tábla takaróját és büszkén bemutatta a rátűzött illusztrációkat.
Royan nyomban felismerte azoknak a fényképeknek a nagyításait, melyeket Nicholas készített a Dandera folyónál, Taita gátjának feltételezett helyén, meg azokat, melyek abban az ősi kőfejtőben készültek, amit Tamre mutatott meg nekik. Mind alaposan tele volt firkálva vastag, fekete jelölőtollal írt számításokkal és vonalakkal.
- Az őrnagy megadta nekem a folyóágy ezen pontjának becsléssel megállapított dimenzióit, és kiszámította azt a magasságot is, ameddig a falat kell felvinnünk, hogy a vizet korábbi medrébe terelhessük. Természetesen tekintettel voltam arra is, hogy ezek a számítások hibásak lehetnek. De még ha ez a hibaérték harmincszázalékos, úgy hiszem, a terv akkor is kivitelezhető azzal a nagyon is korlátozott felszereltséggel, ami ott a rendelkezésünkre áll.
- Ha az ősi egyiptomiak meg tudták csinálni, akkor ez neked gyerekjáték lesz, Árkász.
- Kedves tőled, hogy ezt mondod, őrnagy, de a „gyerekjáték" véleményem szerint nem a legmegfelelőbb szó erre.
Ezután a fényképek mellé tűzött rajzok felé fordult, és Royan látta, hogy ezek annak az építménynek a tervrajzai és különböző nézetei, melyek a fényképek és Nicholas becslései alapján készültek.
- Egy gát megépítésének számtalan különböző módszere van, de manapság ezeknek zöme azon alapul, hogy széles körben alkalmazzuk a vasbetont és rendelkezünk nagy hatásfokú földmunkagépekkel. Tudomásul vettem, hogy ezeknek a modern segédeszközöknek az előnyét ott nem élvezhetjük.
- Csak jusson eszedbe Taita - figyelmeztette őt Nicholas. Buldózerek nélkül is megcsinálta.
- Ezzel szemben viszont az egyiptomiaknak valószínűleg korlátlan számú rabszolga állt a rendelkezésükre.
- Rabszolgát, azt én is ígérhetek neked. Avagy annak modern megfelelőjét. Korlátlan számban? Nos, azt talán nem.
- Minél több munkaerőt tudsz prezentálni, annál hamarabb tudom átterelni neked a folyót. Az ugye mindnyájunk számára világos, hogy ennek még az esős évszak beállta előtt meg kell lennie.
- Legfeljebb két hónapunk van. - Nicholas felhagyott a komolytalankodással. - Ami a munkaerőt illeti, a Szt. Frumentius szerzetesközösségének segítségére számítok, és rájuk fogok támaszkodni. Még dolgozom egy hihető teológiai indokláson, ami meggyőzné őket, hogy részt vegyenek a gát építésében. Aligha dőlnének be annak, hogy mi Jeruzsálem helyett Etiópiában találtuk meg a Szent Sírt.
- Te megszerzed nekem a munkaerőt, és én megépítem a gátadat - dörmögte Árkász. - Miként azt már te is mondtad, a régi módszer a legjobb. Szinte bizonyosra veszem, hogy az ókoriak az eredeti gát alapozásaként a rőzsehenger és a jászolgát rendszerét használhatták.
- Elnézést - vágott közbe Royan. - Rőzsehenger? Nekem nincs mérnöki végzettségem.
- Én vagyok az, akinek elnézést kell kérnie - próbálkozott meg Árkász valamiféle esetlen lovagiassággal. - Hadd mutassam meg a rajzaimat. - A tábla felé fordult. - Ez a Taita fickó valószínűleg hatalmas bambuszkosarakat fonatott és azokat helyezte be a folyóba, majd kővel meg sziklával töltötte meg őket. Ezt hívják rőzsehengernek. - A táblán lévő tervrajzokra mutatott. - Ezután valószínűleg nyers faanyagot használt, hogy körbe falakat emeljen ezek közé a rőzsehengerek közé - ez a jászolgát. Ezeket aztán szintén kővel meg földdel töltethette meg. 
- Most már nagyjából értem - mondta Royan kissé bizonytalan hangon -, de végső soron, valójában nem is olyan fontos, hogy én minden részlettel tisztában legyek.
- Így igaz! - helyeselt Árkász lelkesen. - Bár az őrnagy biztosított róla, hogy a helyszínen bőségesen van faanyag, azért én mégis azt terveztem, hogy a rőzsehengerekhez dróthálót használok, és embereket arra, hogy ezeket a hálókat telerakják kővel meg egyéb töltőanyaggal.
- Drótháló? - kérdezte Royan. - Hol akar maga dróthálót keríteni az Abbai-völgyben?
Árkász már épp válaszolni kezdett, de Nicholas elébe vágott. - Nyomban rátérek erre is. Hagyd, hogy Árkász befejezze az előadását. Ne rontsd el az örömét. Beszélj Royannak a kőfejtőben lévő kőről. Az tetszeni fog neki.
- Bár a gátat ideiglenes építményként terveztem, azért biztosítanunk kell, hogy addig mindenképp tartani tudja a folyót, amíg csoportunk tagjainak szükségük van rá, hogy biztonságban dolgozhassanak abban a víz alatti alagútban, mely a lejjebb fekvő, csendes szakasz medencéjéből 
- Mi Taita medencéjének hívjuk - mondta neki Nicholas, és Árkász bólintott.
- Biztosnak kell lennünk, hogy a gát nem szakad át, amíg emberek vannak odabenn. Azt hiszem, mondanom se kell, hogy milyen következményekkel járna, ha ez megtörténne.
Egy pillanatra elhallgatott, hogy a másik kettő is belegondolhasson ebbe a lehetőségbe. Royan könnyedén megborzongott és karját átfogva összehúzta magát.
- Nem valami szívderítő gondolat - helyeselt Nicholas. Tehát az a terved, hogy felhasználod a kőtömböket? - ösztökélte Árkászt.
- Úgy van. Tanulmányoztam a kőfejtőben készült fényképeket. Észrevettem, hogy több mint százötven kész vagy csaknem elkészült gránittömb hever ott, és kiszámítottam, ha ezekét együtt használjuk az acélhálóból készült hengerekkel, meg a fa töltőfalazattal, akkor ez szilárd alapot ad a fő gátfalnak.
- Azok a tömbök egyenként is több tonnásak - mutatott rá Royan. - Hogy fogja onnan elszállítani őket? - Aztán, ahogy Árkász már épp kinyitotta a száját, hogy elmagyarázza, Royan meggondolta magát. - Ne! Ne válaszoljon! Ha azt mondja, hogy ez lehetséges, akkor én elhiszem magának.
- Lehetséges - biztosította róla Árkász.
- Taita is megcsinálta - mondta Nicholas. - Mi pontosan úgy fogjuk csinálni, ahogy ő. Gondolom, ez örömödre szolgál. Végül is egyike volt távoli elődeidnek.
- Nagyon jól tudod, hogy így van. Furcsa mód, ez tényleg örömet okoz nekem. - Rámosolygott Nicholasra. - Azt hiszem, ez jó ómen. Mikor kezdjük?
- Már elkezdtük - mondta neki Nicholas. - Árkásszal már megrendeltünk minden eszközt és felszerelést, amit magunkkal viszünk. Még a hengerekhez való dróthálót is méretre vágattuk egy közeli kis üzemben. Hála a recessziónak, a gépeik ott álltak kihasználatlanul.
- Naponta lejártam a műhelyükbe, hogy ellenőrizzem a vágást meg a csomagolást - szólt közbe Árkász. - A rakomány fele már úton van. A többi pedig még a hét vége előtt elindul.
- Árkász már ma délután utazik, hogy felügyelje a rakodást. Nekünk még van néhány sürgős elintéznivalónk, aztán a hét végén mi is utánamegyünk. Tudod, nem számítottam rá, hogy ilyen hamar visszatérsz Kairóból - mondta Nicholas. - Ha tudtam volna, akkor úgy intézem, hogy mindnyájan együtt repülhessünk Vallettába.
- Vallettába? - nézett rá döbbenten Royan. - Mármint Máltába? Én azt hittem, hogy Etiópiába megyünk.
- Máltán van Jannie Badenhorst bázisa.
- Jannie kicsodáé?
- Badenhorst. Africair.
- Most már tényleg nem tudlak követni.
- Az Africair egy légi szállítmányozási társaság, melynek van egy öreg, egykoron a Királyi Légierő kötelékébe tartozó Herculese, és ezt Jannie meg a fia, Fred vezeti. A telephelyük Máltán van. Ez egy stabil, pragmatikus kis állam - nincs afrikai politika, nincs korrupció -, és mégis ez a kapuja a legtöbb közel-keleti, Afrika északi felén található célállomásnak, ahol Jannie és Fred zömében ügyködik. Fő foglalkozásuk, hogy szeszt csempésznek az iszlám államokba, ahol ez természetesen tiltott áru. Ő a mediterrán területek Al Caponéja. Az alkoholcsempészet nagy üzlet a világnak ezen a táján, de elvállal más munkákat is. Duraiddal is innen vitt minket Jannie Líbiába, amikor kiruccantunk egy kicsit a Tibeszti-hegységbe. Jannie fog levinni minket az Abbaihoz.
- Nicky, nem szeretnék ünneprontó lenni, de te meg én most nemkívánatos személyek vagyunk Etiópiában. Lehet, hogy ez az aprócska tény elkerülte a figyelmedet? Hogy akarsz visszajutni oda?
- A hátsó kapun - vigyorgott Nicholas -, ahol az én jó öreg cimborám, Mek Nimmur a kapuőr.
- Kapcsolatba léptél Mekkel?
- Tessayvel. Úgy tűnik, most ő Mek közvetítője. Szerintem Mek sokat nyert vele. Tessaynek megvannak a megfelelő kapcsolatai, és könnyedén, feltűnés nélkül közlekedhet Khartoumban vagy Addisz-Abebában, vagy másutt, ahol Meknek kellemetlen, sőt veszélyes lenne mutatkoznia.
- Nahát! - Royan láthatóan le volt nyűgözve. - Te aztán nem tétlenkedtél.
- Nem mindenki engedheti meg magának, hogy egy kicsit elruccanjon Kairóba, ha épp úgy hozza kedve - mondta neki élesen Nicholas.
- Csak még egy aprócska kérdés. - Royan elengedte a füle mellett ezt a gúnyos megjegyzést, bár rájött, hogy könnyed mosolya ellenére, távolléte nyilvánvalóan bosszantotta Nicholast. - Mek tud Taita játékáról?
- Részletesen nem - rázta meg a fejét Nicholas. - De sejt valamit, és különben is tudom, hogy benne megbízhatom. Nicholas egy pillanatig habozott, majd folytatta. - Tessay nagyon óvatos volt, amikor telefonon beszéltem vele, de úgy tűnik, hogy valamiféle támadás érte a Szt. Frumentius kolostort. Jali Horát és vagy harminc-negyven szerzetest lemészároltak és ellopták a templom szent relikviáinak jó részét.
- Jaj Istenem, nem! - Royan láthatóan megrendült. - Ki képes ilyesmit elkövetni?
- Ugyanazok, akik meggyilkolták Duraidot, és téged is megpróbáltak már háromszor eltenni láb alól.
- A Pegazus.
- Von Schiller - mondta Nicholas.
- Akkor ezért mi vagyunk felelősek - suttogta Royan. - Mi vezettük el őket a kolostorhoz. A Polaroidokon, melyeket elloptak tőlünk, amikor lerohanták a táborunkat, ott volt a sztélé meg Tanus sírja. Von Schillernek nem kellett látnoknak lennie ahhoz, hogy rájöjjön, hol készítettük őket. Így most még több vér tapad a kezünkhöz.
- A fenébe is, Royan, miért lennél te felelős von Schiller őrültségéért? Nem hagyom, hogy ezért önmagadat büntesd. – Nicholas hangja éles volt és dühös.
- Mi kezdtük el ezt az egészet.
- Ezzel nem értek egyet, de azt elismerem, hogy csakis von Schiller lehet az, aki kirámoltatta a Szt. Frumentius maqdasát. A sztélé meg a koporsó most már minden bizonnyal a gyűjteményéhez tartozik.
- Jaj Nicky, olyan bűntudatom van. Nem gondoltam volna, hogy ekkora veszélybe sodorjuk azokat az egyszerű, jámbor keresztényeket.
- Le akarod fújni az egészet? - kérdezte Nicholas könyörtelenül.
Ezen Royan egy kis ideig komolyan elgondolkodott, majd megrázta a fejét.
- Nem. Talán, amikor visszamegyünk, némiképp kárpótolhatjuk a szerzeteseket azzal, amit Taita medencéjének fenekén találunk.
- Remélem - helyeselt buzgón Nicholas. - Nagyon remélem.

A hatalmas Hercules C-Mkl négymotoros, légcsavaros gázturbinás repülőgépnek valamiféle poros, meghatározhatatlan barna színe volt, és a gép törzsén az azonosítást szolgáló betűk szinte kivehetetlenül elhalványultak. Africair jelzés nem látszott sehol a gépen, és meglehetősen elnyűttnek, gondozatlannak tűnt, ami ékesszólóan bizonyította, hogy csaknem negyvenéves volt, és félmillió óránál jóval többet repült már az előtt is, hogy Jannie Badenhorst birtokába került volna.
- Fel tud ez még repülni? - kérdezte Royan, ahogy meglátta az elhagyatottan álldogáló gépet a vallettai reptér egyik eldugott sarkában. Lelógó hasával olyan benyomást keltett, mint egy szomorú, öreg utcanő, aki váratlanul teherbe esett, s így kénytelen volt felhagyni mesterségével.
- Jannie szándékosan hagyja, hogy így nézzen ki - nyugtatta meg Nicholas. - Azokon a helyeken, ahová ő repül, jobb, ha az ember nem vonzza az irigy tekinteteket.
- Ez úgy tűnik, sikerült is neki.
- De mindketten, Jannie és Fred is első osztályú gépészek. A Nagy Dolly motorját prímán rendben tartják.
- Nagy Dolly?
- Dolly Parton. Jannie egy sóváran lelkes rajongó. - A taxi, szerény poggyászukkal együtt, a hangár ajtaja előtt tette ki őket, és Nicholas kifizette a sofőrt, amíg Royan anokrákja zsebébe dugott kézzel vacogott a Földközi-tenger hideg szelében.
- Ott van Jannie. - Nicholas egy nagydarab, olaj foltos, barna overallt viselő alakra mutatott, aki épp lefele jött a Hercules rakteréből. Ahogy meglátta őket, leugrott a rakodóponkról.
- Heló öregem! Már kezdtem lemondani rólatok - mondta, ahogy cammogva közeledett feléjük a reptér betonján. Úgy nézett ki, mint egy rugbyjátékos, mivel fiatal korában az is volt, és enyhe bicegése is egy régi, pályán szerzett sérülésből maradt vissza.
- Késve indultunk Heathrow-ról. Sztrájkol a francia légi irányítás. A külföldi utazások örömei - mondta neki Nicholas, majd bemutatta Royant.
- Gyertek, ismerkedjetek meg az új titkárnőmmel - hívta őket Jannie. - Lehet, hogy még egy kávét is ad nektek.
Átvezette őket a hangár ajtajába vágott kis ajtón, be a kongó, hatalmas térbe. A bejárat mellett volt egy kis irodafülke, melynek ajtaján az állt: „Africair", és mellette a társaság emblémája, egy szárnyas csatabárd. Mara, Jannie új titkárnője egy máltai hölgy volt, aki mindössze néhány évvel volt fiatalabb nála. A szépség és a fiatalság hiányát nála a mellbőség pótolta.
- Jannie szereti az érett nőket, akik előnyükre nézve rendesen el vannak eresztve - dünnyögte oda Nicholas a szája sarkából Royannak.
Mara kávét adott nekik, miközben Jannie átnézte a repülési tervet Nicholasszal.
- Kissé bonyolult - mentegetődzött. - Mondanom sem kell, hogy kénytelenek vagyunk időnként kicsit kitérni, lebukni. Moammer Kadhafi pillanatnyilag nem repes értem, úgyhogy jobb, ha véletlenül se repülök át a területe felett. Egyiptomon át repülünk, de ott nem szállunk le. - Az íróasztalán szétteregetett térképeken mutatta meg repülési útvonalukat.
- Lesz egy hangyányi gond Szudán felett. Van ott egy kis polgárháború. - Rákacsintott Nicholasra. - Mindazonáltal az északi kormány nem a világ legmodernebb radaraival van felszerelve. Egy csomó leselejtezett orosz ócskaság. Baromi nagy terület, és Freddel már megtaláltuk a tiszta foltokat. Mindvégig gondosan elkerüljük a fő katonai megfigyelő-berendezéseket.
- Mennyi a repülési időnk? - kérdezte Nicholas.
Jannie vágott egy grimaszt. - Nagy Dolly nem egy kifejezett sprinter, és épp most meséltem el neked, hogy nemigen tudunk a rövid úton menni.
- Mennyi? - makacskodott Nicholas.
- Freddel beszereltünk ágyakat meg egy konyhát, úgyhogy a repülés során otthoni kényelembe helyezhetitek magatokat. Sapkáját hátratolta és megvakarta a fejét, mielőtt bevallotta: - Tizenöt óra.
- Kibír ennyit Nagy Dolly a levegőben? - kérdezte Nicholas.
- Plusz tartályok. Hetvenegyezer kiló üzemanyag. Még azzal a rakománnyal is eljutunk oda s vissza, amit bepakoltatok, anélkül, hogy üzemanyagot kéne felvennünk. - Szavait a hatalmas, gördülve kinyíló hangárajtó zaja szakította meg, melyen át egy jókora teherautó hajtott be. - Ez Fred és Árkász lesz. - Jannie felhörpintette maradék kávéját és meglapogatta Marát. Az asszony kuncogott, és keblei úgy rázkódtak, akár a hómező, mielőtt a lavina megindul.
A teherautó a hangár túlsó felében állt meg, ahol már rakodásra készen állt minden felszerelés szépen összekészítve és becsomagolva. Amikor Fred kimászott a vezetőfülkéből, Jannie bemutatta őt Royannak. Ugyanolyan volt, mint az apja, csak fiatalabb kiadásban, derékban már ő is kissé megvastagodott, és nyílt, paraszti arcával az ember inkább karrui birkapásztornak, mint hivatásos pilótának nézte.
- Ez az utolsó rakomány - kerülte meg a teherautó elejét Árkász, és kezet fogott Nicholasszal. - Minden kész, hogy elkezdjük a rakodást.
- Holnap már hajnali négy előtt fel akarok szállni, így optimális időben érkezhetünk meg a holnap esti randevúra - vágott közbe Jannie. - Hát, van még egy kis dolgunk, ha még aludni is akarunk egy keveset indulás előtt. - A berakodásra váró raklapok felé mutatott. – Be akartam szervezni néhány helybéli fickót, hogy segítsenek a rakodásnál, de Árkász hallani se akart róla.
- Nagyon helyes - bólintott rá Nicholas. - Minél kevesebben tudunk róla, annál jobb. Akkor essünk neki!
A rakomány előre fel volt pakolva az acél raklapokra, melyekre erős nejlonkötéllel rögzítették, és mindegyik védőhálóba volt burkolva. Harminchat megrakott raklap, és mindegyikhez tartozott egy vászoncsomag az ejtőernyőkkel. Két menetre volt szükség ahhoz, hogy ezt a hatalmas rakományt át tudják szállítani Afrikába.
Royan a gépelt rakományjegyzékről hangosan olvasta az egyes raklapok tartalmát, miközben Nicholas mindegyiket ellenőrizte. Nicholas és Árkász gondosan kiválogatták azokat a tételeket, melyekre hamarabb van szükség, így azok kerültek az első menetbe. Csak amikor meggyőződött róla, hogy minden raklap teljes és minden részletében rendben van, akkor jelzett Frednek, aki a villás emelőt kezelte. Fred az emelő karjait becsúsztatta a raklap nyílásába, felemelte, majd kihajtott vele a hangárból, fel a rakodóponkon a Herculesbe.
A hatalmas gép rakterében Jannie és Árkász segített Frednek minden egyes raklapot pontosan ráhelyezni a görgőkre, majd gondosan leszíjazták. A rakomány utolsó darabja, mely a fedélzetre került, egy kis traktor volt, elejére szerelt munkagéppel. Árkász egy yorki használtcikk-kereskedésben találta és miután alaposan ellenőrizte, kijelentette, hogy „jó fogás". Ezt most ő maga vezette fel a rakodóponkon, majd szerető gyengédséggel leszíjazta a görgőkre.
A traktor majd egyharmadát tette ki a rakomány súlyának, de ez volt az egyetlen tétel, amit Árkász létfontosságúnak tartott ahhoz, hogy a gát földmunkáit a Nicholas által előírt időpontig befejezhesse. Úgy számolta, öt ejtőernyőre lesz szükség ahhoz, hogy a nehéz traktor épségben érjen majd földet. Az üzemanyag persze újabb problémát jelent, és a második szállítmány jó része az ejtőernyős ledobást kibíró, speciális tartályokba töltött dízel üzemanyagból fog állni.
Már elmúlt éjfél, mire az első szállítmány rakodásával elkészültek. A második szállítmányba kerülő raklapok a hangár fala mellett várták Nagy Dolly visszatérését. Most aztán teljes figyelmüket a sziget specialitásaiból álló búcsúlakomának szentelhették, amit Mara tett eléjük az Africair apró irodájában.
- Igen - mondta nekik Jannie -, ráadásul jó szakács is – azzal szeretetteljesen megszorongatta Marát, aki hatalmas kebleit épp a vállán pihentette, ahogy áthajolt, hogy ismét telerakja Jannie tányérját tintahallal.
- Szerencsés repülést! - emelte fel vörös Chiantival telt poharát Nicholas.
- A bevetés előtt nyolc órával búcsút mondok az üvegnek - mentegetődzött Jannie, aki Coca-Colával koccintott.
Ruhástól feküdtek le, hogy néhány órát aludjanak a fedélzet válaszfalához erősített ágyakon, de Royannak úgy tűnt, mintha mindössze néhány perc telt volna el, amikor máris felébredt a két pilóta csöndes hangjára, akik épp a felszállás előtti ellenőrzést fejezték be, majd süvítve beindultak a hatalmas, légcsavaros gázturbinás hajtóművek. Miközben Jannie rádión beszélt az irányítótoronnyal, Fred kigurult az indulási pontra, a három utas pedig lekászálódott az ágyáról és becsatolták magukat az utastér oldalában lévő, lehajtható ülésekbe. Nagy Dolly felemelkedett az éjszakai égbe, és a sziget halványuló fényei hamarosan eltűntek a szemük elől. Aztán már csak a sötétlő tenger látszott alattuk, és fölöttük fényesen szikráztak a csillagok. Royan megfordult és a kabin halovány fényében Nicholasra mosolygott.
- Nos Taita, ismét pályán vagyunk az utolsó menetre. A hangja feszült volt az izgalomtól.
- Van egy jó oldala is, hogy kénytelenek vagyunk így visszaosonni. Így a Pegazusnak is időbe telik, míg rájön, hogy mi ismét az Abbai-szurdokban vagyunk. - Nicholas derűsen elégedettnek tűnt.
- Reméljük, hogy igazad van. - Royan felemelte jobb kezét és keresztbe tette ujjait. - Épp elég gondunk lesz azzal is, amit Taita tartogat számunkra, úgyhogy nem bánnám, ha egy darabig még nyugtunk lenne a Pegazustól.

- Már útban vannak Etiópia felé - jelentette ki határozottan von Schiller.
- Hogy lehetnénk biztosak ebben, Herr von Schiller? - kérdezte Nahoot.
Von Schiller dühödten nézett rá. Az egyiptomi rettenetesen idegesítette, és már kezdte bánni, hogy felfogadta. Nahoot nemigen jutott előre a kolostorból elhozott sztélé feliratainak megfejtésével.
Maga a fordítás nem jelentett leküzdhetetlen nehézséget. Von Schiller meg volt győződve róla, hogy ezt a munkát, Nahoot segítsége nélkül, maga is meg tudta volna oldani, csak időre és hatalmas referencia-könyvtárának használatára lett volna szüksége. Zömében értelmetlen rigmusokból és a szövegbe nem illő, lehetetlen párversekből állt. A sztélé egyik oldalán lévő betűk és jelek tömege egyáltalán nem állt összefüggésben a másik három oldalon található szöveggel.
Bár Nahoot nem volt hajlandó elismerni, nyilvánvaló volt, hogy az ezek mögött rejtőző jelentés zömében homályban maradt előtte. Von Schiller türelme már-már a végét járta. Elege volt abból, hogy Nahoot kifogásait meg a soha valóra nem váltott ígéreteit hallgassa. Most már alázatos, behizelgő hangjától egészen a szomorú, karikás szeméig minden, ami vele kapcsolatos, kezdte bosszantani. De különösen gyűlölte ezt a dühítő szokását, hogy megkérdőjelezte Gotthold von Schiller minden kijelentését.
- Obeid tábornok pontosan informálni tudott engem repülési útirányukról és a járatokról, amikor elhagyták Addisz-Abebát. A lehető legegyszerűbb dolog volt odaküldeni biztonsági embereimet a reptérre, amikor megérkeztek Angliába. Sem Harper, sem a nő nem olyan, akiket akár még tömegben is szem elől téveszthet az ember. Az embereim követték a nőt Kairóba...
- Elnézését kérem, Herr von Schiller, de miért nem intéztette el, ha pontosan követni tudta minden mozdulatát?
- Dummkopf! - förmedt rá élesen von Schiller. - Azért, mert most már sokkal valószínűbbnek tűnik, hogy ő lesz az, aki elvezet engem a sírhoz, és nem maga.
- De uram, én már megtettem... - tiltakozott Nahoot.
- Maga nem tett semmit és nem is csinált semmit azon kívül, hogy mentségeket talált ki saját kudarcára. Hála magának, a sztélé továbbra is rejtély maradt - szakította félbe megvetően von Schiller.
- Nagyon nehéz...
- Hát persze, hogy nehéz. Ezért fizetem. Ha könnyű lett volna, akkor magam is megoldom. Ha ez valóban azokat az utasításokat tartalmazza, melyek nyomán eljutunk Mamose fáraó sírjához, akkor az írnok, Taita nehéznek is szánta.
- Ha kaphatnék még egy kis időt, azt hiszem már nagyon közel járok hozzá, hogy megtaláljam a kulcsot a...
- Nincs több idő. Hát nem hallotta, amit épp az imént mondtam - Harper már útban van vissza az Abbai-szurdokba. Tegnap éjjel indultak Máltáról egy bérelt repülőgéppel, melyet jókora rakománnyal pakoltak meg. Az embereim nem tudták megállapítani, hogy miféle rakományról van szó, csupán annyit, hogy volt közte néhány földmunkára való eszköz meg egy traktor. Számomra ez csupán egyetlen dolgot jelenthet. Kiderítették, hogy hol helyezkedik el a sír, és most visszajönnek, hogy feltárják.
- Megszabadulhat tőlük, amint a kolostorba érnek. - Nahoot élvezettel harapott rá erre a gondolatra. - Nogo ezredes majd...
- Miért kell nekem egyfolytában ismételnem önmagamat? csattant fel élesen von Schiller és kezével az asztalra csapott. - Ők a mi legjobb biztosítékunk rá, hogy megtaláljuk Mamose sírját. A legkevésbé sem akarom, hogy bármi bántódásuk essék. - Fenyegetően Nahootra meredt. – Magát most nyomban visszaküldöm Etiópiába. Ott talán még hasznát veszem. Mert hogy itt már semmi haszna.
Nahoot sértettnek tűnt, de volt annyi esze, hogy nem vitatkozott tovább. Csak ült mogorván, miközben von Schiller folytatta: - Visszamegy a bázisra és Helm parancsnoksága alá helyezi magát. Az utasításokat tőle fogja kapni, de vegye olybá, mintha egyenesen tőlem kapta volna. Megértette?
- Igen, Herr von Schiller - motyogta duzzogva Nahoot.
- Semmilyen módon ne avatkozzon Harper és a nő dolgába. Még azt sem szabad megtudniuk, hogy maga a táborban van. A Pegazus-geológuscsapat végzi tovább szokásos munkáját. - Egy pillanatra elhallgatott és fagyosan elmosolyodott, majd folytatta: - Igazán szerencsés dolog, hogy Helm valóban rábukkant egy meglehetősen ígéretesnek tűnő galenitrétegre, mely, amint azt maga is tudhatja, az az érc, melyből az ólmot nyerik. Folytathatja a kutatást ezekben a rétegekben, és ha valóban olyan ígéretesek, mint tűnnek, akkor az egész vállalkozása szép nyereséget hoz.
- Pontosan mi lesz a feladatom? - kérdezte meg Nahoot.
- Maga csak szépen várakozik. Készen áll, hogy kihasználhassunk minden eredményt, amit Harper elér. Mindazonáltal maga széles teret ad neki. Nem riasztja semmiféle helikopteres repülgetéssel, és nem közelíti meg a táborát sem. Nincs több éjszakai támadás. Bármilyen lépést tesz, azt először velem kell tisztáznia, ismétlem, először velem beszél, és csak azután cselekszik.
- Ha ilyen megkötöttségek mellett kell dolgoznom, akkor honnan fogom tudni, hogy mire jutott Harper meg a nő?
- Nogo ezredesnek már van egy megbízható embere, egy kéme a kolostorban. Ő fog informálni minket Harper minden lépéséről.
- És velem mi lesz? Mi lesz az én dolgom?
- Maga értékeli azokat az információkat, amiket Nogo begyűjt. Maga ismeri a régészeti módszereket. Meg fogja tudni ítélni, hogy mit akar Harper, és meg tudja mondani, vajon sikerrel járt-e.
- Értem - motyogta Nahoot.
- Ha lehetséges volna, magam mennék vissza az Abbaiszurdokba. De nem lehetséges. Időbe telhet, talán hónapok is kellenek ahhoz, hogy Harper jelentősebb eredményt érjen el. Maga mindenkinél jobban tudhatja, hogy az ilyesmihez idő kell.
- Howard Carter tíz évig dolgozott Thébában, mire megtalálta Tutanhamun sírját - mutatott rá rosszmájúan Nahoot.
- Remélem, hogy ez nem fog ilyen soká tartani - mondta von Schiller fagyosan. - Ha mégis így lenne, akkor nagyon valószínű, hogy magának már nem lesz semmi köze a kutatáshoz. Ami engem illet, egy sor fontos tárgyalás vár rám itt Németországban, továbbá a társaság éves általános gyűlése. Ezeket nem mulaszthatom el.
- Akkor egyáltalán nem jön vissza Etiópiába? - vidult fel Nahoot, hogy megszabadulhat von Schiller baljós, fenyegető hatalmától.
- Megyek, amint van számomra ott valami. Magára hagyatkozom, hogy eldöntse, mikor van már szükség a jelenlétemre.
- Mi legyen a sztélével? Talán...
- Dolgozik tovább a fordításon - előzte meg ellenvetéseit von Schiller. - Magával visz Etiópiába egy teljes sorozatot a fényképekből, és amíg ott van, folytatja tovább a munkát. Elvárom, hogy a műholdon át hetente egyszer jelentést tegyen, mit végzett, mennyit haladt előre.
- Mikor akarja, hogy induljak?
- Nyomban. Ha lehet, még ma. Beszéljen Fraulein Kémperrel. Majd ő elintéz mindent, ami az utazáshoz szükséges.
Nahoot most tűnt először boldognak e megbeszélés során.
Nagy Dolly egyenletesen haladt délkelet felé, és nemigen akadt bármi, ami enyhítette volna a repülés unalmát. Épp akkor hasadt a hajnal, amikor átrepültek az afrikai partoknak azon az elhagyatott, sivatagos részén, melyet Jannie épp ez okból választott. Amint a szárazföld fölé értek, éppannyi érdekesség tárult szemük elé, mint amikor a tenger fölött repültek. Kopár, barna és kietlen sivatag terült el alattuk mindenfelé.
Rendszertelen időközönként hallották, amint Jannie a pilótafülkében a légi irányítással beszél, de mivel csak a beszélgetés egyik felét hallották, sejtelmük sem volt, vajon melyik és milyen nemzetiségű állomás lehetett. Jannie időnként felhagyott azzal a megjátszottan erős akcentussal beszélt angollal és arabra váltott. Royant meglepte, hogy milyen folyékonyán beszéli, de lévén búr, a torokhangok nyilván nem jelentettek problémát neki. Még a különböző akcentusokat, a líbiai és egyiptomi dialektusokat is meggyőzően utánozta, ahogy áthazudta magát a sivatag felett.
Az első néhány órát Árkász azzal töltötte, hogy a gát tervrajzai fölé hajolt; aztán, mivel már nem tudott tovább dolgozni, amíg nincsenek meg a pontos területi mérések, felkuporodott az ágyára egy olcsó, fűzött regénnyel. A szerencsétlen író nem tudta túl soká lekötni a figyelmét. A nyitott könyv az arcára pottyant, és a lapok zizegtek, valahányszor hosszan, hangosan hortyogott.
Royan is az ágyán kuporgott, vele szemközt Nicholas, kettőjük között pedig a sakktábla, mígnem erőt vett rajtuk az éhség és átvonultak a hevenyészett konyhába. Itt Royan alárendelt szerepet vállalt magára és kenyeret szeletelt, kávét készített, míg Nicholas egy sor szendvics megalkotásával bizonyította a konyhaművészetben való jártasságát. Az ételt, a pilótaülések mögött ücsörögve, a pilótafülkében megosztották Jannie-vel és Freddel.
- Még egyiptomi terület fölött vagyunk? - kérdezte Royan.
Jannie teli szájjal kimutatott Nagy Dolly bal szárnyának csúcsa felé. - Ötven tengeri mérföldnyire ott van Wadi Halfa. Itt esett el az apám 1943-ban. A Hatodik Dél-afrikai Hadosztályban szolgált. Ezt a helyet mindenki csak a Wadi Pokolnak hívta. - Ismét harapott egy hatalmasat a szendvicséből. - Én nem is ismertem az öregemet. Freddel egyszer leszálltunk itt. Megpróbáltuk megkeresni a sírját. – Sokatmondóan megvonta a vállát. - Pokoli nagy terület. Rengeteg a sír. A legtöbb jeltelen.
Egy darabig senki sem szólt. Csak majszolgatták a szendvicseiket és elmerültek saját gondolataikban. Nicholas apja is harcolt a sivatagban Rommel ellen. Ő szerencsésebb volt, mint Jannie apja.
Nicholas Royanra pillantott. Az ablakon át meredten nézte szülőföldjét, és valami olyan szenvedély sugárzott pillantásából, ami megdöbbentette Nicholast. Zömében nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy olyan angol lányként gondoljon rá, amilyen az anyja volt. Csak ritkán adódott olyan pillanat, mint ez a mostani, amikor élesen tudatára ébredt, hogy Royan lényének létezik egy másik oldala is.
Úgy tűnt, nem vette észre Nicholas fürkésző pillantását. Teljesen elmerült önmagában. Nicholas szerette volna tudni, vajon mire gondolhat - milyen sötét és titokzatos gondolatok lappanghatnak a fejében. Eszébe jutott, hogy Etiópiából való visszatértük után miként ragadta meg Royan a legelső alkalmat, hogy Kairóba siessen, és ismét az akkori nyugtalanság vett erőt rajta. Eltöprengett, vajon nincsenek-e itt olyan, előtte rejtve maradt érzelmi kötelékek, melyek esetleg erősebbek annál a lojalitásnál, amelyet biztosra vett. Ekkor döbbent rá, hogy mindössze néhány rövid hetet töltöttek együtt, és eltekintve attól az erős vonzerőtől, amit Royan gyakorolt rá, valójában nem sokat tud róla.
Abban a pillanatban Royan megrezzent és gyorsan felé fordult. Mindketten ott szorongtak a bal oldali ablaknál, és most alig harminc centiről meredtek egymás szemébe. Mindössze néhány másodperc volt, de az, amit Royan szemében látott, a bűntudat, vagy valami más érzés árnyai, cseppet sem segítettek eloszlatni rossz előérzetét.
Royan ismét Jannie-hoz fordult, és válla fölött előrehajolva megkérdezte: - Mikor repülünk át a Nílus felett?
- A határ túloldalán. A szudáni kormány minden figyelmét a messzi délen lévő lázadókra összpontosítja. Itt északon van néhány szakasza a folyónak, amely teljesen elhagyatott. Hamarosan egészen leereszkedünk, hogy a szudániak Khartoum körüli radarállomása ne láthasson minket. Átcsúszunk a résen.
Jannie felemelte öléből a táblájára tűzött repülési térképet, és úgy tartotta, hogy Royan is lássa. Egyik vastag, tömpe ujjával megmutatta neki a tervezett útvonalat. Kék zsírkrétával volt berajzolva: - Nagy Dolly már olyan gyakran tette meg ezt az utat, hogy hozzá se kéne érnem a kormányhoz, már magától is megcsinálná, igaz-e, öreglány? – Gyöngyéd szeretettel megveregette a műszerfalat.
Két órával később, amikor Royan és Nicholas már ismét az utastérben sakkozott, Jannie beszólt nekik a mikrofonon: - Semmi baj, emberek. Nem kell pánikba esni. Most egy kicsit csökken a magasságunk. Gyertek előre, ha látni akarjátok a műsort.
Becsatolt övekkel ültek a lehajtható székekben, és Fred fantasztikus bemutatót tartott nekik mélyrepülésből. Az ereszkedés olyan gyors volt, hogy Royan úgy érezte, mintha kiesnének az égből, és a gyomra valahol odafönn maradt volna úgy kilencezer méteren. Fred alig néhány méternyire a sivatag fölött kiegyenlítette Nagy Dollyt, olyan alacsonyan voltak, mintha nem is repülnének, hanem egy nagy sebességű buszon utaznának. Fred finoman emelte át a gépet a sárgásbarna, napperzselte terep egyenetlenségein, könnyedén suhant el a fekete sziklaszirtek felett, és egészen oldalra fordulva kerülte meg az időnként útjukat álló, szélfútta dombokat.
- Hét és fél perc múlva repülünk át a Nílus felett - csapott rá Jannie a kormányra erősített stopperórára. - És ha nem navigáltam el teljesen a gépet, akkor ott, ahol áthaladunk, közvetlenül alattunk egy cápa formájú szigetnek kell lennie.
Ahogy a stopper mutatója közeledett a megadott időponthoz, felvillant alattuk a folyó szélesen elterülő, csillogó vize. Royan egy pillanatra egy zöld szigetet is látott, melynek csúcsában néhány nádtetős kunyhó állt, és a keskeny parton egy tucatnyi, fatörzsből kivájt kenu hevert.
- Nos, az öregnek még mindig egészen jól megy - jegyezte meg Fred. - Néhány ezer mérföldet még megtesz, mielőtt lecseréljük.
- Csak ne öregezz itt, te kis pimasz pisis. Van még egy-két jó fogásom, amit eddig be sem mutattam.
- Majd megkérdezzük Marát. - Fred szeretetteljesen vigyorgott rá apjára, miközben a gépet bedöntötte, ahogy délnyugat felé fordult, és a gép szárnyának vége annyira közel került a földhöz, hogy szétriasztott egy tevecsordát, mely a gyéren növő, tüskés bokrokon legelészett. Dübörögve vágtattak szanaszét a síkon, nyomukban fehér porfelhő lebegett, akár egy menyasszonyi ruha uszálya.
- Még három óra a randevúig - pillantott fel Jannie a térképből. - Pontosan! Úgy negyven perccel naplemente előtt landolunk. Ennél jobb nem is lehet.
- Akkor jobb, ha átöltözöm a túraruhámba. - Royan visszament az utastérbe, kihúzta táskáját az ágy alól és eltűnt a vécében. Amikor húsz perccel később kilépett, már keki nadrágszoknya és pamut felső volt rajta.
- Ezt a bakancsot gyaloglásra találták ki. - Igazolásként dobbantóit egyet.
- Remek. - Nicholas az ágyáról figyelte Royant. - De mi a helyzet azzal a térddel?
- Elvisz, ameddig kell - mondta Royan védekezőn.
- Ez azt jelenti, hogy megfosztatom az élvezettől, hogy a hátamon vigyelek?
Az etióp hegyek oly finoman jelentek meg a keleti láthatáron, hogy Royan észre sem vette, amíg Nicholas rá nem mutatott a vakítóan kék afrikai égen kirajzolódó, halványkék körvonalakra.
- Mindjárt megérkezünk. - Az órájára pillantott. - Menjünk fel a pilótafülkébe.
Ahogy a szélvédőn át figyeltek, nem láttak maguk előtt semmiféle jellegzetes tájékozódási pontot - csak a hatalmas, barna szavannát, melynek egyhangúságát csupán az akáciák fekete foltjai törték meg.
- Még tíz perc - jelezte Jannie. - Lát valaki valamit? Senki sem válaszolt, mindnyájan előremeredtek.
- Öt perc.
- Ott van! - mutatott át válla felett Nicholas. - Az ott a Kék-Nílus folyása. - Távolabb sötét vonalként jelent meg előttük a tüskés fák sűrűbb ligete. - És ott a folyóparti, elhagyatott cukornádőrlő malom kéménye. Mek Nimmur azt mondja, hogy a leszállóhely úgy három mérföldnyire van a malomtól.
- Ha így van, akkor jó, mert a térképen nincs rajta – dünnyögte Jannie. - Egy perc és elérjük a megadott koordinátákat. - A stopperóra lassú ketyegésével telt le a perc.
- Még mindig semmi... - Fred hirtelen elhallgatott, ahogy egy vörös láng csapott fel közvetlenül előttük a földről és elhúzott Nagy Dolly orra előtt. A pilótafülkében mindenki megkönnyebbülten elmosolyodott.
- Hajszálpontosan - veregette meg Nicholas elismerően Jannie vállát. - Magam sem tudtam volna jobban.
Fred pár száz méternyit lejjebb ereszkedett és száznyolcvan fokos fordulatot tett. Most már két jelzőtűz égett odalenn a síkon – az egyik fekete füstöt, a másik pedig fehér füstoszlopot eregetett a csöndes esti égre. Csak amikor már egy kilométernyire voltak, akkor tudták kivenni a benőtt, rég nem használt leszállópálya vonalát. A hevenyészett Roseires leszállót húsz évvel ezelőtt az a társaság építette, mely a KékNílus mellett öntözéssel próbálkozott cukornádat termeszteni. De Afrika ismét győzelmet aratott, a társaság a feledés homályába merült, és sírfeliratként csupán ezt a halovány jelet hagyta maga után a síkon. Mek Nimmur ezt a távoli, elhagyatott helyet választotta randevújuk helyszínéül.
- Fogadóbizottság sehol - mormogta Jannie. - Mit akartok, mit csináljak?
- Csak közelíts tovább - mondta neki Nicholas. - Kell itt lennie egy másik jelzőrakétának - Á, ott van! - A kifutó túlsó végén, egy facsoportból emelkedett a magasba, és fényénél most először pillantottak meg emberi alakokat e lakatlan, kopár vidéken. Az utolsó pillanatig fedezékben maradtak.
- Ez Mekre vall! Nyugodtan szállj le!
Ahogy Nagy Dolly a landolás után gurult, megjelent előttük a hepehupás, gödrökkel teli kifutópálya vége, és felbukkant egy terepszínű gyakorlóruhába öltözött alak. Két tárcsával jelzett nekik, hogy guruljanak be a két legmagasabb fa közé.
Jannie leállította a motorokat, és válla fölött hátravigyorgott rájuk. - Nos, gyerekek, úgy tűnik, ez is sikerült!
Még onnan a magasból, Nagy Dolly pilótafülkéjéből is tisztán fel lehetett ismerni Mek Nimmur parancsoló alakját, ahogy előlépett az akáciafák fedezékéből. Csak most vették észre, hogy a fákat terepszín háló takarta; a levegőből ezért nem látták nyomát semmiféle emberi jelenlétnek. Amint a rakodóponkot leeresztették, Mek Nimmur nagy léptekkel megindult felfelé.
- Nicholas! - A két férfi összeölelkezett, és miután Mek két hangos csókot nyomott Nicholas arcára, kartávolságnyira tolta magától és a viszontlátás örömével tanulmányozta az arcát. - Tehát igazam volt! Szokás szerint már megint töröd valamiben a fejed. Ez nem egyszerű dik-dik-vadászat volt, ugye?
- Hogy hazudhatnék egy régi barátnak? - vonta meg a vállát Nicholas.
- Ez sosem jelentett különösebb gondot neked - nevetett Mek -, de igazán örülök, hogy lesz egy kis közös mulatságunk. Mostanság rettentő unalmas errefelé az élet.
- El tudom képzelni! - bokszolta meg vállát szeretetteljesen Nicholas.
Egy karcsú, kecses alak jött fel Mek után a gépre. Az olajzöld gyakorlóruhában Nicholas nem ismerte fel, amíg Tessay meg nem szólalt. Vászon ejtőernyős bakancs volt a lábán, és a fején egy katonai sapka, amitől egészen fiúsnak tűnt.
- Nicholas! Royan! Isten hozott! - kiáltotta Tessay. A két nő legalább oly lelkesen ölelte meg egymást, mint az imént a férfiak.
- Ugyan már, Madárkáim! - tiltakozott Jannie. - Ez itten nem Woodstock. Nekem még ma éjjel vissza kell érnem Máltára. Szeretnék még sötétedés előtt felszállni.
Mek villámgyorsan kézbe vette a lerakodást. Emberei nyomban ott nyüzsögtek a fedélzeten és a görgőkön kézi erővel tolták előre a raklapokat, míg Árkász beindította imádott traktorát, és a rakományt levitte vele a ponkon, be az akácialigetbe, a terepszín háló alá. Ennyi erős kéz segítségével gyorsan ment a munka, Nagy Dolly raktere kiürült, mire a láthatáron fáradtan lenyugodott a nap, és a táj minden színét magába olvasztotta a rövid afrikai alkony.
Jannie és Nicholas még egy utolsó, gyors megbeszélést tartott a pilótafülkében, míg Fred a felszállás előtti ellenőrzést végezte. Még egyszer végigmentek a terveken és a rádiókapcsolat jelzésein.
- Akkor négy nap múlva - mondta Jannie és röviden kezet fogtak.
- Hadd menjen már, Nicholas - üvöltött fel lentről Mek. Hajnal előtt át kell érnünk a határon.
Nézték, ahogy Nagy Dolly elgurul a kifutópálya végéig, majd megfordul. A motorok hangja felbődült és a gép száguldva, hosszú porfelhőt húzva maga után jött vissza, majd a fejük fölé emelkedett. Jannie a gép szárnyaival búcsút intett nekik, és a nagy gép navigációs fények nélkül, akár egy fekete denevér, beleolvadt a sötétedő égbe, majd szinte azon nyomban el is tűnt a szemük elől.
- Gyere ide. - Nicholas leültette Royant az akácia alatt. - Nem szeretném, ha ez a térd ismét megtréfálna minket. Combja közepéig feltolta Royan nadrágját, és miközben rugalmas pólyát tekert a térdére, amennyire csak tudta, igyekezett leplezni, hogy ez mekkora élvezetet jelent neki. Örömmel látta, hogy a zúzódás már szinte teljesen elhalványult és a duzzanat teljesen lelohadt.
Finoman megtapogatta. Ujjai alatt Royan bőre bársonyos volt és alatta a húsa kemény és meleg. Felnézett és Royan arcából kiolvasta, hogy ezt a bizalmas meghittséget, hozzá hasonlóan, ő is élvezi. Ahogy pillantásuk találkozott, Royan könnyedén elpirult és gyorsan lesimította nadrágja szárát.
Ezután felpattant és azt mondta: - Tessayvel rengeteg a lemaradásunk - azzal odasietett barátnőjéhez.
- Egy teljes szakaszt hagyok itt, hogy őrizzék a felszereléseteket - magyarázta Mek Nicholasnak, ahogy Tessay magával vitte Royant. - Csak egy egészen kis csapattal megyünk a határig. Nem hiszem, hogy bármi probléma adódna. Pillanatnyilag ebben a szektorban szinte egyáltalán nincs ellenséges tevékenység. Délen nagy harcok folynak, de itt minden csöndes. Ezért választottam ezt a helyet a randevúra.
- Milyen messze van az etióp határ? - kérdezte Nicholas.
- Öt órányi gyaloglás - mondta Mek. - Átcsúszunk az egyik csatornánkon, miután lement a hold. A többi emberem az Abbai-szurdok bejáratánál vár. Holnap még virradat előtt kell találkoznunk velük.
- És onnan a kolostorig?
- Még két nap - felelte Mek. - Épp időben érünk oda, hogy elkapjuk, amit kövér barátod ledob nekünk a kövér gépéről.
Ezután megfordult és még kiadta az utolsó parancsot a szakaszvezetőnek, aki Roseires-ben marad, hogy őrizze a felszerelést. Majd összehívta azt a hat embert, akik a védőkíséretet adják a határig. Mek felosztotta köztük a málhát. A legfontosabb darabot, mely egy könnyű, modern katonai típusú rádió volt, maga Nicholas vitte.
- A táskáitok túl nehezek. Át kell rámolni őket - mondta Mek Nicholasnak és Royannak. Így aztán a táskákat kiürítették és tartalmukat beletömték abba a két vászon oldaltáskába, amit Mek adott nekik. Két embere vállára kapta a katonai oldalzsákokat, és eltűnt a sötétségben.
- Ugye, azt nem akarja hozni! - meredt Mek döbbenten a teodolit hatalmas, vaskos lábaira, melyet Árkász vett le az egyik raklapról. Árkász nem beszélt arabul, így aztán Nicholas tolmácsolt nekik.
- Árkász azt mondja, hogy ez egy érzékeny műszer. Nem hagyhatja, hogy a repülőgépről dobják le. Azt mondja, ha ez megsérül, akkor nem tudja elvégezni a munkáját.
- Ki fogja ezt vinni? - kérdezte Mek. - Az embereim közt zendülés törne ki, ha ilyesmire próbálnám meg rávenni őket.
- Mondd meg ennek a bakafántoskodó szarházinak, hogy én magam viszem. - Árkász méltóságteljesen kihúzta magát.
- Nem is hagynám, hogy ezek a nagydarab, esetlen marhák akár egyetlen ujjal is hozzányúljanak. - Felemelte a csomagot, a vállára tette, majd egyenes háttal elvonult.
Mek öt perc előnyt adott az előőrsnek, majd bólintott.
- Most már mehetünk.
Harminc perccel azután, hogy Nagy Dolly felemelkedett, ők is elhagyták a leszállópályát és elindultak kelet felé a sötét, néma síkon. Mek kemény iramot diktált. Úgy tűnt, mintha neki meg Nicholasnak olyan lenne a szeme, mint a macskáé, gondolta Royan, ahogy közvetlenül a nyomukban járt. Láttak a sötétben, és csupán egy-egy suttogva elhangzó figyelmeztetésük mentette meg Royant attól, hogy belepottyanjon egy gödörbe, vagy átessen egy sziklahalmon ebben a vak sötétségben. Ha netán mégis megbotlott, úgy tűnt, Nicholas mindig kéznél van, hogy hátranyúljon és erős kezével elkapja. 
Teljesen némán, fegyelmezetten vonultak. Csupán amikor óránként öt percet pihentek, akkor ült le Nicholas és Mek szorosan egymás mellé, és abból a néhány csöndes szóból, amit Royan meghallott, rájött, hogy Nicholas az Abbai szurdokba való visszatértük okát magyarázza el részletesen. Többször is hallotta, amint Nicholas „Mamose" és „Taita" nevét ejti ki, majd Mek mély hangján hosszasan, alaposan kikérdezte. Aztán ismét talpon voltak és mentek előre az éjszakában.
Egy idő múltán Royan már nem érzékelte a távolságot, nem tudta, mekkora utat tettek meg. Csupán az óránkénti pihenők jelezték neki az idő múlását. A fáradtság lassanként öntötte el minden tagját, mígnem már odáig jutott, hogy minden egyes lépés külön erőfeszítésébe került. A bakancs ellenére a térde fájni kezdett. Időnként érezte, hogy Nicholas megérinti a karját és átsegíti a nehezebb, egyenetlen terepen. Máskor meg hirtelen megtorpantak, mert elölről suttogó figyelmeztetés érkezett. Ilyenkor csöndesen álltak és feszült idegekkel vártak a sötétben, mígnem egy újabb suttogás nyomán ismét elindultak, ugyanabban az erőltetett iramban. Egyszer megérezte a száraz, meleg, éjszakai levegőben a folyó hűvös, iszapszagú kipárolgását, és tudta, hogy nagyon közel lehetnek a Nílushoz. Anélkül, hogy egyetlen szó is elhangzott volna, megérezte az előtte haladó emberek feszültségét, és testtartásuk, meg az, ahogy a fegyverüket fogták, óvatos éberségre utalt.
- Most megyünk át a határon - súgta a fülébe halkan Nicholas, és a feszültség ragályos volt. Royan megfeledkezett a fáradtságról, és fülében hallotta vérének hangos dobolását.
Ezúttal nem álltak meg a szokásos pihenőre, hanem még egy órán át folytatták útjukat, mígnem érezte, hogy az emberek hangulata lassanként megváltozik. Valaki halkan felnevetett, és lépteik is könnyebbé váltak, ahogy haladtak tovább a foszforeszkáló keleti ég felé. Hirtelen a távoli hegylácok sötét körvonalai fölött megjelent a növekvő hold sarlója.
- Minden rendben. Átértünk - mondta Nicholas rendes hangon. - Isten hozott ismét Etiópiában! Hogy vagy?
- Jól.
- Én is fáradt vagyok - vigyorgott rá Nicholas a holdfényben. - Hamarosan letáborozunk és pihenhetünk. Már nincs messze.
Nicholas persze hazudott: csak mentek, mentek tovább, mígnem Royan már legszívesebben sírva fakadt volna. Aztán hirtelen ismét meghallotta a folyó hangját, a Nílus halk, rohanó csobogását, miközben lassanként megvirradt. Hallotta, amint Mek elöl a rájuk váró emberekkel beszél, majd Nicholas levezette őt az ösvényről, leültette, és letérdelt elé, hogy kifűzze a bakancsát.
- Remekül helyt álltál. Igazán büszke vagyok rád - mondta, miközben levette a zokniját és megnézte, nincs-e hólyag a lábán. Ezután levette a kötést a térdéről. Kissé megdagadt és Nicholas gyakorlott, mozdulattal megmasszírozta. Royan halkan felsóhajtott: - Ne hagyd abba. Ez olyan jó.
- Adok neked egy Brufent a gyulladásra. - Előásta csomagjából a tablettákat és puha zubbonyát leterítette neki a földre, hogy lefeküdhessen. - Sajnálom, de a hálózsákok a többi holmi közt maradtak. Addig le kell mondanunk a kényelemről, amíg Jannie le nem dobja nekünk.
Nicholas odanyújtotta neki a vizeskulacsot, és amíg Royan lenyelte a tablettát, felnyitott egy életmentő élelmiszeradagot.
- Nem az a kifejezett ínyenckonyha. - Beleszimatolt a csomagba. - A seregben ezt patkánycsomagnak hívtuk. - Royan úgy aludt el, hogy szája még félig tele volt az íztelen hússal, meg a műanyagszerű sajttal.
Amikor Nicholas egy bögre forró, édes teával felébresztette, látta, hogy késő délutánra jár az idő. A férfi ott ült mellette és ő is saját bögréjéből iszogatott, miközben minden egyes korty között hangosan fújdogálta a forró italt.
- Nyilván örülni fogsz, hogy Mek most már teljesen képben van. Beleegyezett, hogy segít nekünk.
- Mit mondtál neki?
- Épp eleget ahhoz, hogy fenntartsam az érdeklődését. - Nicholas elvigyorodott. - Ez a fokozatos feltárás elmélete. Soha ne mondj el egyszerre mindent, a dolgokat apránként kell beadagolni. Tudja, hogy mit keresünk és azt is, hogy gátat emelünk a folyón.
- És mi lesz az emberekkel, akik a gát építésén dolgoznak?
- A szerzetesek a Szt. Frumentiusban megtesznek bármit, amit mond nekik. Ő itt nagy hős.
- És mit ígértél neki cserébe?
- Odáig még nem jutottunk. Megmondtam neki, hogy sejtelmünk sincs, mit fogunk találni, mire nevetni kezdett és azt mondta, hogy megbízik bennem.
- Hát nem ostoba ez a fiú?
- Én azért nem egészen így jellemezném Mek Nimmurt - dünnyögte Nicholas. - Azt hiszem, ha eljön az ideje, tudatni fogja velünk, hogy mi az ára az együtt-működésének. - Abban a pillanatban felnézett. - Épp rólad beszéltünk, Mek.
Mek nagy léptekkel közeledett feléjük, majd leguggolt Nicholas mellé.
- És mit mondtatok rólam?
- Royan azt mondja, hogy egy szívtelen nyomorult vagy, amiért egész éjjel ilyen erőltetett menetre kényszerítetted.
- Nicholas elrontja magát. Csak figyeltem, hogy mit nyüzsgött össze maga körül - kuncogott. - Én azt mondom, hogy bánj velük keményen. A nők azt szeretik. - Majd ismét komolyra vette a szót. - Igazán sajnálom Royan. A határ mindig nehéz rész. Majd meglátja, hogy azért nem vagyok ilyen szörnyeteg, most, hogy ismét hazai földön vagyunk.
- Igazán hálásak vagyunk mindazért, amit értünk tesz. Ünnepélyes komolysággal hajtotta félre a fejét.
 - Nicholas régi barátom, és remélem, hogy magát meg új barátomnak tekinthetem.
- Rettentően le vagyok sújtva. Tessay tegnap este elmondta, hogy valami nagy baj történt a kolostorban.
Mek arca elkomorult, és ahogy dühödten megrángatta rövid szakállát, egy kis szőrpamacsot tépett ki saját állából. - Nogo meg a gyilkosai. Ez is egy példa arra, hogy mi az ami ellen harcolunk. Megmenekültünk Mengisztu zsarnokságától, hogy aztán újabb rémségekbe taszítsanak minket.
- Mi történt, Mek?
Tömören, de élénk színekkel ecsetelve írta le a vérengzést, meg a kolostor kincseinek elrablását. - Semmi kétség, hogy Nogo volt. Minden egyes szerzetes, aki valamiképp megmenekült, jól ismeri.
Haragja túl lángoló volt ahhoz, hogy magába fojtsa, így aztán hirtelen felpattant. - A kolostor nagyon sokat jelent a Gojamban élő embereknek. Engem is itt keresztelt meg maga Jali Hora. Az apát meggyilkolása és a templom megszentségtelenítése felháborító, gyalázatos gaztett. - Sapkáját a fejébe csapta. - Most pedig indulnunk kell. Az előttünk álló út meredek és nehéz.

Most, hogy már túljutottak a határon, biztonsággal mehettek nappal is. A második nap a szurdok mélyében haladtak. Itt nem voltak kifutó dombok: olyan volt, mintha egy hatalmas vár tornyába léptek volna be. A hatalmas, középső hegyvonulat falai mindkét oldalon majd ezerháromszáz méter magasba nyúltak, és a mélyben kígyózó folyó teljes hosszában zugokkal és habzó zuhatagokkal volt tele. Délben Mek megállította a menetet, hogy megpihenjenek egy ligetben a folyó mellett. Homokos folyópart volt alattuk, melyet a bástyaként fölé magasodó sziklákról legördült, hatalmas kövek takartak.
Ők öten, egymástól kissé elkülönülten ücsörögtek. Árkász még mindig neheztelt a teodolit miatt, amin Mekkel összezördültek, így aztán tudatosan távol tartotta magát. A nehéz műszert úgy tette le, hogy szem előtt legyen és feltűnően közel ült hozzá. Mek és Tessay furcsán csöndesnek és zárkózottnak tűntek, mígnem Tessay hirtelen kinyúlt és megragadta Mek kezét.
- El akarom mondani nekik - tört ki belőle ösztönösen. Mek egy pillanatra elfordult a folyótól, majd bólintott.
- Miért ne? - vonta meg végül a vállát.
- Azt akarom, hogy tudják - makacskodott Tessay. - Ők ismerték Boriszt. Meg fogják érteni.
- Akarod, hogy én mondjam el nekik? - kérdezte Mek halkan, miközben még mindig fogta a kezét.
- Igen - bólintott Tessay -, jobb, ha tőled hallják.
Mek egy darabig hallgatott, amíg összeszedte mondanivalóját, majd elkezdte azon a mély, dörmögő hangon, de nem nézett rájuk, hanem mindvégig Tessay arcába meredt.
- Az első pillanatban, amint megláttam ezt az asszonyt, tudtam, hogy ő az, akit Isten nekem szánt.
Tessay közelebb húzódott hozzá.
- Tessayvel mi fogadalmat tettünk egymásnak a Timkat éjjelén, és Isten bocsánatát kértük, majd asszonyomként magammal vittem.
Tessay Mek hatalmas, izmos vállára hajtotta a fejét.
- Az orosz a nyomunkba eredt. Itt talált ránk, pontosan ezen a helyen. Megpróbált mindkettőnket megölni.
Tessay lenézett a partra, ahol Mek és ő csaknem meghaltak, és beleborzongott az emlékbe.
- Megküzdöttünk - mondta Mek egyszerűen -, aztán amikor már halott volt, hagytam, hogy a testét magával vigye a folyó.
- Tudtuk, hogy meghalt - mondta nekik Royan. - A követségen hallottuk, hogy a rendőrség lejjebb, a határ közelében talált rá. De azt nem tudtuk, hogyan történt.
Egy darabig mindnyájan hallgattak, majd Nicholas törte meg a csöndet: - De szerettem volna látni! Nyilván pokoli küzdelem volt. – Bámulattal csóválta meg a fejét.
- Az orosz jó volt. Örülök, hogy többé nem kell harcolnom vele - ismerte el Mek, és felállt. - Ha most elindulunk, akkor még sötétedés előtt a kolostorhoz érhetünk.
Mai Metemma, a Szt. Frumentius újonnan választott apátja fogadta őket a kolostor folyóra néző teraszán. Nem sokkal volt fiatalabb Jali Koránál, ő is magas volt, fejét ezüstös haj övezte, és a kék koronát viselte, hogy illő tisztelettel fogadhasson egy olyan rendkívüli vendéget, mint Mek Nimmur. Miután a vendégek megfürödtek és egy órányit pihentek a nekik előkészített cellákban, a szerzetesek értük jöttek, hogy átvezessék őket a tiszteletükre rendezett lakomára. Amikor a tejesflatskókat már harmadszor töltötték újra, és az apát meg a szerzetesek hangulata felengedett, Mek suttogni kezdett az öregember fülébe.
- Idézze csak fel Szent Frumentius történetét - hogyan vetette Isten a viharkorbácsolta tengerről a mi partjainkra, hogy elhozhassa nekünk az igaz hitet?
Az apát szeme megtelt könnyel. - Szent teste itt nyugodott a mi maqdasunkban. Aztán jöttek a barbárok és ellopták tőlünk az ereklyét, földi maradványait. És itt maradtunk apa nélkül, árván, akár a gyermekek. Elvették az okot, amiért ez a templom és a kolostor megépült - siránkozott. - Többé nem jönnek ide a zarándokok Etiópia minden tájáról, hogy sírjánál imádkozzanak. Az Egyház is elfelejt minket. Nekünk végünk. A kolostor az enyészeté, és szerzeteseink messze szállnak, akár a hullott levél a szélben.
- Amikor Szent Frumentius Etiópiába jött, nem volt egyedül. Volt vele egy másik keresztény is a bizánci anyaszentegyháztól - emlékeztette őt Mek halk, vigasztaló dörmögéssel.
- Szent Antónia. - Az apát tejes flaskója után nyúlt, hogy csillapítsa fájdalmát.
- Szent Antónia - helyeselt Mek. - Ő hamarabb halt meg, mint Szent Frumentius, de éppoly szent volt, mint fivére.
- Szent Antónia is nagy szent ember volt, kiérdemelte szeretetünket és hódolatteljes tiszteletünket. - Az apát ismét nagyot húzott a flaskóból.
- Isten útjai kifürkészhetetlenek, igaz? - rázta meg fejét Mek, elámulva a világegyetem működésének csodáján.
- Az ő útjai mélyek, s ez számunkra örök titok marad, nem kételkedhetünk benne és meg sem érthetjük soha.
- És mégis könyörületes, megjutalmazza mindazokat, kik őszintén hisznek benne.
- Ő csupa könyörület. - Az apát szeméből kicsordult a könny és végigfolyt az arcán.
- Ön és kolostora fájdalmas veszteséget szenvedett. Szent Frumentius szentséges ereklyéjét elvitték innen - s ó jaj, vissza sosem kerül. De mi van, ha Isten egy másikat küld helyette? Mi van, ha elküldené Szent Antónia szentséges testét?
Az apát könnyein át felnézett rá, és arca hirtelen megfontolttá vált. - Az valódi csoda lenne.
Mek Nimmur karjával átölelte az öregember vállát és halkan suttogott a fülébe, mire Mai Metemma abbahagyta a sírást és figyelmesen hallgatta.

- Megszereztem neked a munkásokat - mondta Mek Nicholasnak, ahogy másnap reggel elindultak felfelé a völgybe.
- Mai Metemma megígérte, hogy két napon belül száz embert ad nekünk, és a következő hét során még ötszázat. Bűnbocsánatot nyújt mindazoknak, akik önként jelentkeznek munkára a gátnál. Megmenekednek a purgatórium tüzétől, ha részt vesznek egy ilyen dicső vállalkozásban, mint Szent Antónia szentséges maradványainak felkutatása.
Mindkét nő megtorpant és rámeredt.
- Mit ígértél annak a szegény öregembernek? - kérdezte Tessay.
- Egy testet ahelyett, melyet Nogo elrabolt a templomból. Ha valóban megtaláljuk a sírt, akkor abból Mamose múmiája a kolostort illeti.
- Galád dolog ilyesmit csinálni - csattant fel Royan. – Csalással veszi rá, hogy segítsen nekünk.
- Ez nem csalás - villant fel Mek sötét szeme a vádra. - Az ereklye, mely elveszett, nem Szent Frumentius teste volt, és mégis több száz éven át megfelelt a célnak, összetartotta a szerzetesek közösségét és ide vonzotta a keresztényeket az ország minden tájáról. Az, hogy most már nincs, a kolostor létét fenyegeti. Elveszett az ok, amiért továbbra is fennmaradhatnának.
- Ezért aztán maga megkísérti őket egy hamis ígérettel! - Royan még mindig mérges volt.
- Mamose fáraó teste minden ízében éppoly autentikus, mint az, amely számukra elveszett. Mit számít, hogy ez egy régi egyiptomi és nem egy régi keresztény teste, mindaddig, amíg a hit középpontjaként szolgál, és általa a kolostor esetleg további ötszáz éven át fennmaradhat?
- Azt hiszem, van abban valami, amit Mek mond - közölte véleményét Nicholas.
- Mióta vagy te ilyen nagy szakértője a kereszténységnek? Te ateista vagy - rivallt rá Royan, mire Nicholas felemelte a kezét, mintha egy nagy ütést akarna kivédeni.
- Igazad van. Egyáltalán, mit szólok én ebbe bele? Vitassátok csak meg ti ezt a kérdést Mekkel. Én meg megyek és megvitatom a gátépítés teóriáit Árkász Webbel. - Azzal előrebaktatott a sor elejére és odacsapódott mérnöke mellé.
Időről időre hallotta háta mögül a túlfűtött hangokat és elvigyorodott. Ismerte Meket, de már kezdett tisztába jönni a hölggyel is. Csodás lenne látni, hogy végül is ki győz ebben a vitában.
A délután közepe táján értek a hasadék felső részéhez, és amíg Mek táborhelyet keresett, Nicholas nyomban elvitte Árkászt a folyó elkeskenyedő részéhez, közvetlenül a fölé a pont fölé, ahol a víz lezúdul a mélybe. Mialatt Árkász felállította a teodolitot, Nicholas fogta a kalibrált szintezőt. Árkász határozott kézjelekkel utasítgatta le-föl a sziklán, miközben mindvégig a teodolit lencséjébe nézett, Nicholas pedig ingatagon állt a bizonytalan terepen és igyekezett a rudat egyenesen tartani, hogy Árkász pontosan bemérhesse.
- Rendben! - ordította Árkász a huszadik után. - Most pedig menj a folyó túlsó oldalára.
- Remek! - ordította vissza Nicholas. - Mit akarsz, repüljek vagy ússzak?
Nicholas fölgyalogolt három mérföldnyit a folyó mentén a gázlóig, ahol a csapás keresztezte a Dandera folyót, majd a kusza part menti növényzeten át visszaverekedte magát addig a pontig, ahol a szemközti parton Árkász heverészett az árnyékban és cigarettázott.
- Nehogy már megszakadj! - kiáltotta át neki a folyó túlsó oldalára.
Már csaknem besötétedett, mire Árkász bemért mindent, amit akart, és Nicholas előtt még ott volt a hosszú visszaút a gázlón át. Az utolsó mérföldet már teljes sötétségben tette meg, csupán a tábortűz lángjának fénye irányította. Kimerülten bebotorkált a táborba és elhajította a szintezőt.
- Most jobban teszed, ha azt mondod nekem, hogy megérte – mordult rá Árkászra, aki fel se nézett logarlécéről. Átjavított rajzain dolgozott egy kis butánlámpás vakító fénye mellett.
- A becslésed egészen jó volt - gratulált Nicholasnak. - A folyó harminchét és fél méter széles azon a kritikus ponton ott a vízesés felett, ahol az építményt akarom elhelyezni.
- Mindössze annyit akarok tudni, hogy össze tudsz-e itt ütni egy gátat, vagy sem.
Árkász elvigyorodott és ujját végighúzta az orrán. - Te idehozod az én nyamvadt tragacsomat, és én magát a rohadt Nílust is elzárom neked.
Miután megvacsoráztak - egy újabb patkánycsomagból -, Royan a tűz túloldaláról Nicholasra pillantott. Amikor sikerült elkapnia a tekintetét, a fejével intett neki. Ezután felállt és feltűnés nélkül kisétált a táborból, miközben egyszer visszanézett, hogy megbizonyosodjon róla, Nicholas követi-e. Nicholas elemlámpával világította meg az ösvényt, ahogy óvatosan mentek visszafelé a gát kijelölt helyéhez, majd kerestek egy vízre néző nagy követ, melyre leülhettek.
Nicholas kikapcsolta a lámpát, és egy darabig némán üldögéltek, amíg szemük hozzászokott a halovány csillagfényhez, majd Royan suttogva azt mondta: - Volt idő, amikor azt hittem, hogy soha nem térek vissza ide - hogy mindez csak álom volt, és Taita medencéje nem is létezett.
- Számunkra talán nem is fog, a kolostor szerzeteseinek segítsége nélkül. - hangja kérdő volt.
- Te és Mek Nimmur győztetek - kuncogott Royan halkan. - Természetesen el kell fogadnunk a segítségüket. Mek érvei rendkívül meggyőzőek voltak.
- Tehát beleegyeztél, hogy jutalmul megkapják Mamose múmiáját?
- Beleegyeztem, hogy bármilyen múmiát találunk, az az övék, persze ha találunk egyáltalán - pontosított. - Annak alapján, amit tudunk, lehet, hogy Mamose igazi múmiája az volt, amelyet Nogo ellopott.
Nicholas karja egészen természetesen siklott Royan vállára, Royan pedig egy pillanat múlva kényelmesen a férfinak támaszkodott.
- Jaj Nicky, annyira félek és annyira izgatott vagyok. Félek, hogy minden reményünk hiábavaló és izgatott vagyok, vajon megtaláljuk-e Taita játékának nyitját. - Arcát a férfi felé fordította, és Nicholas az ajkán érezte Royan leheletét.
Gyöngéden megcsókolta. Aztán visszahúzódott, miközben ajkán még ott érezte Royan ajkának melegét és a csillagfényben az arcát figyelte. Royan még csak kísérletet sem tett arra, hogy elhúzódjon. Sőt, inkább felé hajolt és most ő csókolta meg a férfit. Először csak egy higgadt, testvéri csók volt, a száját gyorsan összezárta. Nicholas jobb kezét hátulról Royan fejéhez emelte, ujjait a hajába fúrta és arcát még szorosabban nyomta maga felé. Ő szétnyitotta száját és Royan még mindig csukott ajkait halk, kissé neheztelő hang hagyta el.
Nicholas lassan, kéjesen nyitotta szét Royan ajkait, mire a tiltakozás végre lecsendesült és nyelve mélyen, mohón fürkészte a másik titkait. Royan most halkan, elégedetten felnyögött, akár az anyja csecsén csüngő kiscica és karjával átölelte Nicholast. Erős, hajlékony ujjai Nicholas hátát gyúrták, szája immáron teljesen megnyílt a férfi csókja előtt, és nyelve örvénylett, fürgén siklott Nicholas nyelve körül.
Ekkor Nicholas másik kezét a testük közé csúsztatta és egészen övig kigombolta Royan blúzát. Royan kissé hátrahajolt ölelésében, hogy megkönnyítse neki. Mámorító örömmel vette észre, hogy keblei csupaszok a vékony pamutblúz alatt. Az egyiket kezébe vette: kicsi volt és kemény, épphogy betöltötte tenyerét. Amikor finoman megcsippentette mellbimbóját, az megmerevedett ujjai közt, akár egy apró, érett eper.
Abbahagyta a csókot és fejét Royan mellére hajtotta. Royan halkan felnyögött és kezével vezette lejjebb a férfi fejét. Amikor a mellbimbót a szájába vette, Royan felszisszent és másik kezének körmét belemélyesztette Nicholas hátába, akár egy simogatásra válaszoló cica. Egész teste hullámzott Nicholas ölelésében, majd egy idő múlva eltolta a férfi száját. Nicholas egy pillanatig azt hitte, hogy elutasítja, de Royan csak odébb tolta a fejét és másik mellbimbóját is a szájába helyezte. Ismét felszisszent, ahogy Nicholas beszívta.
Royan mozdulatai egyre szenvedélyesebbek lettek, lépést tartottak Nicholas növekvő vágyával. Nem tudta tovább türtőztetni magát, a keki nadrágszoknya alatt felnyúlt és kezét Royan gömbölyödő vénuszdombjára tette. Ekkor Royan egy gyors, ruganyos mozdulattal elszakadt tőle és felpattant. Elhátrált, miközben nadrágszoknyáját lesimította és reszkető ujjakkal begombolta a blúzát.
- Sajnálom, Nicky. Annyira szeretném, jaj Istenem, el se tudod képzelni, hogy mennyire. De... - megrázta a fejét, miközben erősen lihegett -, még ne. Kérlek Nicky, bocsáss meg nekem. Én két világ közt vergődöm. Az egyik felem annyira szeretné, de a másik nem engedi meg nekem...
Nicholas felállt és testvérien megcsókolta. - Nem kell siettetni. A jó dolgokra érdemes várni - mondta, miközben szája épp csak érintette Royan ajkait. - Gyere! Most szépen hazaviszlek.

Másnap reggel még sötét volt, amikor a papok első munkára toborzott csapata, akiket Mai Metemma ígért, szép sorban jöttek felfelé a völgyben. Éneklésük ébresztette a tábort, és mindenki álmosan bújt elő zsúptetejű, hevenyészett menedékéből, hogy köszöntse a szent emberek hosszú sorát.
- Szentséges egek - ásított Nicholas -, olyan, mintha egy új keresztes hadjáratot indítottunk volna. Az éjszaka közepén kellett indulniuk a kolostorból, hogy ilyen korán itt legyenek. - Elment, hogy megkeresse Tessayt, és amikor megtalálta, azt mondta neki: - Ezennel kineveztetett hivatalos tolmácsnak. Árkász egy szót sem beszél se arabul, se amhara nyelven. Maradjon a közelében.
Amint kivilágosodott, Mek és Nicholas elhagyta a tábort, hogy megfelelő ledobóhelyet keressenek. Délre mindketten úgy látták, hogy csupán egyetlen lehetőségük van: magát a völgyet kell használniuk. Az őket körülvevő sziklás gerincekhez képest a völgy talaja egyenletes volt és viszonylag kevés akadály állta útjukat. Fontos volt, hogy olyan helyet válasszanak, mely a lehető legközelebb van a gát építésének helyszínéhez, mivel minden egyes mérföld, melyen át a felszerelést kézi erővel kell elcipelni, rengeteg időt és energiát von el magától a munkától.
- Az idő a legfontosabb tényező - mondta Nicholas Meknek, ahogy másnap reggel ott álltak a kiválasztott területen. Mostantól az esőzésekig minden nap számít.
Mek felnézett az égre. - Imádkozz Istenhez, hogy későn jöjjön az eső.
Egy mérföldnyire lefelé a folyótól, egy olyan szakaszon jelölték ki a ledobás területét, ahol a völgy a legszélesebb volt és a hegyek közti résen át jól megközelíthető. Jannie-nak egyenesen kell berepülnie, majd öt mérföldön kiegyenlíteni a gépet teljes fékszárnnyal és lenyitott rakodóponkkal.
- Jó nehéz dolga lesz - jegyezte meg Mek, ahogy végignéztek a környező sziklás lejtőkön és komoran magasodó szirteken. - Tud ez a te kövér barátod repülni?
- Repülni? Hisz félig madár - mondta neki Nicholas. Lementek a völgybe, hogy ellenőrizzék a jelzőfüstöt és a jelzések elhelyezését. Jelzésként kvarckőből kirakott kereszteket raktak le a völgy közepén, melyek a levegőből is jól láthatók. Árkász fenn volt a völgy középső részén. Jól látták az ég előtt kirajzolódó alakját, ahogy járkál és elhelyezi jelzőfüstjeit, melyek a ledobási területhez való közeledést jelzik.
Amikor Nicholas megfordult és a másik irányba nézett, látta a két nőt, akik a völgy túlsó végén, egy sziklán ültek. Árkász már segített nekik elhelyezni a jelzőfüstöket. Ezek adják majd a terület túlsó határát, és megmutatják Jannienak, hol kell kiemelkednie a völgyből.
Ezután Nicholas ismét Mek emberei felé fordította figyelmét, akik épp végeztek a vakító fehér kvarcjelek elhelyezésével. Amint ezek mind a helyükre kerültek, Mek elrendelte a terület kiürítését. Ezt követően, a rádiót cipelve felmásztak Árkászhoz a völgy tetejénél lévő magaslatra. Mek segített Nicholasnak kifeszíteni az antennát. Aztán Nicholas bekapcsolta, és gondosan beállította az erősítőt, mielőtt megnyomta volna a mikrofont.
- Nagy Dolly! Gyere, Nagy Dolly! - Hívta Nicholas, de csak zümmögő, sípoló zörejek hallatszottak.
- Nyilván késnek. - Nicholas igyekezett a lehető legjobban leplezni aggodalmát. - Jannie az első menetben Máltából egyenesen ide jön. Aztán az első adag után visszamegy a Roseires-nél lévő bázisodra, és felveszi a második rakományt. Egy kis szerencsével mindkét rakomány még holnap délelőtt lenn lesz.
- Ha jön egyáltalán a kövér - jegyezte meg Mek.
- Jannie profi - dörmögte Nicholas. - Jönni fog. - A szájához emelte a mikrofont: - Nagy Dolly! Hallasz? Vége.
Tíz percenként hívta az üres, visszhangos csendet. Valahányszor hívása válasz nélkül maradt, lelki szemei előtt szudáni MiG vadászgépek jelentek meg irányított lövedékeikkel, és az öreg Hercules lángolva zuhant a föld felé.
- Gyere, Nagy Dolly! - könyörgött, és végre egy gyenge, sercegő hang úszott be a fülhallgatójába. - Fáraó. Itt Nagy Dolly! Érkezés negyvenöt perc múlva. Hallgatlak. - Jannie adása rövid volt. Túl öreg róka volt ő már a csempész-szakmában ahhoz, hogy ellenséges füleknek időt adjon rá, hogy bemérhessék helyzetét.
- Nagy Dolly. Négy ötöt vettem. Fáraó készen áll. - Nicholas Mekre vigyorgott. - Úgy tűnik, végül mégiscsak beindulunk.
Mek hallotta meg elsőként. A füle a harci zajokhoz szokott. Ezen a vidéken, ha életben akarsz maradni, nem árt, ha jóval előbb hallasz meg egy gépet a levegőből, még azelőtt, hogy megérkezik. Nicholas már nem volt tréningben, így majd öt perccel később hallotta meg a szurdok szikláiról furcsán visszhangzó légcsavarok jellegzetes berregését. Nem lehetett pontosan megállapítani az irányt, de szemüket beárnyékolva mindnyájan nyugat felé meredtek.
- Ott van - egyenlített Nicholas, amint észrevette az apró sötét foltot, mely olyan alacsonyan volt, hogy szinte beleolvadt a meredély mögötte emelkedő falába. Odabólintott Árkásznak.
Árkász odarohant a jelzőfüstökhöz és rövid ideig matatott körülöttük. Ahogy elhátrált, sűrű körömvirágsárga füst szállt fel belőlük, majd lomhán úszni kezdett az enyhe szellőben. A füst megmutatja Jannie-nak a szél erejét és irányát, ugyanakkor beirányítja a ledobás területére.
Nicholas szeméhez emelte távcsövét és a keskeny völgy túlsó vége felé nézett. Látta, hogy Royan és Tessay is a jelzőfüstök körül buzgólkodik. Hirtelen karmazsinvörös füstfelhők hömpölyögtek a magasba, és a két nő visszafutott eredeti helyére, majd mindketten az eget kémlelték.
Nicholas halkan beleszólt a mikrofonba. - Nagy Dolly. Füst fenn van. Látod?
- Igen. Látlak. Amit ti kapni fogtok, azért igazán hálásak lehettek. - Jannie dél-afrikai akcentusa tisztán hallható volt, ahogy egy vidám káromkodást nyögött be az éteren át.
Figyelték, ahogy a közeledő gép egyre nagyobb lesz, mígnem úgy tűnt, mintha szárnyai betöltenek a fél eget, majd alakja megváltozott, ahogy hatalmas fékszárnyait és hasa alatt a ponkot leeresztette. Nagy Dolly sebessége olyan drámaian lelassult, hogy úgy tűnt, mintha valami láthatatlan szálon csüngne alá a magasan tündöklő afrikai napból. Lassan megfordult, élesen bedőlt, ahogy Jannie egy vonalba hozta a füstjelekkel, majd lejjebb ereszkedett és még lejjebb, egyenesen arrafelé, ahol ők álltak.
A gép kegyetlenül felbődült. Mindhárman lebuktak, ahogy elszállt felettük, méghozzá olyan alacsonyan, hogy úgy érződött, nyomban lesöpri őket a gerincről. Nicholas egy pillanatra látta Jannie-t, amint lefelé néz a pilótafülkéből, majd arcán széles mosollyal felemeli egyik kezét és kurtán leinteget, azzal már el is húzott mellettük.
Nicholas felegyenesedett és figyelte, ahogy Nagy Dolly méltóságteljesen lehúzódik a völgy közepére. Kiesett belőle az első raklap és zuhant a föld felé, mígnem az utolsó pillanatban hirtelen kinyílt az ejtőernyő, akár egy menyasszonyi csokor. A nehéz konténer zuhanása nyomban lelassult. Lengett és himbálódzott, majd másodpercek múlva, hatalmas, sárga porfelhőt kavarva, olyan zajjal ért földet a völgyben, hogy azt még odafenn a gerincen is hallották. Ezután két újabb rakomány pottyant ki belőle, és ezek is egy pillanatig ott csüngtek a levegőben ejtőernyőiken, mielőtt a földnek csapódtak volna.
Nagy Dolly motorjai felbődültek, és az orra megemelkedett, ahogy a karmazsinvörös füstfelhő fölött elhaladva felfelé tört, majd kiemelkedett a völgy halálos csapdájából. Egy széles kör után ismét visszatért és leereszkedett a második menetre. Ismét raklapok potyogtak ki belőle, ahogy elhúzott a kvarcjelzések fölött, majd a völgy végén megint felemelkedett és szinte súrolta a tűhegyes sziklákat, melyeknek karmai felhasították volna.
Jannie hatszor ismételte meg ezt a veszélyes manővert és minden alkalommal három, nehéz szögletes rakományt dobott le. Ott hevertek szanaszét végig a völgyben, és lepelként borult rájuk saját ejtőernyőjük fehér selyme.
Ahogy Jannie az utolsó kör után emelkedni kezdett, hangja Nicholas fülhallgatójában visszhangzott. - Ne menj el, Fáraó! Visszajövök! - Aztán Nagy Dolly beemelte hasába a ponkot, mint mikor egy idős hölgy húzza fel buggyos bugyogóját, majd elszállt nyugat felé.
Nicholas és Mek lerohant a völgybe, ahol a szerzetesek már fecsegtek és nevetgéltek a raklapok körül. Gyorsan a kezükbe vették a szervezést, csapatokra osztották az embereket és irányították őket, ahogy szortírozták és elvitték a csomagokat.
Nicholas és Árkász úgy tervezte, hogy a raklapok olyan sorrendben érkezzenek, ahogy tartalmukra szükség van. Az elsőn konzervek, szárított ételek és személyes holmijaik meg a tábori felszerelés volt, együtt azokkal a kis kényelmet jelentő dolgokkal, amiket Nicholas megengedett, beleértve a szúnyoghálót és egy láda maláta-whiskyt. Megkönnyebbülten látta, hogy az értékes ládából semmi sem szivárog: egyetlen üveg sem tört el.
Árkász gondjaiba vette az építkezési anyagokat meg a gépeket, a nehéz felszerelést. Utasításai alapján, amit Tessay közvetített, ezeket elvonszolták, kézi erővel elvitték az ősi kőfejtőbe, ugyanis itt raktározzák majd mindaddig, amíg az építési területen szükség nem lesz rájuk. Rájuk sötétedett, amikor a raklapok feléhez még hozzá sem nyúltak, ott hevertek, ahová leestek. Ezek mellé Mek fegyveres őrséget állított, majd kimerülten fölbaktattak a völgyből a táborba.
Aznap este, miután egy kis whisky meg egy tisztességes vacsora melegítette a gyomrát, a feje felett szúnyogháló volt, alatta pedig egy vastag szivacsmatrac, Nicholas mosollyal az arcán merült álomba. Elindultak egy jó kezdet felé.
A hajnali zsolozsmát tartó szerzetesek éneke ébresztette fel: - Itt aztán nincs szükség vekkerre - nyögött fel, majd lebotorkált a folyóhoz mosakodni és borotválkozni.
Ahogy a nap bearanyozta a meredély kőcsipkéit, Mekkel már fenn voltak őrhelyükön és a nyugati eget fürkészték. A terv szerint Jannie az éjszakát Roseires-nél töltötte, ezalatt Mek emberei segítettek neki bepakolni azt a szállítmányt, amit első útjuk után hagytak ott, amikor Máltáról megérkeztek. Ez volt az akció egyik sebezhető, gyenge pontja. Bár Mek biztosította őket, hogy a területen pillanatnyilag szinte nincs katonai jelenlét, mégis, nem kell több, csak a szudáni kormány egyetlen eltévedt őrjárata, mely belebotlik Nagy Dollyba, amíg az lenn van a földön, és máris dugába dől minden tervük, kész a katasztrófa, így aztán megkönnyebbülten dobbant meg a szívük, amikor meghallották az ismerős berregést, ahogy a sziklák visszaverik a légcsavarok hangját.
Nagy Dolly ismét irányba fordult, hogy az első menetben végighúzzon a völgy felett, és ahogy átrepült a kvarckereszteken, a hatalmas sárga munkagép esett ki rakteréből. Nicholas ösztönösen visszafojtotta lélegzetét, amint figyelte hogy zuhan lefelé, majd megtorpan, mert ejtőernyőjének kötelei hirtelen megrándulnak. Vadul himbálódzott a levegőben, jojózott a nejlonköteleken, és a szerzetesek a csodálattól és az izgalomtól felüvöltöttek, amint figyelték földetérését. Hatalmas porfelhő szállt a magasba ahogy becsapódott.
Árkász Nicholas mellett állt, nyögdécselt és eltakarta a szemét, hogy ne kelljen néznie a levegőbe emelkedő porfelhőt. - Bassza meg! - mondta tompa hangon.
- Ez parancs, vagy pusztán egy kérés? - kérdezte Nicholas, de nem volt igazán derűs.
Miután az utolsó raklap is földet ért, és a gép teljes sebességgel emelkedett fölfelé, Nicholas rádión odaszólt Jannie-nek.
- Ezer köszönet, Nagy Dolly. Szerencsés utat!
- Insalláh! Ha Isten is úgy akarja! - szólt vissza Jannie.
- Majd hívlak, ha jönni kell értünk.
- Várom a hívást. - Nagy Dolly távolodott. - Kéz- és lábtörést!
- Hát akkor - csapta hátba Nicholas Árkászt. - Menjünk le és nézzük meg, van-e még traktorod.
A megrongálódott sárga gép az oldalán feküdt és ömlött belőle az olaj, akár a vér egy szíven lőtt dinoszauruszból. 
- Te nyugodtan elmehetsz. Csak hagyj itt nekem segítségnek egy tucatnyit ezek közül a fekete fickók közül – mondta neki Árkász olyan szomorúan, mintha kedvese sírja mellett állna.
Árkász nem tért vissza a táborba vacsorára, így Tessay leküldött neki egy tál watot és egy kis injera kenyeret, hogy azért egyen valamit, amíg dolgozik. Nicholas fontolgatta, hogy lemegy és felajánlja, hogy segít a megrongálódott traktor javításában, de aztán meggondolta magát. Keserű tapasztalatból tudta, hogy vannak olyan időszakok, amikor Árkász nem szereti, ha zavarják, és ez most épp egyike azoknak.
A kora hajnali sötétségben a tábort fényszórók vakító fénye világította meg, és a hegyek visszaverték a felbődülő dízelmotor hangját. Kopasz feje búbjáig olajosán és koszosan, beesett szemmel, de diadalmasan vezette be Árkász a táborba a sárga traktort, miközben a vezetőülésről kiáltozott nekik.
- Minden rendben, nimfák és gazfickók! Ki az ágyból! Gyerünk gátat építeni!
Még két teljes napjukba került, mire összeszedték a völgyben szanaszét heverő raklapokat és bevitték a raktárként szolgáló, ősi kőfejtőbe. Itt aztán a Nicholas és Árkász által még Angliában összeírt jegyzék alapján, gondosan elhelyezték. Nagyon fontos volt, hogy pontosan tudják, mit hol találnak, és szükség esetén nyomban hozzá is férjenek. Eközben Árkász a gát építési területén dolgozott, kijelölte az alapokat, számtalan fakarót vert le a folyóparton és elvégezte az utolsó méréseket is hosszú acél mérőszalagjával.
Amíg ezek az előmunkálatok tartottak, Nicholas figyelte a szerzetesek teljesítményét és lassanként személyesen is megismerte őket. Ki tudta választani közülük a vezetésre alkalmasakat, a legintelligensebb, legkészségesebb embereket. Azt is meg tudta állapítani, kik azok, akik beszélnek arabul, vagy egy kicsit angolul. Mind közül a legígéretesebbnek egy Hansith Sherif nevű szerzetes tűnt, akit Nicholas közvetlen segítőként és tolmácsként vett maga mellé.
Miután a táborban már berendezkedtek és baráti kapcsolatot alakítottak ki a szerzetesekkel, Mek Nimmur félrevonta Nicholast úgy, hogy a két nő is hallótávolságon kívül legyen.
- Mostantól az én feladatom az építési terület biztosítása. Készen kell állnunk, hogy megakadályozhassunk egy újabb lerohanást, amilyet előző táborod ellen hajtottak végre, illetve egy olyan vérengzést, amilyen a Szent Frumentiusban volt. Nogo és gyilkosai még mindig itt vannak valahol. Nem kell nekik sok, hogy meghallják, ismét visszatértél a szurdokba. És amikor jön, én várni fogom.
- Hát egy AK-47-sel jobb helyzetben vagy, mint egy csákánnyal - helyeselt Nicholas. - Csak Tessayt hagyd itt velem. Szükségem van rá.
- Nekem is - mosolygott Mek és bánatosan csóválta a fejét. - Most kezdek rájönni, hogy mennyire. Vigyázz rá helyettem. Minden este visszajövök, hogy ellenőrizzem.
Mek bevitte embereit a bozótba és védelmi állásba helyezte őket a csapás mentén és a tábor körül. Amikor Nicholas felnézett a munkájából, gyakran vette észre Mek őrségének egyegy tagját a tábor körüli magaslatokon. Megnyugtató érzés volt tudni, hogy ott vannak.
Mindazonáltal Mek, ígéretéhez híven, minden este visszatért a táborba, és éjszakánként Nicholas gyakran hallotta Tessayvel közös menedékükből mély, dörmögő nevetését, melyet asszonya édes, ezüstös kacagása kísért. Ilyenkor Nicholas éberen feküdt, és Royanra gondolt a szomszédos kunyhóban, mely oly közel, mégis rettentő távol volt tőle.
Az ötödik napon megérkezett a Mai Metemma által nekik toborzott, háromszáz munkásból álló második különítmény, és ez meglepte Nicholast. Afrikában ritkán működnek így a dolgok. Soha, semmi nem szokott az ígért idő előtt történni. Eltöprengett, vajon pontosan mit mondhatott Mek az apátnak, de aztán úgy döntött, hogy nem igazán akarja tudni, mivel most már megkezdődhetnek a fő építési munkálatok.
Ezek az emberek nem szerzetesek voltak, mivel a Szent Frumentius már kiadta a maga embereit a szent munkára, hanem falusiak, akik a meredély fölötti hegyvidéken éltek. Mai Metemma a bűnbocsánat ígéretével és a pokol tüzének fenyegetésével kényszerítette őket.
Nicholas és Árkász ezt a munkaerőt harmincfős csapatokra osztotta, és mindegyik élére egy-egy kiválasztott szerzetest állítottak munkavezetőnek. Fizikai felépítésük alapján gondosan osztályozták őket, úgy, hogy a nagydarab, keménykötésű embereket mind egy csoportba gyűjtötték, ők adták az építkezés rohamosztagát, míg a kisebb, vékonyabb, de szívós munkásokat olyan feladatokra oszthatták be, melyeknél nincs olyan nagy szükség a nyers, fizikai erőre.
Nicholas kiötlött egy nevet mindegyik csapatnak - Bivalyok, Oroszlánok, Fejszék és így tovább. Ez alaposan igénybe vette képzelőerejét, de fel akarta ébreszteni büszkeségüket és elsősorban saját érdekében szerette volna a csapatokat versengésre buzdítani. Felvonultatta őket a kőfejtőben, ahol minden egyes csapat élén újonan kinevezett, egyházi munkavezetője állt. Emelvényként az egyik ősi kőtömböt használta és Tessay fordított neki, amint szívélyes szónoklattal üdvözölte őket, elmondta nekik, hogy ezüst Mária Terézia-dollárban fogják kapni fizetésüket. A szokásos bér háromszorosát ígérte nekik.
Eddig az emberek komoran, rezignáltán hallgatták, de hangulatuk erre szemlátomást megváltozott. Egyikük sem számított rá, hogy fizetést kap munkájáért, és legtöbbjük azt fontolgatta, hogyan tudna minél előbb megszökni és hazamenni. Most azonban Nicholas nem csupán pénzt ígért nekik, hanem ezüstdollárt. Etiópiában az elmúlt kétszáz év során a Mária Terézia-dollárt tekintették az egyetlen igazi pénznek. Ez okból még mindig az eredeti, 1780-as dátummal és az öreg császárnő tokás képmásával verték, akinek hatalmas kebleit félig fedetlenül hagyta a mély décolletage. Egyetlen ilyen érmét értékesebbnek tartottak, mint egy egész zsáknyit abból az értéktelen, zörgő papírból, amit az addiszi rezsim adott ki. Hogy kifizethesse a munkabért, Nicholas ezekből az ezüstpénzekből egy egész ládányit helyezett el az első raklapon, amit Jannie ledobott.
Miközben hallgatták, mennyei mosoly öntötte el arcukat, ébenfekete képükből elővillantak vakító, fehér fogaik. Valaki énekelni kezdett, és mind dobogott, táncolt és Nicholast éltette, amint csapatostul elvonultak, hogy beálljanak a sorba szerszámukért. Csákányokkal, lapátokkal felszerelve, egyes sorban vonultak felfelé a völgyben az építési területhez, miközben még mindig énekeltek és táncoltak.
- Szent Nicholas - nevetett Tessay. - Mikulás bácsi. Soha többé nem felejtik el.
- Még az is lehet, hogy ereklyeként megőriznek és egy kolostort építenek föléd - mondta Royan mézédesen.
- Azt azonban nem tudják, hogy minden egyes dollárt kemény munkával fognak megkeresni.
Ettől fogva a munka már akkor elkezdődött, amikor eléggé kivilágosodott ahhoz, hogy látni lehessen, és csak akkor hagyták abba, amikor már annyira sötét volt, hogy nem lehetett folytatni. Az emberek minden este fáklyafény mellett tértek vissza átmeneti szállásukra és túl fáradtak voltak ahhoz, hogy énekeljenek. Nicholas mindennek ellenére szerződést kötött a hegyvidéki falvak vezetőjével, hogy naponta lássák el őket egy vágómarhával. Asszonyok jöttek le minden reggel a csapásokon, maguk előtt hajtották az állatot és fejükön hatalmas tejes edényeket egyensúlyoztak.
Az ezt követő napok során senki sem szökött meg Nicholas kis munka-seregéből.
Emelős traktorának magas ülésén ülve, Árkász a hidraulikus karokkal felemelte az első háló hengert. A hatalmas kövekkel megrakott dróthálócsomag több tonnányit nyomott, és az építési területen minden munka leállt, ahogy az emberek a Dandera folyó partjára gyűltek, hogy megnézzék. Az emberek döbbenten felhördültek, ahogy a hengert magasan tartva Árkász lassan leereszkedett a sárga traktorral a meredek parton, majd belehajtott a vízbe. Az áramlat zokon vette e durva támadást és haragosan örvénylett a magas hátsó kerekek körül, de Árkász még mélyebbre nyomult.
A parton összegyűlt tömeg kantálva, tapsolva buzdította, amikor a víz már elérte a gép hasát és sziszegve szállt fel a gőzfelhő az olajteknő forró acéljáról. Árkász rögzítette a fékeket, majd leeresztette a nehéz hengert az áradatba, mielőtt visszatolatott volna a partra. Az emberek vadul megéljenezték, annak ellenére, hogy az első henger nyomban elsüllyedt, és csupán egy örvény jelezte helyét a folyó felszínén. A következő henger már ott állt készen. A traktor odadöcögött hozzá, leengedte acélkarjait és oly gyöngéden emelte fel, akár egy édesanya piciny gyermekét.
Nicholas odakiáltott a munkavezetőknek, hogy csapataikat vigyék vissza és folytassák a munkát. Az emberek hosszú sora vonult felfelé a völgyben, meztelenek voltak, csupán ágyékkötőjük fehérlett rajtuk. Erősen izzadtak a szurdok hőségében, bőrük csillogott, akár a szénbányában frissen lefejtett antracit. Mindegyikük töltőanyaggal teli kosarakat cipelt a fején, amit bezúdítottak az előkészített hengerekbe. Aztán üres kosaraikkal lementek a hegyről, vissza a kőfejtőbe. Amint egy-egy henger megtelt, egy másik csapat ráhelyezte a dróthálóból készült tetőt, és erős, nyolcas huzallal lezárták.
- Húsz dollár jutalom annak a csapatnak, amelyik a legtöbb kosarat tölti meg! - ordította Nicholas. Ujjongva felkiáltottak és megsokszorozták erőfeszítésüket, de még így sem tudtak lépést tartani Árkász gépével. Kőpilléreit mesterien helyezte el, a part menti sekély vízből kiindulva úgy tette le a kővel teli hengereket, hogy mindegyik közvetlenül a szomszédja mellé került, és így egymást kölcsönösen támogatva beékelődtek a falba.
Először nemigen látszott az eredmény, de ahogy a masszív zátony egyre növekedett a víz felszíne alatt, a folyó dühödten kezdett válaszolni. A víz hangja megváltozott, a halk csobogás tompa morajlássá nőtt, ahogy dühödten tépte, szaggatta Árkász falát.
Hamarosan megjelent a víz felszínén a kővel teli hengerek teteje, és a folyó, korábbi szélességének felére szűkült. A víz immáron kegyetlenné, vaddá változott. Erős, zöld áradatként zúdult át a résen és szinte észrevétlen kúszott egyre feljebb a parton, ahogy az akadály megtorpantotta, visszaszorította. A folyó zaklatta, gyötörte a gát alapjait, bele-belemart, hogy megkeresse a gyönge pontokat, és a munka lelassult, ahogy a víz szintje megemelkedett.
Eközben a folyó menti erdőben javában dolgoztak a favágók, és Nicholas arca mindannyiszor fájdalmasan összerándult, amikor egy-egy hatalmas fa nyögve, sikoltva, akár egy élő, érző lény kidőlt. Önmagát természetvédőnek tartotta, és némelyik fának évszázadok kellettek ahhoz, hogy ezt a vastagságot elérje.
- Akarod azt a rohadt gátadat, vagy inkább a szép kis fáidat választod? - kérdezte tőle Árkász bőszen, amikor Nicholas a füle hallatára sopánkodott. Nicholas elfordult, anélkül, hogy válaszolt volna.
Kezdtek már mindnyájan belefáradni a szakadatlan munkába. Idegeik már-már pattanásig feszültek, rosszkedvűek, ingerlékenyek voltak. A munkások közt már többször is előfordult egy-egy gyilkos küzdelem, és Nicholas mindannyiszor kénytelen volt a meglendülő csákányok közt szétválasztani a küzdő feleket.
Lassanként egyre jobban összeszorították a folyót ágyában, ahogy a gát a part felől növekedett, és elérkezett az idő, amikor a munkát át kellett helyezni a túlpartra. A teljes munkaerő együttes erejére volt szükség ahhoz, hogy a part mentén egy új utat építsenek a gázlóig. A traktort kézi erővel bevitték a vízbe, majd száz ember nekifeszült a vontatókötélnek, és amíg áthúzták, magas hátsó kerekei forogtak, pörögtek, habossá verték a víz felszínét.
Ezután a túlparton is építeniük kellett egy utat, vissza a gátig. Kivágták azokat a fatörzseket, melyek útjukat állták, és emelőrudakkal megemelték a hatalmas görgetegköveket, hogy a traktor átjusson. Miután sikerült elérniük vele az építési területet, erről az oldalról is elkezdték ugyanúgy letenni a kővel teli hengereket.
A két fal fokozatosan, naponta néhány méternyit közeledett egymáshoz, és ahogy a köztük lévő rés szűkült, úgy emelkedett a vízszint és lett a folyó egyre vadabb, ami megnehezítette a munkát. 
Közben a gáttól fölfelé kétszáz méternyire a Sólymok és a Skorpiók munkálkodtak. Ez a két csapat a kivágott fatörzsekből tutajt ácsolt. A hatalmas gerendákat úgy dolgozták össze, hogy rácsot alkossanak. Efölé nehéz PVC-borítást tettek, hogy vízálló legyen; majd erre, mint egy hatalmas szendvics, újabb fatörzsekből ácsolt rácsozat került. Az egészet erős bálázóhuzallal kötözték össze. Végül e rácsrendszer egyik végére jókora kőnehezékeket erősítettek.
Árkász a kőnehezékeket úgy helyezte el, hogy csak az egyik oldal legyen nehéz, s így a tutaj szinte függőlegesen lebeg majd a vizén, egyik vége a folyó fenekét súrolja, a másik pedig a víz felszíne fölé emelkedik. Az elkészült tutaj méretei pontosan illeszkedtek a gát két fala közti résbe. Amíg a fal és a tutaj munkálatai folytak, addig Árkász kövekkel teli acélháló hengereket halmozott fel a gát alatt mindkét parton.
Három teljes munkacsapat, az Elefántok, a Bivalyok és a Rinocéroszok, a legnagyobb és legerősebb férfiak csapatai dolgoztak keményen a völgy felső végén. Egy mély csatornát ástak, melybe majd a folyót terelhetik.
- Ebben a maga nagymenő mérnökében, Taitában fel se merült ez a kis rafinált finomság - büszkélkedett Árkász Royannak, ahogy ott álltak az árok szájánál. - Ez azt jelenti, hogy a folyó vízszintjét mindössze száznyolcvan centivel kell megemelnünk, hogy befolyjon a csatornába és onnan a völgybe. Enélkül bő hatméternyit kéne a vízszintet megemelnünk ahhoz, hogy a folyót elterelhessük.
- Lehet, hogy négyezer éve a folyó vízszintje más volt. Royan furcsa lojalitással kelt a rég halott egyiptomi védelmére. - De az is meglehet, hogy ő is ásott egy csatornát, csak annak nyomait az idő már eltüntette.
- Az tutira ki van zárva - dünnyögte Árkász. - Annak a kis palimadárnak ez egyszerűen meg se fordult a fejében. Arca önelégült volt és magabiztos. - Azt hiszem, ez egy pont a mi javunkra Mr. Taitával szemben.
Royan elmosolyodott magában. Furcsa volt látni, hogy ez a gyakorlatias, két lábbal a földön álló Árkász is a távoli múltból érkező, személyesen neki szóló kihívásnak érezte ezt az egészet. Őt is magával ragadta Taita játéka.
Se fenyegetéssel, se mennyei jutalommal nem lehetett a szerzeteseket rábírni, hogy vasárnap dolgozzanak. Szombat esténként egy órával korábban befejezték a munkát, és elindultak lefelé, a völgyön át a kolostorba vezető ösvényen, hogy másnap az áldozáson időben ott legyenek. Bár Nicholas morgott és szidta őket, amiért elmennek, titkon, a többiekhez hasonlóan ő is megkönnyebbült, hogy végre egy kicsit pihenhet. Mind fáradtak voltak, és legalább egyszer kimaradt a hajnali zsolozsmaéneklés, ami kora reggel, már négykor ébresztette őket.
Így aztán szombat este mind megfogadták egymásnak, hogy másnap sokáig alszanak, de a szokás hatalma Nicholast megint csak ébren találta ugyanazon gonosz, hajnali órán. Képtelen volt ágyában maradni és mire a mosakodásból visszatért a folyótól, már Royan is felkelt és fel volt öltözve.
- Kávét? - Royan levette a tűzről az edényt és töltött neki egy bögrével.
- Borzalmasan aludtam az éjjel - vallotta be Royan. – Valami szörnyű, nevetséges álmom volt. Mamose sírjában voltam és eltévedtem az átjárók labirintusában. A sírkamrát kerestem, ajtókat nyitogattam, de embereket találtam minden helyiségben, ahová benéztem. Duraid dolgozott az egyikben, felnézett és azt mondta: „Ne feledd a négy bika szabályát. Kezdd az elején." Annyira valóságos volt, annyira elevennek tűnt. Oda akartam menni hozzá, de az ajtó az orrom előtt becsukódott, és tudtam, hogy soha többé nem látom. Könnyek öntötték el a szemét, mely csillgott a tábortűz fényében.
Nicholas megpróbálta elterelni a gondolatait erről a fájdalmas emlékről. - És kik voltak a többi helyiségben? - kérdezte.
- A következőben Nahoot Guddabi volt. Gonoszul nevetett és azt mondta: „A sakál űzi a napot", majd feje átváltozott Anubisz, a sírkertek sakálistenének fejévé, és csaholt meg ugatott. Annyira megrémültem, hogy elfutottam.
Royan kortyintott egyet a kávéjából. - Ez az egész értelmetlen és butaság, de a következő helyiségben von Schiller volt, aki a levegőbe emelkedett, csapkodott a szárnyaival és azt mondta: „A keselyű felszáll és a kő ledől." Annyira gyűlöltem, annyira szerettem volna megütni, de akkor eltűnt.
- És ezután felébredtél? - találgatott Nicholas.
- Nem. Volt még egy szoba.
- És abban ki volt?
Royan lesütötte a szemét és a hangja el vékonyodott, erőtlen lett: - Te - mondta.
- Én? És mit mondtam? - Nicholas mosolygott.
- Nem mondtál semmit - suttogta Royan, és annyira elvörösödött, hogy ez nyomban kíváncsivá tette Nicholast.
- Akkor mit csináltam? - Még mindig mosolygott.
- Semmit. Vagyis, nem tudom elmondani neked. - Az álom olyan elevenen, olyan valóságosan tért vissza, hogy látta maga előtt a férfi meztelen testének minden részletét, még a szaga és maga az érzés is visszatért. Éppoly sebezhetőnek érezte magát, mint álmában.
- Mondd el! - makacskodott Nicholas.
- Nem! - Royan gyorsan, zavartan és még mindig pirulva felállt és megpróbálta eltaszítani magától a látomást.
Előző éjjel fordult elő vele először életében, hogy így álmodott egy férfiről, és első ízben tapasztalt teljes orgazmust álmában. Reggel amikor felébredt, a pizsamanadrágja teljesen át volt ázva.
- Itt van előttünk egy teljes nap munka nélkül - buggyant ki belőle. Ez volt az első gondolat, ami az eszébe jutott.
- Épp ellenkezőleg. - Nicholas is felállt. - Még meg kell szerveznünk a kijutást innen. Amikor itt lesz az ideje, valószínűleg kissé sietősen kell majd távoznunk.
- Nem bánod, ha veled tartok? - kérdezte Royan.
Két csapat, a Bivalyok és az Elefántok - mindössze munkavezetőik hiányoztak - teljes létszámban vártak rájuk a kőfejtőben. A munkások között ebben a két csapatban volt a hatvan legerősebb ember. Nicholas lepakolta az egyik raklapról a lapos, felfújható Avon csónakokat. Mindegyik levegő nélkül, szépen össze volt hajtogatva, az evezők pedig a csomagokhoz erősítve. Ezeket a járműveket speciálisan gyors sodrású folyókra tervezték, és mindegyik elbírt tizenhat főnyi legénységet meg egy tonnányi rakományt.
Nicholas irányításával rákötözték a nehéz csomagokat a teherhordó rudakra, melyeket e célból vágtak ki. Mindegyik hosszú rúd végénél öt-öt ember volt, és a csónakokat középre helyezték, így a teher könnyebb volt. Friss tempóban elindultak a csapáson, és amint az egyik csoport elfáradt, a másik már ott volt, hogy átvegye. A váltást úgy hajtották végre, hogy közben meg se álltak, az új tehervivők vállukat menet közben csúsztatták a rúd alá, a kimerült csapat pedig kilépett.
Nicholas a rádiót egy ütés- és vízálló, üveggyapot dobozban vitte. Egy ilyen értékes műszert semmiképp nem bízott volna egy teherhordóra. Royannal ott ügettek a karaván mögött, és a munkadal refrénjét - amit a teherhordók énekeltek, miközben vitték lefelé a nehéz rakományukat a kolostorhoz - együtt énekelték velük.
Mai Metemma a Szt. Frumentius-templom előtti teraszon várt, hogy üdvözölje őket. Levezette őket a sziklából kivájt lépcsőn a vízpartra, mely hatvan méterrel volt a kolostor alatt. Itt egy keskeny sziklapad volt, melyet a Nílus vize ostromolt, és a magasból alázúduló vízesés permete úgy hullott rájuk, mint a sűrűn szitáló eső. A fenti forróság és perzselő napsütés után itt a szurdok mélyén hideg volt és mindent elöntött a nyirkos homály. A fekete sziklákról csurgott a víz, és a sziklapad, amelyen álltak, nedves, csúszós volt a lábuk alatt.
Royan megborzongott, ahogy figyelte a száguldó folyó hatalmas örvényeit, melyek a mély sziklamedence körül kavarogtak, majd a folyó a szurdok keskeny torkán át száguldott tovább nyughatatlan útján északnak, Egyiptom felé.
- Ha tudtam volna, hogy ezen az úton akarsz hazatérni... Tétován, kétkedve meredt a folyóra.
- Hát, ha te jobb szeretnél gyalog menni, részemről semmi akadálya - mondta neki Nicholas. - Némi szerencsével lesz egy kis plusz cipelnivalónk. A folyó a menekülés logikus útvonala.
- Gondolom, igazad van, de akkor sem tűnik valami csábítónak. - Royan letört egy darabot a sziklapadon megakadt kusza uszadékfából és behajította a folyóba. Nyomban elragadta a víz, majd egy állóhullám a hátára vette ott, ahol valami víz alatti akadály a magasba kényszerítette a folyót.
- Milyen sebes ez az áramlat? - kérdezte Royan fojtott hangon, miközben az uszadékfa darabkáját elnyelte a mélység.
- Hát nem lehet több nyolc-kilenc csomónál - mondta neki Nicholas könnyedén -, de ez semmi. A folyó még nagyon alacsony. Csak várd ki, amíg elkezd esni odafönn a hegyekben és akkor aztán igazán látsz majd itt vizet. Remek mulatság lesz. Sokan komoly pénzeket fizetnek érte, hogy egy ilyen folyón utazhassanak. Imádni fogod.
- Kösz - mondta Royan száraz hangon. - Már alig várom.
Tizenöt méterrel a sziklapad felett, ahová a Nílus legmagasabb vízszintje sem ér fel, volt egy kis üreg - az epifániaoltár. Réges-rég a szerzetesek vágták ezt a mély folyosót a sziklába, mely egy tágas, gyertyával megvilágított teremben végződött, ahol a szűz kifakult bársonyköntöst viselő, fél életnagyságú szobra állt a gyermekkel a karján. Mai Metemma áldását adta rá, hogy itt raktározzák el hajóikat, melyeket az egyik oldalfal mellett halmoztak fel. Miután a teherhordóik elmentek, Nicholas megmutatta Royannak, hogyan kell működtetni a gyorskioldó fogantyút, és hogy lehet a palackokkal percek alatt felfújni a hajókat. A rádiós dobozt és kis életmentő csomagját egy műanyag fóliába csomagolta és betette az egyik csónak csomagjába, hogy könnyen hozzáférjen majd, amikor legközelebb sürgősen szüksége lesz rá.
- Ugye, te is végig szándékozod csinálni ezt a kéjutazást? - kérdezte nyugtalanul Royan. - Ugye, nem azt tervezed, hogy magamban küldesz le a folyón?
- Jobb, ha te is tudod, mindez hogyan működik - mondta neki. - Ha a dolgok kezdenének kissé keménnyé válni, és ideje kereket oldanunk, lehet, hogy szükségem lesz a segítségedre, amikor a csónakokat vízre tesszük.
Amikor visszamentek a lépcsőn a melegbe és a napsütésbe, Royan bizonytalan hangulata megváltozott. - Még dél sincs, úgyhogy itt van még előttük a nap nagyobbik része. Menjünk, nézzük meg ismét Taita medencéjét - javasolta, és Nicholas engedékenyen vállat vont.
A Bivalyok és az Elefántok elkísérték őket egészen a csapás elágazásáig. Itt a csapatok elindultak vissza a gáthoz és kiáltozva, rikoltozva vettek búcsút Nicholastól és Royantól.
Még az alatt a rövid idő alatt is, amióta utoljára itt jártak, az ösvényt benőtte a buja aljnövényzet és szinte járhatatlanná vált. Nicholas kénytelen volt hosszú késével utat vágni maguknak, és minduntalan kusza, tüskés ágak alatt kellett bujkálniuk. Már a délután közepe felé jártak, amikor végre átmentek a magas gerincen és ismét ott álltak a sziklán, közvetlenül Taita medencéje felett.
- Úgy tűnik, mintha mi jártunk volna itt utoljára - mondta Nicholas megkönnyebbült hangon. - Nem látom jelét, hogy utánunk itt bármiféle látogatók lettek volna.
- Talán vártál valakit?
- Az ember sosem tudhatja. Von Schiller veszedelmes alak és dolgozik itt neki néhány kedves fiú. Helm az, aki engem nyugtalanít, és volt egy olyan rossz érzésem, hogy esetleg eljött ide egy kicsit körülszaglászni. Azért alaposabban körülnézek.
Gyorsan végigment az egész területen, hívatlan vendégek nyomait kereste. Aztán visszament a szakadék szájához, ahol Royan ült és lehuppant mellé.
- Semmi - ismerte el. - Úgy tűnik, még mindig mienk a pálya.
- Amint Árkász odafönn eltorlaszolja a folyót, ez lesz itt a fő működési területünk, igaz? - kérdezte Royan.
- Igen, de még mielőtt Árkász végezne a gáttal, szeretnék itt felállítani egy gyors tábort, és felhozni ide a kőfejtőből minden eszközt és felszerelést, amire idefönn szükségünk lesz, hogy kéznél legyenek, amikor elkezdjük a medence feltárását.
- Hogy jutunk le a medencébe? A folyómedren át, amikor már száraz?
- Gondolom, használhatnánk útként a kiszáradt folyóágyat, és lejöhetnénk a gát alól, vagy fentről, a kolostortól a rózsaszín sziklákon át.
- De te nem így tervezed, igaz? - kérdezte Royan.
- Még ha nincs is benne víz, a folyómeder akkor is hosszú kerülő. Bármelyik oldaláról indulunk is a szakadéknak, az jó három-négy mérföldes út, ráadásul meglehetősen nehéz terep. – Szomorkásan elvigyorodott. - E téma szakértőjével állsz szemben. Én ezen a nehéz úton jöttem le és nemigen szeretném megismételni. Legalább öt meredeken lejtő sziklafalra és kiemelkedő torlaszra emlékszem, amin átsodródtam.
- Akkor milyen jobb ötleted van? - kérdezte Royan.
- Ez nem az én ötletem - mondta. - Valójában Taita ötlete. Royan kikukucskált a sziklapad fölött. - Ezzel azt akarod mondani, hogy egy állványzatot akarsz építeni éppúgy, ahogy ő tette?
- Ami megfelelt Taitának, az megfelel nekem is - ismerte el Nicholas. - Az öregfiú valószínűleg alaposan átgondolta azt az alternatívát, hogy a folyóágyat használja-e, és végül elvetette az ötletet.
- És mikor kezdesz el dolgozni az állványzaton?
- Egyik csapatunk feljebb a szurdokban már vágja a bambuszrudakat. Holnap el is kezdjük felhordani őket. Egyetlen napot sem veszíthetünk. Amint a gát elkészül, a lehető leghamarabb le kell jutnunk a száraz medencébe.
Mintha csak szavainak akarna nagyobb súlyt adni, egy távoli, tompa morajlás hallatszott, mire mindketten arra fordították a fejüket és riadtan néztek fel a meredélyre. Úgy százhatvan kilométernyire északra, a meredély falának éles, kék körvonalaira telepedve, akár egy halovány, lavírozott szépianyomat, tornyosuló viharfelhők gyülekeztek a magasban. Egyikőjük sem szólt róla, de mindketten tisztában voltak vele, milyen baljósán gyülekeznek azok a viharfelhők a távoli hegyekben.
Nicholas az órájára pillantott, majd felállt. - Ideje indulni, ha még sötétedés előtt vissza akarunk érni a táborba.
A kezét nyújtotta Royannak és felsegítette. Royan leporolta a ruháját, majd odalépett a kanyon szárnyának peremére.
- Ébredj, Taita! Már a sarkadban vagyunk - kiáltott le a feneketlen homályba.
- Ne provokáld. - Nicholas megfogta a karját és visszahúzta onnan. - A vén gazember már így is épp elég gondot okozott nekünk,

A favágók, a gáttól felfelé otthagyták a Dandera partján jó néhány nagy fa tönkjét. Árkász ezekhez erősítette azokat az erős drótköteleket, melyeket kifeszített a folyó felett. Ezekre a drótkötelekre szerelt fel egy ügyes csigasort. A fő kötél visszafutott, és hozzáerősítették a traktor vonóhorgához. Ezután kihúztak még mindkét partra egy-egy sodronykötelet, melyek mellett a Bivalyok és az Elefántok álltak készenlétben, hogy kezeljék. Az egyik csapatot Nicholas irányította, a másikat pedig Mek Nimmur. Mek az építkezésnek ennél a kritikus részénél lejött a hegyekből, hogy segítsen nekik. A hatalmas fatörzsekből ácsolt rácsozat már ott volt a folyó szélén, félig a vízben. Súlyosan megterhelve a jókora kőnehezékekkel, egy olyan ormótlan nagy építmény volt, melyet csak együttes erőfeszítéssel képesek a helyére manőverezni. Árkász, szemét összehúzva tanulmányozta a kitűzést, majd lefelé nézett a félig kész gát felé. A hengerekből álló fal a folyó két partja felől nyúlt be, de közepén a rés jó hat méter volt és most a teljes víztömeg ezen zúdult át.
- Egy dolog van, amit nagyon nem akarunk, hogy ez a rohadt dugó elszabaduljon és nekicsapódjon az átkozott falnak – figyelmeztette Nicholast és Meket. - Különben jó nagy darabot elvesztünk abból, amit idáig elértünk. Azt akarom, hogy szépen, lágyan fogjuk meg és kényelmesen ültessük be a résbe. Van kérdés? Ez az utolsó alkalmatok rá, hogy kérdezzetek. Mindnyájan ismeritek a jelzéseket.
Árkász szívott még egyet cigarettáján, majd a csikket bepöccintette a folyóba. Aztán gyászos képpel azt mondta: - Rendben, uraim. Aki utolsónak ér a vízbe, az egy nyámnyila alak.
Embereikhez képest Nicholas és Mek túl voltak öltözve keki sortjukban. A többiek mind anyaszült meztelenek voltak. Amikor kiadták a parancsot, mind derékig begázolt a vízbe és elfoglalta helyét a vastag kötelek mellett.
Mielőtt Nicholas is követte volna őket a vízbe, még egyszer körülnézett. Reggelinél Royan ártatlan képpel kölcsönkérte tőle a távcsövét. Most már tudta, hogy miért. Tessayvel együtt ott ücsörögtek a szurdok felett az egyik magaslaton. Mialatt Nicholas figyelte őket, látta, amint Royan átadja a távcsövét Tessaynek. E sorsdöntő művelet egyetlen pillanatát se hagynák ki.
Nicholas visszafordult és ránézett a hatalmas, meztelen férfiak sorára, majd vágott egy grimaszt és azt motyogta: - Szavamra, akad itt egynéhány mintapéldány. Csak abban reménykedhetem, hogy Royan nem fog ez ügyben összehasonlítani minket.
Árkász fölkapaszkodott a sárga traktorra, és a motor hatalmas dízelfüstöt eregetve felbődült. Egyik kezét ökölbe szorítva a feje fölé emelte, és Nicholas továbbította a parancsot csapatának: - Kötelet megfeszíteni!
A munkavezető elismételte amhara nyelven, mire az emberek nekifeszültek. Árkász a traktort a legkisebb sebességbe tette, és lassan elindult előre. A kötelek megfeszültek, a csigák kerekei nyikorogtak, és a fából ácsolt rácsozat csúszni kezdett lefelé a parton, be a folyóba. A nehezékkel megterhelt oldala nyomban elsüllyedt és a fenéknek ütődött, míg a könnyebbik vége magasan a víz fölött lebegett. Lassan húzták befelé, míg végül már függőlegesen állt a vízben.
Az áramlat belekapott és sodorni kezdte egyenesen a gátfalak felé. A sebessége riasztóan megnőtt. A traktor felbődült és fekete füstöt eregetett, ahogy Árkász hátramenetbe kapcsolt és a kötéllel hátrahajtott. A meztelen fekete férfiak csapatai pedig csak húzták és énekeltek - néhányan már nyakig a vízbe kényszerültek, miközben erejüket megfeszítve húzták a kötelet.
A rácsozat az áramlatra merőlegesen egyensúlyba került, és immáron sokkal nyugodtabb tempóban hagyták, hogy a két fal közt tátongó rés felé sodródjon. Ahogy kezdett az egyik part felé fordulni, Árkász felemelte jobb karját és széles ívben körözött vele. Nyomban reagáltak, Mek csapata a túlparton engedett a kötélen, Nicholasé pedig a másikon felvette. A rácsozat ismét egy vonalba került a nyílással.
- Jól van, fiúk. Megszűnik a lyuk - üvöltötte Árkász, és most már az áramlat teljes ereje túl sok volt, hogy ellenálljanak neki. Mindkét csapatot berántotta a folyóba, néhány embernek a feje is víz alá került, ezek elvesztették a fogást és kapálódzva úszni kezdtek. Ellenben azoknak az embereknek, akik még meg tudták vetni a lábukat, sikerült annyira lelassítaniuk a rácsozatot, hogy az ne tudjon elszabadulni és ne csapódjon neki a gátnak. Szilárdan beült a résbe, akár egy mamutdugó egy óriás fürdőkádjába, és az áramlatot elzárta.
Míg az emberek a partra vergődtek, testük nedvesen csillogott a napfényben, Árkász ledobta a kötelet a vonóhorogról, majd felbődülő motorral s a legnagyobb sebességgel hajtott végig a parton. Ahogy elhaladt mellette, Nicholas megkapaszkodott benne és fellendült Árkász ülése mögé.
- Gyorsan meg kell támasztani, mielőtt a rácsozat átszakad - rikoltotta Árkász.
Nicholas a magas gépről jól látott és egy pillanat alatt felmérhette a helyzetet. A gát tartott, de épp hogy csak. A rácsozat és a fal közti réseken számtalan helyen sugárban ömlött be a víz. A rácsok közti PVC-lapokra nehezedő nyomás óriási volt. A folyó teljes ereje ránehezedett, így aztán begörbült, meghajlott, akár egy vár kapurostélya, melyet faltörő kossal döngetnek.
Árkász felemelte a partra készített hengerek egyikét és behajtotta a folyóágyba a gát alá. A víz folyása térdig érő csordogálássá apadt. A fal minden kis hézagán sugárban lövellt át a víz, és most már a kővel teli hengerek is áteresztették; a víz megtalálta az útját a szorosan összerakott kövek között.
Ahogy a traktor nehézkesen döcögve haladt a fal mögött az egyenetlen folyóágyban, Nicholast és Árkászt teljesen eláztatták ezek a vízsugarak. Olyan volt, mintha hideg zuhany alatt dolgoztak volna. Árkász közvetlenül a feszülő rácsozat mögé hajtott és nekitámasztotta a nehéz hengert. Ezután hátramenetbe kapcsolt, visszament a partra és felvette a következő hengert. Lassanként egy egész támfalat emelt a rácsozat mögött, lejtősen helyezte el a hengereket, mígnem ez a védőtorlasz éppoly erős nem lett, mint maguk az oldalsó gátfalak.
Nicholas leugrott a traktorról és a többit Árkászra hagyta, míg ő felrohant a csatornához, amit a csapatok ástak a völgy felső részén. A munkások zöme már itt tolongott az árok partjainál, és Nicholas látta, hogy Royan meg Tessay is ott áll már az izgatott tömeg első sorában.
Nicholas odafurakodott Royan mellé, aki megragadta a kezét. - Sikerült, Nicky! A gátfal tart.
Miközben figyelték, a gátfalnál megakasztott víz szintje azalatt is szemmel láthatóan emelkedett. Míg az emberek csevegtek, nevettek és buzdították a vizet, a folyó ott hullámzott, verdesett a csatorna bejáratánál.
Ötven ember szerszámot ragadott és beugrott a csatornába. Porfelhő szállt fel, ahogy ellapátolták a földet, hogy a víz első kis erecskéjét bevezessék a csatornába. A parton állók lelkesen kiáltoztak és énekeltek, hogy buzdítsák őket, és a folyóvíz vékonyka kígyóként utat talált a csatornába. Az ásókkal és csákányokkal felszerelt emberek előtte futottak, hogy tovább csalogassák. Valahányszor a víz akadályba ütközött és megtorpant, nyomban nekiestek és eltávolították a torlaszt.
Végül a vékony erecske megérezte a lejtést, ahogy a völgy megnyílt előtte. A csörgedező víz csermellyé nőtt, majd sebes patakká. Megújult erejével kimélyítette a csatornát, és a mögötte lévő folyó teljes erejével betört.
A csatornában álló emberek felkiáltottak a rémülettől, mivel mindez oly hirtelen és olyan heves erővel történt, majd hanyatt-homlok másztak felfelé a csatorna oldalán. Néhányan azonban nem voltak elég gyorsak és az áradat elsodorta őket, miközben kapálódzva segítségért kiáltottak. A parton lévő emberek mellettük futottak, köteleket vetettek be nekik, majd ázottan, sárosan kihúzták őket.
Most már a folyó bömbölve vágtatott át a csatornán és betört a völgybe, ahol ismét felfedezte régi útját, melyet több ezer éve elhagyott. Közel egy órán át álltak a parton és figyelték, azzal a különös varázzsal tartotta fogva őket, amivel a zajgó, tajtékzó víz az embert mindig elbűvöli. Lépésről lépésre kellett hátrálniuk, ahogy a folyó fokozatosan elmosta lábuk alól a partot.
Végül Nicholas erőt vett magán és visszament Árkászhoz, aki még mindig a gátfalat támogatta. Mostanra már egy lejtős torlaszt emelt a gát száraz oldalán, az alsó sorban négyesével álltak a kővel teli hengerek, majd fölfelé fokozatosan kevesebb került és a támfal a teteje felé egyre keskenyebb lett. Pillanatnyilag a gát biztonságos volt, a sérülékeny rácsozatot nehéz, kővel teli kosarak támasztották meg, és a csatornán át a völgybe elfolyó víz csökkentette a rá nehezedő nyomást.
- Gondolod, hogy ez tartani fog? - fürkészte Royan gyanakvó szemmel az építményt.
- Remélem, egészen addig, míg el nem kezdődnek az esőzések. - Nicholas elhúzta onnan. - Nem akarunk itt már több időt elpazarolni. Ideje fölmennünk, hogy elkezdjük a munkát Taita medencéjében.
Követték az új, általuk alkotott folyó partját végig a hosszú völgyön. Időnként kénytelenek voltak feljebb kerülni a lejtőn, mivel a víz helyenként elmosta, elöntötte a régi csapást. Végül elérték azt a pontot, ahol az a patak keresztezte útjukat, mely a pillangós forrásból eredt, ahova még Tamre vitte el őket. Egy pillanatra megálltak a parton, és Nicholas meg Royan szótlanul egymásra nézett. A patak kiszáradt. Elfordultak, majd a kiürült patakmeder mentén mentek felfelé, mígnem felértek arra a sziklapadra, melyből a pillangós forrás fakadt. A barlangot még mindig buja, zöld páfrányok vették körül, de most olyan volt, mint egy koponya szemgödre, üres és sötét.
- A forrás elapadt! - suttogta Royan. - A gát kiszárította. Ez a bizonyíték arra, hogy a forrást Taita medencéje táplálta. Azzal, hogy eltereltük a folyót, megszűnt, megöltük. - A szeme fényes volt és csillogott az izgalomtól. - Gyerünk! Ne lopjuk már itt a napot. Menjünk fel Taita medencéjéhez.
Nicholas ment le elsőként Taita medencéjébe. Ezúttal rendes ülőkéje volt és egy megfelelő módon felszerelt csiga segítségével ereszkedett le a szikláról. Ahogy a benyúló sziklánál kilendült, a szék olyan ügyetlenül ütődött neki a sziklafalnak, hogy jobb kezének hüvelykujja a szék fája és a fal közé szorult. A fájdalomtól felkiáltott, majd, amikor sikerült kiszabadítani, látta, hogy a bőr az ízületnél teljesen lehorzsolódott és a belőle szivárgó vér a lábára csöppent. Fájt, de nem volt komoly a sérülés, így aztán alaposan kiszivta. Továbbra is vérzett, de most nem volt ideje ellátni a sebet.
A benyúló sziklán már túljutott, és most sötéten, taszítóan tátongott alatta a szakadék. Tekintetét ellenállhatatlanul vonzotta magára a falon lévő rajz, mely pontosan a két függőleges mélyedéssor közé volt bekarcolva. Most, hogy tudta, mit keres, tisztán ki tudta venni a megcsonkított sólyom körvonalait. Ez felvidította és lelkesedést öntött belé. Mióta jó egy hónapja elmenekültek a szurdokból, folyton kísértette az az érzés, hogy mindezt csak képzelték, Taita kartusa pusztán hallucináció volt, és amikor visszatérnek, a sziklafalat simának, érintetlennek találják, nem lesz rajta semmi. De volt, ott volt a jelzés és az ígéret.
A lába alatt lekémlelt a szurdok mélyére és nyomban látta, hogy a medence fölötti vízesésből csupán egy vékonyán csörgedező erecske maradt. Az a víz folyt még le a simára koptatott, meredek, fekete sziklafalon, mely átszivárgott följebb a gátfal résein és megmaradt még a homokpadoknál, meg a magasabban fekvő medencékben.
Alatta, a hatalmas medence vízszintje drasztikusan lecsökkent. A sziklafalon jól látszott a korábbi vízszint még nedves jele. A sziklafal tizenöt méternyi, korábban víz alatt lévő része tárult most a szeme elé. Újabb nyolc pár bevésett mélyedés lett láthatóvá. Melyekhez egykoron kénytelen volt leúszni, most ott voltak előtte tisztán és szárazon.
Mindazonáltal a medence nem száradt ki teljesen. Mélyebb volt, mint lejjebb a kimenet, így a gravitáció által nem ürülhetett ki. Közepén, egy keskeny sziklapadtól körülvéve még mindig ott feketéllett a víz. Nicholas erre a sziklapadra ért le, és kiszállt az ülőkéből. Furcsa érzés volt szilárd talajon állni itt, ahol legutóbb az életéért küzdött és csaknem vízbe fúlt.
Felnézett a hasadéknak arra a részére, ahová a nap sugarai még behatoltak. Olyan volt, mintha egy bánya aknájának mélyén lenne, megborzongott, ahogy csupasz karján érezte a nyirkos, hideg levegő fuvallatát, és valami kísérteties érzés rántotta össze gyomorszáját. Megrángatta a kötelet és visszaküldte az ülőkét, majd oldalazva elindult a csúszós sziklapadon a fal felé, ahol feltűnően látszott a sötétlő mélyedések sora a világosabb kövön.
Most már látta annak a nyílásnak a formáját is, mely magába szívta, és sötét, síkos torka csaknem elnyelte. Most is csaknem teljesen a víz alatt volt, egy mélyebben fekvő sarokban, ahol a medence vize visszaáramlott a sziklába. A felszínen mindössze a felső íve volt látható, egy, a lefelé haladó mélyedésekhez képest eltolt bejáratnak. A többi továbbra is víz alatt maradt.
A sziklapad egyre keskenyebb lett, ahogy óvatosan haladt a szikla lába mentén, mígnem háta végre a kőhöz ért, így aztán a sziklafalhoz simulva haladt tovább, miközben lábujjai már a vízben voltak. Végül aztán már nem juthatott tovább anélkül, hogy ne kellett volna belemennie a vízbe. Nem tudta megállapítani, vajon milyen mély lehet a víz, mely zavaros volt és egy cseppet sem bizalomgerjesztő.
Miközben még mindig igyekezett a lábát szárazon tartani, leguggolt a keskeny sziklapadon és annyira kihajolt, hogy már-már elvesztette egyensúlyát. Egyik kezével megtámaszkodott a falon, a másikkal meg a részben víz alatt lévő nyílás felé nyúlt.
A nyílás szája éppoly sima volt, ahogy emlékezett rá, és megint csak úgy tűnt neki, hogy túlságosan szögletes és egyenes ahhoz, hogy ne emberi kéz műve legyen. Ahogy ingujját feltekerte, észrevette, hogy sérült hüvelykje még mindig vérzik, de nem törődött vele, hanem mélyen benyúlt a vízbe. Lefelé markolászott, a nyílás széleit próbálta kitapogatni. Amit érzett, az durván faragott kőtömbökre emlékeztette, ezért még mélyebbre nyúlt, és a víz már bicepsze feléig ért.
Hirtelen valami gyors és súlyos élőlény kavarta fel a sötét vizet közvetlenül az arca előtt, mire reflexszerűen kikapta a kezét a vízből. Az a valami követte karját egészen a felszínig és hosszú, tűhegyes tépőfogaival csapkodott csupasz húsa felé, majd egy pillanatra látta a fejét is, mely éppoly gonosz és kegyetlen volt, akár egy barracudahalé. Ösztönösen rájött, hogy nyilván sérült ujjának vére vonzotta ide.
Felpattant és a keskeny sziklapadon inogva fogta a karját. Csupán az állat egyetlen foga ért hozzá, de az úgy felhasította a bőrét, akár a borotva, és jobb karján, alul most egy keskeny, hosszú sebből friss vér csöpögött lábához a medence vizébe.
A fekete víz nyomban életre kelt, kavargóit, bugyogott az őrjöngve vonagló vízi lényektől. Nicholas hátával egészen a sziklafalnak lapult és egyre növekvő iszonyattal meredt le rájuk. Csak homályosan tudta kivenni alakjukat, olyan kígyószerűek és hosszúak voltak, némelyikük olyan vastag, mint a vádlija, és a bőrük csillogóan fekete.
Egyikük kidugta a fejét a sziklapadra és csattogtatta a fogát. A szeme hatalmas volt és csillogott, pofája hosszú, állkapcsában pedig akkora fogak sorakoztak, hogy kinyúltak és túlértek vékony száján. Az egész állat majd két méter hosszú lehetett, és teste úgy csapkodott, akár egy korbács, ahogy igyekezett még magasabbra fellendíteni magát a sziklapadra, miközben Nicholas csupasz lába után kapott. Az undortól és az iszonyattól felkiáltott, majd hátraugrott és bukdácsolva, tocsogva igyekezett biztonságosabb helyre jutni. Vérző kezét szorongatva visszanézett. A gonosz fej már eltűnt, de a víz még mindig kavargott a karcsú, kígyószerű lényektől.
- Angolna! - döbbent rá Nicholas. - Óriás trópusi angolnák.
Természetes, hogy a vér felizgatta őket. A vízszint süllyedése miatt itt ragadtak és olyan sokan zsúfolódhattak össze ezen a kis területen, hogy valószínűleg már felfalták az összes halat, ami táplálékukul szolgál. Mostanra már nagyon éhesek lehetnek. A szakadékban megmaradt vízfoltokban nyilván mindenütt hemzsegnek ezek a félelmetes lények. Csak hálás lehetett, amiért legutóbb, amikor itt úszott, nem sérült meg, és vére nem került a medence vizébe.
Levette nyakából a pamutkendőt és bekötözte vele sérült kezét. Az angolnák halálos veszedelmet jelentenek, amíg itt vannak meg se lehet kísérelni a szikla nyílásának felderítését. De Nicholas már azon töprengett, hogyan lehetne megszabadulni tőlük, és hogyan lehetne megközelíteni a még víz alatt lévő nyílást.
A nyüzsgés lassanként lecsendesült és a víz felszíne ismét nyugodt volt. Nicholas felnézett és a lefelé ereszkedő faülés alatt Royan karcsú, formás lábát látta.
- Mit találtál? - kiáltott le neki Royan izgatottan. - Van ott valami alagút... - Aztán hirtelen elhallgatott, amint meglátta a vért Nicholas ruháján, és kezén a kötést.
- Jaj Istenem! - kiáltott fel. – Mit csináltál? Megsérültél? Mennyire súlyos? - Lába földet ért a sziklán Nicholas mellett, mire kicsusszant az ülésből és gyengéden megfogta a férfi sérült kezét. - Mi történt?
- Nem olyan komoly, mint amilyennek látszik - nyugtatta meg. - Sok a vér, de nem mély a seb.
- Hogy sérültél meg? - makacskodott Royan. Válaszként Nicholas letépte a véres kendő egyik sarkát.
- Figyelj! - mondta Royannak, majd kis golyóvá gyűrte és behajította a vízbe.
Royan felsikoltott a rémülettől, amikor a víz kavarogni kezdett a gyorsan cikázó, hosszú lényektől. Egyikük kicsapott és irtóztató teste félig ott vonaglott a sziklapadon, majd visszatoccsant a vízbe. Ezüstösen csillogó nyálkát hagyott maga után a fekete kövön.
- Taita itt hagyta őrként vérebeit, hogy eltávolítsanak, elriasszanak minket - jegyezte meg Nicholas. - Előbb gondoskodnunk kell ezekről a szépségekről, csak azután vizsgálhatjuk meg a víz alatti bejáratot.
A bambuszállványzatot, amit Árkász és Nicholas épített a sziklafalon, azokban a mélyedésekben rögzítették, melyeket közel négyezer éve vágtak a sziklába. Taita valószínűleg háncskötéllel kötözhette össze a szerkezetet, de Árkász erős, galvanizált drótot használt, és így az állványzat elég szilárd lett ahhoz, hogy sok ember súlyát elbírja. A Bivalyok élő láncot alkotva adogatták le kézről kézre az anyagokat és a felszerelést.
Az egyik legelső darab, ami a mélybe ért, egy hordozható Honda EM-500-as generátor volt. Árkász összekötötte a világítással, amit közben már felszerelt a szikla aljában. A kis benzinmotor simán, csöndesen működött, de az az energia, amit fejlesztett, valóban lenyűgöző volt. A fények még az üreg legtávolibb sarkából is elűzték az árnyakat, és a mély sziklamedence fényárban úszott, akár egy színpad. 
A hangulat nyomban megváltozott. Mindenki vidámabb és bizakodóbb lett. Az állványzaton láncot alkotó emberek nevettek és izgatottan beszélgettek, ahogy Royan mászott lefelé, hogy csatlakozzék Árkászhoz és Nicholashoz, akik a víz mellett álltak.
- Most, miután már tudjuk, hogy működik, kapcsoljuk ki ezt a világítást -rendelkezett Nicholas.
- Akkor olyan sötét és komor lesz itt minden - tiltakozott Royan.
- Spórolni kell az üzemanyaggal - magyarázta Nicholas. - Itt nincs benzinkút a sarkon. Mindössze kétszáz liter a tartalékunk, és bár a kis Honda meglehetősen gazdaságos, azért jobb, ha óvatosak vagyunk. Nem tudhatjuk, mennyi ideig lesz szükségünk rá az alagútban.
Royan lemondóan vállat vont, és amikor Árkász kikapcsolta a generátort, az üreg ismét a homály és az árnyak birodalmává lett. Royan a sötét vízre nézett, és arca grimaszba rándult.
- És mihez kezdesz ezekkel a te szörnyűséges kis kedvenceiddel? - kérdezte, miközben Nicholas bekötözött jobb kezére pillantott.
- Árkásszal kidolgoztunk egy tervet. Először arra gondoltunk, hogy egy vödörlánccal megpróbáljuk teljesen kiüríteni a medencét. De még annyi víz jön lefelé a folyóágyból, hogy ez meglehetősen nehézkes megoldás lenne.
- Ha napi huszonnégy órán át dolgozunk a vödrökkel, akkor is legfeljebb az áramlat utánpótlásával tudnánk szembeszállni – dünnyögte Árkász. - Bárcsak az őrnagynak eszébe jutott volna hozni egy nagy sebességű szivattyút...
- Még én se gondolhatok mindenre, Árkász. Azt ötlöttük ki, hogy építünk egy kis jászolgátat a víz alatti nyílás körül és azt merjük ki vödrökkel.
Royan hátrébb állt és figyelte a készülődést. Fél tucatnyi üres dróthálóhengert hoztak le az állványon és elhelyezték a kis tó szélén. Itt aztán félig megtöltötték kövekkel, melyeket az emberek följebb, a folyóágyból gyűjtöttek. Mindazonáltal ezeket a hengereket nem töltötték úgy tele, mert akkor nehéz lett volna mozgatni őket. Idelenn nem volt traktor, így kénytelenek voltak a hagyományos kézi erőt használni. Maradt még épp annyi a sárga PVC-fóliából, ami elég volt ahhoz, hogy körbevegyék és vízállóvá tegyék vele a hengereket.
- És mi lesz az angolnáiddal? - Royant megbénították ezek az irtóztató, undorító lények, ezért mindvégig a lehető legtávolabb tartotta magát a víz szélétől. - Egyetlen emberedet se küldheted be ide!
- Csak figyelj és tanulj - vigyorgott rá Nicholas. – Tartogatok egy kis meglepetést a te kedvenc halaidnak.
Miután a jászolgát építésének előkészületeivel végeztek, Nicholas kiürítette az üreget, Royant, Árkászt és az összes embert felküldte az állványzaton. Ő maradt ott egyedül a víz szélén, vállán a zsákkal, melyben azok a robbanógránátok voltak, melyeket Mek Nimmurtól kunyerált.
Ott tétovázott, mindkét kezében egy-egy gránáttal. - Hét másodperces késleltetés - figyelmeztette magát. – Quenton-Harper száraz csalija. Sokkal hatásosabb, mint az óriás szuper csali!
Kibiztosította a gránátokat, majd nagy ívben behajította őket a víz közepébe. Ezután gyorsan megfordult és elrohant az üreg legtávolabbi sarkába. Arccal a sziklafal felé fordulva letérdelt és mindkét kezével befogta a fülét.
Szemét szorosan lehunyta és felkészült. Alatta a szikla megremegett, és a robbanások kétszeres lökéshulláma gyors egymásutánban futott át rajta, olyan erővel, hogy mellkasa szinte behajlott és elállt a lélegzete. A zárt szakadékban mennydörgésszerű volt a detonáció, de a fülét védte, és a mély víz tompította a robbanás zaját. A víz két helyen szökőkútként lövellt a magasba, és feje fölött a sziklának csapódott. Onnan az egész rázubogott, és a ruhája teljesen átázott.
Amikor már a visszhangok is elhaltak, felállt. Hallása nemigen károsodott, és a kiadós hideg zuhanytól eltekintve, más baja nem esett. Ahogy visszament a kis tó szélére, a víz mozgástól reszketett. Jó néhány hatalmas angolna csapkodott, vergődött a víz színén és felvillant fehér hasuk, ahogy vonaglottak. Közülük sok már nem élt, szétrobbant hassal, élettelenül lebegtek a vizén, de akadtak olyanok is, amelyek csupán elkábultak a robbanástól. Mivel Nicholas tudta, milyen szívósan ragaszkodnak az élethez, gyanította, hogy hamarosan magukhoz térnek, de pillanatnyilag nem jelentenek veszélyt.
Felüvöltött a szikla tetejére. - Minden rendben, Árkász. Küldd le őket!
Az emberek sorban jöttek le az állványon, és ámuldoztak, hogy micsoda pusztítást végeztek a gránátok a vízben. Ott álltak a parton és nekiláttak, hogy kihalásszák a döglött angolnákat.
- Megeszitek őket? - kérdezte Nicholas az egyik szerzetestől.
- Nagyon finom! - mondta a szerzetes és már előre élvezte az ételt, ahogy megdörgölte a hasát.
- Elég legyen már ebből, ti falánk gazfickók! - Árkász visszahajtotta őket dolgozni. - Rakjuk azokat a hengereket a helyükre, még mielőtt magukhoz térnek és nekilátnak, hogy ők egyenek meg titeket.
Nicholas egy bambuszrúddal megmérte az akna előtti víz mélységét, és látta, hogy jócskán ellepne egy embert, így aztán kénytelenek voltak a hengereket begurítani, majd a feltöltést akkor fejezték be, amikor már a helyükön voltak. Ez nehéz, fáradságos munka volt, csaknem két napot vett igénybe, de végül elkészültek azzal a félkör alakú vízfogóval, amivel körülvették a víz alatti bejáratot és elválasztották ezt a területet a medence többi részétől.
A Bivalyok bőrvödrökkel és agyag tejes edényekkel nekiláttak, hogy átmerjék a vizet a jászolgát túloldalára. Nicholas és Royan néma izgalommal figyelte, ahogy a vízszint egyre csökken és fokozatosan feltárul előttük a sziklában lévő nyílás.
Hamarosan látták, hogy csaknem négyzet alakú, úgy három méter széles és két méter magas lehet. Oldalt és fölül a nyíláson átáramló víz lekoptatta, de ahogy csökkent a vízszint, már látták a szépen kifaragott kőtömbök maradványait, melyekkel valószínűleg egykoron lezárták a nyílást. Négy sor még most is úgy állt a nyílás küszöbén, ahogy azt a rég volt kőművesmester elhelyeze, de a többit sok évezred áradása kiszaggatta és besodorta a mögötte lévő alagútba, melyet részben eltorlaszolt.
Nicholas lelkes kíváncsisággal mászott le a jászolgát falai közé. Még nem volt teljesen üres, de már nem bírt tovább türelmetlenségével. A víz térdig ért, ahogy bemászott a nyíláson és puszta kézzel próbálta meg elmozdítani a sziklatörmeléket.
- Az biztos, hogy ez valamiféle akna - kiáltott vissza, és most már Royan se tudta tovább türtőztetni magát. Lesiklott, lecsúszott a gát falai közé, és berontott a nyíláson Nicholas mellé.
- Ott egy akadály! - kiáltott fel csalódottan Royan. - Taita ezt szándékosan csinálhatta?
- Meglehet - mondta Nicholas. - De ezt nehéz lenne megmondani. Sok törmelék és uszadék kerülhetett be ide magából a folyóból is, de az is lehet, hogy feltöltötte az alagutat maga mögött, amikor jött kifelé.
- Rettentő sok munka lesz legalább annyira megtisztítani, hogy megtudjuk, hová vezet ez a folyosó. - Royan hangjából eltűnt az izgalom.
- Sajnos, én is azt hiszem - erősítette meg Nicholas. - Ennek a törmeléknek minden darabját kézi erővel kell eltüntetnünk, és nemigen marad időnk a tisztességes régészeti feltárás finomságaira. Épp csak beleturkálhatunk. - Felmászott, majd lenyúlt, hogy Royant is felsegítse. - De legalább van jó világításunk - tette hozzá. - így több műszakban, éjjelnappal dolgozhatnak az emberek, míg át nem jutunk.

- Gátat emeltek a Dandera folyón - mondta Nahoot Guddabi, és Gotthold von Schiller döbbenten meredt rá.
- Gátat a folyón? Biztos ebben? - kérdezte.
- Igen, Herr von Schiller. Jelentést kaptunk a Harper táborában lévő kémünktől. Több mint háromszáz ember dolgozik neki a szurdokban. És ez még nem minden. Ejtőernyővel hatalmas mennyiségű felszerelést és ellátmányt dobtak le neki. Olyan az egész, mint egy katonai hadművelet. Kémünk szerint még valami földgépe is van, valamiféle traktor, amit szintén bejuttatott.
Von Schiller az asztal túloldalán Jake Helmre nézett, hogy megerősítse, és Helm bólintott. - Igen, Herr von Schiller. Igaz. Harper temérdek pénzt költhetett. Maga a repülő kibérelése is legalább ötven lepedőjébe kerülhetett.
Von Schiller azóta, amióta megkapta a sürgős műholdüzenetet, mely Frankfurtból ide szólította, most érezte először, hogy megmoccan benne az igazi szenvedély. Egyenesen Addisz-Abebába repült, ahol a Jet Ranger már várta, hogy lehozza ide az Abbai-szurdok feletti magaslaton álló Pegazusbázisra.
Ha ez igaz, és Helm szavában nem kételkedett, akkor Harper valami rettentő fontosságú dologra bukkant. Kinézett a barakk ablakán arra, ahol a Dandera folyik lefelé a tábor alatti völgybe. Ez nagy folyó. Ekkora mennyiségű vizet gáttal eltorlaszolni meglehetősen drága és nehéz dolog lehet egy ilyen elhagyatott, távoli helyen, ilyen primitív körülmények között - nem olyasvalami ez, amit az ember könnyedén megtesz anélkül, hogy ne lenne kilátása valami jelentős eredményre.
Vonakodó csodálattal ismerte el az angol teljesítményét.
- Mutassa meg nekem, pontosan hol helyezte el a gátját! - adta ki az utasítást, és Helm megkerülte az asztalt majd megállt mellette. Von Schiller a rönkjén állt, így szeme egy magasságban volt a másik férfi szemével.
Helm a műholdkép fölé hajolt és gondosan bejelölte a gát helyét. Egy percig mindketten ezt tanulmányozták, majd von Schiller megkérdezte: - Maga ezt mire véli, Helm?
Helm megrázta a fejét, és bivalyvállai közé húzta a nyakát.
- Csak találgatni tudok.
- Hát akkor találgasson - mondta von Schiller, de Helm még mindig tétovázott.
- Folytassa!
- Vagy át akarja vinni a vizet lejjebb, egy másik területre, hogy kimosson egy réteget, aranyrögöket, vagy nemesfémből készült tárgyi leletekről, esetleg épp a sírterület fölötti részről akarja lemosatni a földréteget...
- Ez egyáltalán nem valószínű! - vágott közbe von Schiller.
- Ez az ásatásnak meglehetősen eredménytelen és igen költséges módja lenne.
- Ez szerintem is nagyon erőltetett. - Nahoot alázatos udvariassággal helyeselt von Schillernek, de senki még csak rá se nézett.
- Mi a másik feltevése? - nézett von Schiller fenyegetően Helmre.
- Csupán egy ok jut még eszembe, amiért gátat emelhet a folyón, és az az, hogy elérjen valamit, ami a víz alatt van. Valamit, ami a folyó medrében lehet.
- Ez sokkal logikusabbnak tűnik - töprengett el von Schiller, majd figyelmét ismét a fényképre fordította. - Mi van itt a gát alatti részen?
- A folyó itt egy mély, keskeny hasadékba ömlik. - Helm rámutatott arra a pontra. - Közvetlenül a gátja alatt. A hasadék úgy nyolc mérföld hosszú lehet, egészen addig a pontig, közvetlenül a kolostor felett. Helikopterrel már átrepültem felette, és járhatatlannak tűnik, mégis... - hirtelen elhallgatott.
- Igen, folytassa! Mégis - mi?
- Egy alkalommal, amikor e fölött a terület fölött repültünk, ott találtuk Harpert és a nőt a hasadék fölötti magaslaton. Itt voltak, ezen a helyen. - A fényképre mutatott, és von Schiller előrehajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye.
- Mit csináltak ott? - kérdezte, anélkül, hogy felnézett volna.
- Semmit. Csak ücsörögtek ott a szikla tetején a hasadék felett.
- De a maga jelenlétével tisztában voltak?
- Természetesen. Helikopterrel voltunk. Hallották közeledtünket. Figyeltek minket, Harper még integetett is.
- Így aztán nyomban abbahagyhatták, bármit is csináltak, amikor meghallották a helikoptert?
Von Schiller olyan sokáig hallgatott, hogy már kényelmetlenül fészkelődni kezdtek és egymásra pillantgattak. Amikor végre megszólalt, az annyira váratlan volt, hogy Nahoot összerezzent.
- Harpernek szemmel láthatóan oka van azt hinni, hogy a sír a gát alatt, a szurdokban található. Mikor és hogy lépnek kapcsolatba a kémükkel, aki Harper táborában van?
- Harper élelmiszere egy részét innen a magaslaton lévő falvakból kapja. Az asszonyok vágómarhát hajtanak le, hogy etethesse embereit, és tejjel teli edényeket is visznek le nekik. Emberünk a visszatérő asszonyokkal küldi jelentéseit.
- Jól van! Jól van! - intette csendre von Schiller. - Nem vagyok kíváncsi az élete történetére. Én mindössze annyit akarok tudni, hogy Harper a gát alatti hasadékban dolgozik-e. Mennyi idő alatt tudjuk ezt kideríteni?
- Legkésőbb holnaputánra - ígérte neki Helm.
Von Schiller most Nogo ezredeshez fordult, aki a tárgyalóasztal túlsó végén ült. Eddig nem szólt egy szót sem, csak figyelt és csöndben hallgatta a többieket.
- Hány embere van felvonultatva ezen a területen? - kérdezte von Schiller.
- Három teljes század, több mint háromszáz ember. Mind remekül képzett. Sok köztük a harcedzett veterán.
- Hol vannak? Mutassa meg nekem a térképen!
Az ezredes odament mellé. - Az egyik század itt van, a másik Debra Maryam faluban állomásozik, a harmadik század pedig a meredély lábánál, készen arra, hogy előrenyomuljon és megtámadja Harper táborát.
- Azt hiszem, most kéne megtámadnia. Söpörje ki őket, még mielőtt feltárnák a sírt... - szólt közbe ismét Nahoot.
- Fogja be a száját - csattant rá von Schiller, anélkül, hogy ránézett volna Nahootra. - Majd szólok, ha szükségem van a véleményére.
Egy darabig még a térképet nézegette, majd megkérdezte Nogót: - Hány embere van ennek a gerillaparancsnoknak, mi is a neve, annak, aki szövetségre lépett Harperrel?
- Mek Nimmur nem gerilla. Bandita, és hírhedt shufta terrorista - helyesbített Nogo indulatosan.
- Az egyik ember szabadságharcosa a másik ember számára terrorista - jegyezte meg von Schiller száraz hangon. - Hány ember áll a parancsnoksága alatt?
- Nem sok. Kevesebb, mint száz, talán ha ötven. Mind Harper táborát és a gátat őrzi.
Von Schiller bólintott magának, miközben a fülcimpáját tépkedte. - Hogy tért vissza Harper és bandája Etiópiába? - töprengett. - Azt tudom, hogy Máltából repült el, de az nem lehetséges, hogy a repülőgép le tudott volna szállni ide, a szurdokba.
Leugrott rönkjéről és peckesen a barakknak ahhoz az ablakához ment, melyből a teljes panoráma feltárult alatta. Lemeredt a szurdok mélye felé, és a távolság kékes füstbe burkolta a sziklákat, az egyenetlen, szaggatott hegycsúcsokat és vad fennsíkokat.
- Hogy jutottak be anélkül, hogy a hatóságok észrevették volna őket? Ejtőernyővel, úgy, ahogy a felszerelése?
- Nem - mondta Nogo. - Informátorom szerint Mek Nimmurral jött be néhány nappal azelőtt, hogy a felszerelését ledobták neki.
- Akkor honnan jöttek? - tűnődött von Schiller. - Hol van a legközelebbi leszállópálya, ahol egy nagy gép is landolhat?
- Ha Mek Nimmurral jött, akkor szinte biztos, hogy Szudánból. Nimmur ugyanis onnan indítja akcióit. Sok régi, elhagyott leszállópálya van a határ közelében. A háború - vonta meg vállát kifejezően Nogo -, a hadseregek egyfolytában mozognak és a háború már húsz éve tart.
- Szudánból? - Von Schiller megkereste a határt a térképen. - Akkor nyilván a folyó mentén surrantak be.
- Szinte biztosra vehető - helyeselt Nogo.
- Akkor éppily biztosra vehető, hogy Harper ugyanezen az úton szándékszik elmenekülni. Azt akarom, hogy a Debra Maryamnál lévő századát hozza le ide, és ide. A folyó mindkét partjára a kolostor alatt. Olyan helyzetben kell lenniük, hogy megakadályozhassák Harpert, hogy elérje a szudáni határt, ha épp arra akarna sietve távozni.
- Igen. Jó! Értettem. Jó taktika - bólintott rá Nogo kárörvendően, miközben a szeme csillogott szemüvege lencséje mögött.
- Aztán azt akarom, hogy a többi emberét hozzza le ide a meredély lábához. Mondja meg nekik, hogy kerüljék el Mek Nimmur embereit, de álljanak készen, hogy amint szólok, villámgyorsan előrenyomuljanak, elfoglalják a gát területét és a gát alatt elzárják a hasadékot.
- És ez mikor lesz? - kérdezte Nogo.
- Továbbra is gondosan figyelemmel kísérjük minden lépését. Amint sikerül felfedeznie valamit, elkezdi kihozni a tárgyi leleteket. Akad majd néhány ezek között, mely túl nagy lesz ahhoz, hogy elrejtse. Az informátora tudni fog róla. Ez lesz az a pillanat, amikor megtámadjuk.
- Most kéne megtámadnia, Herr von Schiller - tanácsolta neki Nahoot -, még mielőtt felnyitná a sírt.
- Ne legyen már ilyen idióta - förmedt rá von Schiller. - Ha túl korán csapunk le, akkor esetleg sosem tudjuk meg, amit ő már nyilvánvalóan kiderített a sír hollétéről.
- Kényszeríthetnénk...
- Ha életem során bármit is megtanultam, akkor az az, hogy egy ilyen embert, mint Harper, kényszerrel nem lehet rábírni semmire. Van egy bizonyos fajta angol - emlékszem rá az utolsó háborúból... - Hirtelen elhallgatott és elkomorult. - Nem. Nagyon nehéz emberek. Most nem szabad kapkodnunk. Amint Harper felfedez valamit a hasadékban, akkor jön el az ideje, hogy lecsapjunk. - A komor ráncok eltűntek arcáról és helyükön egy fagyos kis mosoly jelent meg. - Most a kivárás következik.

A törmelék amivel az aknát kitöltötték, nem volt olyan szorosan rakva, hogy teljesen útját állja a víznek is. Ha így lett volna, akkor Nicholast sosem szippatja be az áramlat, ahogy akkor tette, amikor először merült le itt a mélybe. Az elzárás nem volt tökéletes, rések voltak ott, ahol a nagy kövek megakadtak, vagy ott, ahol egy besodródott fatörzs az alagút teljes szélességében keresztbe beszorult. Ezeken a részeken a víz megtalálta a gyenge pontokat és azokat folyamatosan nyitva is tartotta.
Mindazonáltal a törmeléknek évszázadok álltak a rendelkezésére, hogy összeálljon, úgyhogy csak megfeszített, kemény munkával lehetett szétfeszíteni. A tisztítási munkálatokat tovább nehezítette, hogy kevés volt a hely. A Bivalyok közül egyszerre mindössze három-négy hatalmas férfi dolgozhatott az aknában. A csapat többi tagja láncban adogatta ki a kiemelt törmeléket.
Nicholas óránként váltotta az embereket. Több volt a munkásuk, mint amennyi kellett, és a gyakori váltás azt jelentette, hogy az aknában dolgozók mindig pihentek, erősek voltak, tele tetterővel, hogy megkaphassák azokat a jutalom ezüstdollárokat, amiket Nicholas ígért a leggyorsabban haladóknak. Nicholas minden műszakváltásnál eltűnt az alagútban Árkász mérőszalagjával és lemérte, mennyit jutottak előre.
- Harminchat és fél méter! Ez szép munka, Bivalyok mondta Hansith Sherifnek, a munkavezető szerzetesnek, majd figyelte a lába mellett csörgedező vizet. Az alagút még mindig változatlan szögben folyamatosan lejtett. Visszanézett a medence felé, és most, a reflektorok fényében tisztán látszott a falak szabályos, szögletes alakja. Nyilvánvaló volt, hogy az alagutat egy mérnök tervezte, és a felügyelete mellett épült.
Figyelmét most ismét a földre fordította és nézte a víz folyását, miközben megpróbálta megállapítani, milyen mélyen lehetnek a folyó eredeti szintje alatt.
- Huszonöt, harminc méter lehet - becsülte meg. - Nem csoda, hogy a nyomás az alagút bejáratánál csaknem összezúzott... – hirtelen elhallgatott, ahogy tekintete megakadt egy szokatlan formájú töredéken a lába mellett a sárban. Lehajolt és felvette. Aztán odavitte az egyik fényszóróhoz és alaposan szemügyre vette. Ahogy két ujja közt dörgölte, vigyorogni kezdett.
Tocsogva igyekezett vissza az alagútban, majd így kiáltott: - Royan! - A töredéket diadalmasan lóbálva megkérdezte: Na és ez szerinted micsoda?
Royan a jászolgát falán ült, lenyúlt és kikapta a tárgyat Nicholas kezéből.
- Jaj, édes Szűzanyám! Hol találtad Nicky?
- Ott hevert a sárban. A folyosón, pontosan ott, ahol az elmúlt négyezer évet töltötte. Ahol Taita egyik munkása leejtette és eltörött, valószínűleg akkor, amikor a rabszolgahajcsár háta mögött lopva egy kis bort kortyintott.
A törött cserépdarabot Royan figyelmesen a fény felé tartotta. - Igazad van, Nicky - kiáltott fel. - Ez egy borosedény darabja. Nézd a lefelé szélesedő nyakat és a tölcsérszerű tetejét. De ha mégis kétségünk lett volna, akkor ez a fekete égetés a perem körül pontosan a mi periódusunkra datálja. Nem régebbről származik, mint időszámításunk előtt kétezerből.
Royan a törött cserépdarabot szorongatva leugrott a sárba és mindkét karját Nicholas nyaka köré fonta.
- Újabb bizonyíték, Nicky. Szorosan Taita nyomában vagyunk. Nem lehetne egy kicsit gyorsítani a folyosó tisztítását? Már a vén gazember nyakában lihegünk.
A következő műszak közepe táján egy izgatott kiáltás hallatszott az alagútból, és Nicholas berohant a munkaterületre.
- Mi történt Hansith? - kérdezte arabul a munkavezető szerzetestől. - Miért kiabálsz?
- Átjutottunk, effendi. - Hansith Sherif rávigyorgott, a foga csak úgy világított fekete, iszapos, sártól piszkos képéből. Nicholas izgatottan utat tört magának a munkások között. Kiemeltek egy hatalmas, kerek követ, és mögötte ott volt a nyílás. Elemlámpájával bevilágított, de a fekete ürességen kívül nemigen látott többet.
Visszalépett, és megveregette a szerzetes hátát. - Szép munka volt Hansith. Egy dollár jutalom minden egyes embernek a csapatban. De azért dolgozzanak tovább! El kell tüntetni innen azt a sok törmeléket. - Ezt azonban nem volt olyan könnyű végrehajtani, mint kimondani. Még két műszak váltotta egymást, mire az aknát sikerült teljesen megtisztítaniunk. Nicholas és Royan csak ekkor léphetett az alagút végén lévő üreg küszöbére.
- Mi történt itt? Mi okozhatta ezt? - kérdezte Royan döbbent hangon, ahogy Nicholas elemlámpájával bevilágított az üres térbe.
- Azt hiszem, ez itt egy omlás lehetett. Valószínűleg egy törés futott végig itt és itt a sziklarétegen. - Nicholas észrevette a repedéseket az üreg tetején.
- Úgy gondolod, hogy az aknán átáramló víz mosta ki? - kérdezte Royan.
- Én azt mondanám, igen. - Nicholas a lámpa fénysugarát lefelé fordította. - Az akna padlója is kizuhant.
A szikla beroskadt előttünk, és helyén egy mély lyuk tátongott. Három-méternyire tőlük a lyuk vízzel volt tele, egy nagy kerek medence, mely függőleges sziklafalakkal van körülvéve. Fölötte beroskadt a mennyezet is, így most az egyenetlen szikla magas kupolaként emelkedett fölé, és a medence túloldalát, mely úgy harminc méternyire, vagy tán még annál is messzebb lehetett tőlük, teljes homály borította.
Olybá tűnt, ez az akadály másként nem küzdhető le, csak úgy, ha bemennek a vízbe. Nicholas odakiáltott Hansithnak, hogy hozzon egyet az állványzathoz használt hosszú bambuszrudakból. A rúd kilenc méter hosszú volt, és végig kellett manőverezniük vele az alagúton. Nicholas a rúddal próbálta megmérni a mélységet, lenyomta, amennyire csak tudta, a zavaros vízbe.
- Feneketlen. - Megcsóválta a fejét. - Tudod, mire gondolok? - Kihúzta a rudat és visszaadta Hansithnak.
- Mondd! - buzdította Royan.
- Azt hiszem, hogy ez a természetes törés az, ami elvezeti a vizet a hegy túloldalára, ahol a pillangós forrásnál tör ismét a felszínre. A folyó kivájta magának saját útját.
- Akkor ez miért nem száradt ki? - Royan kétkedve nézett le az alattuk lévő medencére.
- Valószínűleg az akna U alakban fordul. A víz ugyanúgy megállt az akna tetején, mint egy vécécsészében.
Nicholas, elemlámpájának fényével vizsgálgatta a medence vizét. Royan az irtózattól és az undortól felkiáltott, ahogy a fény hatására egy hatalmas angolna száguldott fel a víz felszínére.
- Ezek az undorító lények! - Royan ösztönösen hátrébb lépett. - Nyilván az egész folyó tele van velük.
A hosszú, sötét árny gyorsan körbeúszta a medencét, majd éppoly hirtelen, ahogy megjelent, eltűnt a mélyben.
- Ha igazad van, és Taita folyosójának ez a része beomlott, akkor az alagút folytatásának a túloldalon kell lennie. Royan ujjával a medence másik oldala felé mutatott, és Nicholas felemelte a lámpáját, hogy abba az irányba világítson.
- Nézd Nicky! - kiáltotta Royan. - Ott van.
A sötét, négyszögletes nyílás a medence túloldaláról ásított feléjük.
- Hogy jutunk át oda? - kérdezte Royan kétségbeesetten.
- Hát, erre nem könnyű válaszolni. A francba! - káromkodta el magát szívből Nicholas. - Ez megint jó néhány napunkba kerül, amit nemigen engedhetünk meg magunknak. Valamiféle hidat kell építenünk rá.
- Miféle hidat?
- Hívjátok le ide Árkászt. Ez az ő asztala.
Árkász ott állt a víznyelő szélén és komoran meredt a túlpartra.
- Pontosan - dünnyögte. - Hány olyan felfújható csónakod van bespájzolva?
- Ezt gyorsan felejtsd el Árkász! - Nicholas a fejét rázta. A csónakjaimra te nem teszed rá azt a hatalmas, mocskos mancsodat.
- Ahogy tetszik. - Árkász lemondóan tárta szét a kezét. - Ez lett volna a legkönnyebb és leggyorsabb módja. Lehorgonyzol egy csónakot középen és építesz rá egy átjárópallót. Szükségem van valamire, ami jól fennmarad a vizén...
- Baobab - csettintett ujjával Nicolas. - Az tökéletesen megfelel erre a célra. Ha a baobabfa jól kiszárad, olyan könnyű, mint a balsafa. Legalább olyan jól lebeg a vizen, mint az én felfújható csónakjaim.
- Temérdek baobab nő itt a hegyekben - helyeselt Árkász. Úgy tűnik, ebben a völgyben is szinte minden második fa egy rohadt baobab.
Háromszáz méternyire a szikla csúcsától ott volt az Adansonia digitala egy hatalmas példánya. Sima kérge olyan volt, mintha egy, a dinoszauruszok korából ittmaradt, hatalmas hüllő bőre lenne. Elképesztően vastag volt - húsz kinyújtott karú ember is kevés lett volna ahhoz, hogy körülérje. A felső ágak csupaszok és girbegurbák, tekeredettek voltak, olybá tűnt, mintha a fa már száz éve elpusztult volna. Csupán a nehéz, bársonyos héjú hüvelyek bizonyították, hogy még él; sűrűn csüngtek a felső ágakon, szétpattantak, hogy szétszórják fekete magvaikat, melyeket sűrű, fehér, borkőszerű anyag borított.
- A zuluk azt mondják, hogy Nkulu Kulu, a Nagy Szellem fordítva, gyökereivel felfelé ültette el a baobabokat, hogy megbüntesse - mondta Royannak Nicholas, miközben felnéztek a fa hatalmas, szétterülő ágaira.
- Miért tett volna ilyet vele? - kérdezte Royan. - Mi lehetett az a nagy rosszaság, amit szegény, öreg baobab elkövetett?
- Azzal kérkedett, hogy ő az erdő legmagasabb és legerősebb fája, ezért aztán Nkulu Kulu úgy döntött, hogy ad neki egy kis leckét alázatból.
Az egyik hatalmas ág saját súlyától letört és most ott hevert a sziklás talajon a törzs alatt. A fa fehér volt és fibrózus, akár a parafa. Nicholas irányítása mellett a favágók kezelhető méretűvé vágták. Miután az anyagot az aknafolyosón levitték a víznyelőhöz, Árkász a törzs felvágott darabjait összeerősítette és a vízre helyezte. Olyan volt a tó tetején lebegve, mint egy töltésút. Mindkét végét a sziklához rögzítette, majd bambuszrudakból egy átjárópallót helyezett rá. A baobab rönkökből álló híd magasan kiemelkedett a vízből és bár himbálódzott, ingott, azért könnyedén elbírta egyszerre egy tucatnyi ember súlyát.
Nicholas volt az első, aki átment a víznyelő túloldalára. Egy durván összeeszkábált létrát helyezett a függőleges parthoz, majd fölmászott a medence túloldalán a folyosó folytatásához. Royan szorosan a nyomában volt.
Ott álltak mindketten az akna folytatásának bejáratában, és amint Nicholas bevilágított elemlámpájával, nyomban észrevették, hogy a szerkezet megváltozott. Ezt a részt már nem mosta ki, nem koptatta le annyira az átzúduló folyóvíz. A fő áramlat nyilván elszivárgott a víznyelőn át. A méretek ugyanazok voltak, három méter széles, két méter magas, de a négyszögletes forma sokkal pontosabb. Bár a falak és a mennyezet durva volt, akár egy bányában, itt már tisztán látszottak a formát kialakító szerszámok nyomai. Az alagút padlója durván megmunkált kőlapokkal volt kikövezve.
Az alagútnak ez a része is teljes egészében víz alatt állt, mivel alacsonyabban helyezkedett el, mint a gát felépítése előtt a folyó természetes vízszintje. Lábuk alatt a kövek nedvesek, nyálkásak voltak, még nem volt elég idejük, hogy a visszavonuló víz nyomán kiszáradjanak. Az alagút tetejéből és falain csurgott a nedvesség, a levegő nyirkos volt, hideg és áporodott iszapszag terjengett.
Árkászra vártak, hogy kihúzza a világítás kábeleit az átjáró felett. Felszerelte a lámpákat és felkapcsolta őket. Nyomban láthatták, hogy előttük az akna olyan húszfokos szögben emelkedni kezdett.
- Most már láthatod, miben mesterkedett itt ez a vén gazember Taita. Jócskán levitt minket a folyó szintje alá, hogy olyan hosszan és olyan mélységben áraszthassa el az alagutat, amit senki sem bír végigúszni. Most pedig ismét elindul felfelé - mutatta Nicholas Royannak. Elindultak előre, lassan mentek felfelé az emelkedő aknán, és Nicolas hangosan számolta a lépéseket.
- Száznyolc, százkilenc, száztíz... - hirtelen ott volt előttük a folyó mostani, alacsony vízállása. Tisztán látszott a száraz vonal az alagút falán. Lábuk alatt a kő is száraz volt, itt már nem borította az a csúszós nyalka. Ötven lépéssel odébb elhaladtak a folyó magas vízállásának jele mellett, mely éppoly tisztán vésődött be a kövezetbe és a falakba. Ezen túl az alagút sosem volt elárasztva, a falak ugyanolyan állapotban voltak, ahogy négyezer évvel ezelőtt az egyiptomi rabszolgák hagyták. A bronzvésők nyomai éppoly tisztán látszottak, mintha csak néhány nappal ezelőtt kerültek volna ide.
Mindössze három méternyire attól a ponttól, amit a folyó vize valaha is elért, egy kő pihenőt találtak. Itt a padló kiegyenlítődött, majd az alagút élesen visszafordult.
- Szenteljünk egy percet annak, hogy úgy gondolunk minderre, mint a mérnöki tudomány bravúrjára. - Nicholas megfogta Royan karját és visszamutatott az alagútba. - Taita ezt a pihenőt, melyen most állunk, pontosan a folyó legmagasabb vízállása fölé helyezte. Hogy tudta ezt ennyire pontosan kiszámolni? Nem volt szintező látcsöve, és csupán a legkezdetlegesebb mérőeszközök álltak a rendelkezésére. És mégis ennyire precízen kiszámolta. Fantasztikus egy munka.
- Nos, a tekercsekben egyfolytában ismételgeti nekünk, hogy ő zseni. Gondolom, most már kénytelenek leszünk elhinni neki. – Royan kihúzta a karját Nicholas keze alól. - Menjünk tovább. Látnom kell, mi van a kanyar után - sürgette.
Egymás mellett fordultak be a száznyolcvan fokos kanyarban, és Nicholas magasra emelte a kézilámpát, melynek vezetéke ott kígyózott mögöttük az alagútban. Ahogy bevilágította maguk előtt az utat, Royan hangosan felkiáltott és megragadta Nicholas szabad kezét. Mindketten megdermedtek az ámulattól.
Taita az emelkedő kanyarját a drámai hatás miatt tervezte. Az akna alsóbb része, melyen eddig áthaladtak, durva és elnagyolt volt, a falak egyenetlenek, kidolgozatlanok, a mennyezet göröngyös és repedezett. Taita annyira pontosan kiszámolta a vízszinteket, hogy tudta, az akna alsóbb szintjei víz alá kerülnek, és a víz tönkreteszi munkáját, így a díszítésre nem is pazarolt energiát.
Most egy széles lépcsősor állt előttük. Olyan szögben emelkedett, hogy a pihenőről, amin álltak, a tetejét nem láthatták. Minden egyes lépcsőfok olyan széles volt, mint maga az alagút, és egy-egy tenyérnyit emelkedett. Márványos, simára csiszolt gnejszből készültek és olyan precízen illeszkedtek, hogy a kötés helye szinte nem is látszott. Az alagút itt háromszor olyan magas volt, mint az alsóbb részeken és a mennyezet arányai, boltozata tökéletes volt. A falakat és az ívelt mennyezetet csodás, kék gránittömbök alkották, melyek lenyűgöző pontossággal és szimmetriával kapcsolódtak egymáshoz. Az egész maga volt a kőművesség mesterműve, fenséges és baljósán csodálatos. Ebben az előcsarnokban benne volt az ismeretlen ígérete és fenyegetése is. Egyszerűsége, dísztelensége még lenyűgözőbbé tette.
Royan finoman megrángatta Nicholas kezét, és egyszerre léptek fel az első lépcsőfokra. Finom porréteg borította, olyan puha és fehér, akár a hintőpor. A por finom felhőként gomolygott térdük körül, majd elült, ahogy haladtak tovább felfelé. Eltompította az elektromos lámpa éles fényét, amit Nicholas magasra emelt jobb kezében tartott.
Ahogy mentek felfelé, a lépcsősor teteje fokozatosan a szemük elé tárult. Royan körmeit Nicholas tenyerébe mélyesztette, ahogy látta, mi vár rájuk. A lépcső egy újabb, kiegyenlített pihenőben végződött, mellyel szemben egy négyszögletes ajtónyílás hívogatta őket. Felléptek a pihenőre és megálltak az ajtó előtt. Egyikük sem tudta szavakba önteni ezt a páratlan pillanatot: mintha egy örökkévalóságig álltak volna ott csöndben és erősen markolták egymás kezét.
Nicholas végül elszakította tekintetét az ajtóról és lenézett Royanra. Saját érzéseinek tükörképét látta Royan arcán, és a szeme oly tűzzel csillogott, mintha valami heves szenvedély lobbantotta volna lángra. Nem volt más élő ember, akivel Nicholas szerette volna megosztani ezt a pillanatot. Azt kívánta, bárcsak örökké tartana.
Royan felé fordította a fejét és ránézett. Mélyen, ünnepélyes komolysággal meredtek egymás szemébe. Mindketten tisztában voltak vele, hogy ez életük egyik csúcspontja, mely soha többé nem ismétlődhet meg. Royan még jobban szorította Nicholas kezét, majd ismét az előttük lévő ajtóra nézett. Fehér folyami agyaggal vonták be, és felszíne elefántcsont színűvé érett. E sima felületen nem volt egyetlen repedés, egyetlen folt sem, olyan volt, akár egy gyönyörű szűz makulátlan tiszta bőre.
Tekintetük mohón tapadt a fehér agyaggal fedett felület közepén domborodó két pecsétre. A felső formája megegyezett a királyi kartuséval, a kiemelkedő négyszög, körülötte pedig a szkarabeusz, az a szent bogár, mely az örökkévalóság nagy körforgását jelenti.
Royan ajkai hangtalanul formálták a szavakat, amint a hieroglifákat olvasta. - „A Mindenható. Az Isteni. Az egyiptomi Alsó- és Felső Királyság Uralkodója. Hórusz isten kísérője. Ozirisz és Izisz által szeretett. Mamose, örökké éljen!"
E csodás királyi pecsét alatt volt egy kisebb, egy egyszerűbb, sólyom formájú pecsét, melynek törött szárnya színes mellére csüngött, és a felirat a következő volt: „Én, Taita a rabszolga, teljesítettem parancsodat, isteni Fáraó." A sérült sólyom alatt egyetlen hieroglifasor volt, melyben egy szigorú figyelmeztetés állt: „Idegen! Az istenek figyelnek. Ha megzavarod a király örök nyugalmát, az életeddel fizetsz!"
Az ajtón lévő pecsétek feltörése jelentős esemény, és dacára annak, hogy a közelgő esőkig hátralévő idő rohamosan fogyott, egyikük sem volt hajlandó könnyelműen belefogni. Meg kell tenniük mindent, hogy folyamatosan rögzítsék minden felfedezésüket, és a bejutáskor a lehető legkisebb kárt okozzák. Egy teljes napot szenteltek hátralévő, értékes idejükből a sír feltörésének előkészületeire. Nicholas elsődleges gondja természetesen a sírterület védelmének biztosítása volt. Megkérte Mek Nimmurt, hogy állítson fegyveres őrt a víznyelőnél lévő hídhoz, és azon túl tilos a bemenet. Csupán Nicolas, Royan, Árkász, Mek, Tessay és a négy, Nicholas által kiválasztott szerzetes mehetett át a hídon.
Hansith Sherif többször is bizonyította rátermettségét az alsóbb alagút megtisztításánál. Mivel fizikailag erős, szolgálatkész és intelligens ember volt, Nicholas első számú asszisztensévé lépett elő. Hansith vitte a fotóállványt és a tartalék fényképezőgépet, mialatt Nicholas a bevezető alagutat és a lepecsételt ajtót fényképezte. Három tekercs filmet használt fel, hogy biztosan teljes dokumentációval rendelkezzenek a még feltöretlen pecsétről és az ajtó körüli részről. Csak amikor már elkészült a fotózással, akkor engedte meg Nicholas Hansithnak és a másik három szerzetesnek, hogy felhozzák a sír feltöréséhez szükséges szerszámokat.
Árkász felhozta a Honda generátort egészen a víznyelőig, hogy a távolság miatti feszültségesést minél kisebbre csökkentse. Ezután felszerelte a reflektorokat a lépcsősor tetején lévő pihenőnél és a bevakolt ajtónyílás fehér felülete felé irányította őket.
Amikor összegyűltek a küszöb előtt, mindnyájan komolyak és megfontoltak voltak. Dacára annak, hogy a sír négyezer éves volt, mégiscsak megszentség-telenítésnek számít az, amit most el akartak követni. Royan lefordította Árkásznak, Meknek és Tessaynek a lepecsételt ajtó hieroglifáinak figyel-meztetését, és ezt egyikőjük sem fogta fel könnyelműen.
Nicholas bejelölte a négyszögletes nyílást, amit a bevakolt felületen át akart vágni. Ez elég nagy volt ahhoz, hogy beférjenek rajta, de benne volt a királyi kartus és Taita megnyomorított sólyompecsétje is. Szerette volna ezeket egy darabban kiemelni, hogy érintetlenül megőrizhesse őket. Lelki szemei előtt már látta, amint kiemelt helyet foglalnak el a Quenton Park-i múzeumban.
Nicholas a nyílás jobb felső sarkánál kezdte. Először egy hosszú, tűhegyes árt használt szondaként. Az ár hegyét belenyomta a száraz agyagba, majd megmozgatta, hogy megpróbálja kideríteni, mi van a felület alatt. Hamar rájött, hogy a vakolat finoman összeszőtt nádlécezésre került.
- Ez nagyban megkönnyíti a dolgunkat - mondta Royannak. - A nád segít egyben tartani a vakolatot, így nem fog megrepedni vagy letöredezni.
Az ár végét egyre mélyebbre nyomta, míg végül az ellenállás megszűnt, és a szerszám simán végigfutott.
- Tizenöt centi - mondta, ahogy a szerszámon megmérte az ajtó vastagságát. - Taita sosem dolgozik felületesen, igaz? Ez nem könnyű munka.
Nicholas továbbra is az árral dolgozott, befúrta a megjelölt nyílás mind a négy sarkát. Ezután hátralépett és intett Hansithnak, hogy vigye oda a nehéz, nyolccentis kézifúrót, amivel megnagyobbíthatja. Ez az a fajta fúró volt, amit télen a halászok használnak, hogy léket vágjanak a tó jegén.
Amint a fúró átért, Nicholas türelmetlenül félretolta Hansithot, és belesett a lyukon. Odabenn minden sötét volt, de a résen át megcsapta az ősi levegő gyenge fuvallata. Az illat száraz volt, halott és fanyar, a régmúlt korok szaga.
- Mit látsz? - kérdezte könyöke mellől Royan.
- Fényt! Adjátok ide a lámpát! - mondta Nicholas, majd miután Árkász a kezébe adta, a nyíláshoz emelte.
- Mondd már! - táncolt mellette Royan a türelmetlenségtől. - Most mit látsz?
- Színeket - suttogta Nicholas. - A legcsodálatosabb, leírhatatlanul szép színeket. - Hátralépett, majd Royant a derekánál fogva felemelte, és úgy tartotta, hogy a résen át belásson.
- Gyönyörű! - kiáltott fel Royan. - Olyan gyönyörű!
Árkász felszerelte az erős, strapabíró ventilátort, mely cirkuláltatja majd a levegőt az aknában, Nicholas pedig előkészítette a láncfűrészt. Amikor Nicholas elkészült, adott Royannak a por ellen egy védőszemüveget meg egy védőmaszkot, majd segített neki feltenni. Ezután még két viasz füldugót is betetetett vele.
Mielőtt elindította volna a láncfűrészt, a többieket visszaküldte egészen a víznyelőig. Ebben a zárt térben a fűrész kipufogógáza meg a por, együtt a benzinmotor zajával, elviselhetetlen lesz, de ettől eltekintve, azt akarta, hogy az áttörés pillanatában csak Royan legyen vele.
Miután magukra maradtak, Nicholas a legnagyobb sebességre kapcsolta a ventilátort, majd felrakta saját maszkját, védőszemüvegét és bedugta a fülét. Meghúzta a láncfűrész motorjának indítózsinórját, és a gép, kékes füstöt eregetve, beindult.
Nicholas nekigyürkőzött és a forgó fűrészlapot belenyomta a fúróval ütött lyukba. Úgy vágta át a vastag, fehér vakolatot és mögötte a lécezést, akár egy kés az esküvői torta cukormázát. A fűrész vágóélét óvatosan végigvitte a bejelölt vonalon.
A vakolat fehér pora felhőként szállt a levegőben. Látótávolságuk másodperceken belül alig egy méternyire szűkült. Nicholas kitartóan vágta tovább lefelé, végig a jobb oldalon, majd alul keresztbe és fölfelé a bal oldalon. Végül átvágta fölül is, és amikor a négyszögletes kis ajtó, saját súlyánál fogva kezdett előredőlni, gyorsan leállította a láncfűrészt és letette.
Royan előreugrott, hogy segítsen neki, és a kavargó por és füstfelhőben együtt támasztották meg a négyszögletes vakolatdarabot, hogy ne zuhanjon a kövezetre, ne törjön millió darabra. Finoman kiemelték a nyílásból, és a még mindig érintetlen pecsétekkel a pihenő oldalfalának támasztották.
A nyitott átjáró, amit a nyílásba vágtak, egy sötétlő négyzet volt. Nicholas állított a reflektoron, hogy bevilágítson, de a por még túl sűrű volt ahhoz, hogy bármit is lássanak abból, ami odabenn volt. Nicholas bemászott az átjárón. A sűrű porfelhő annyira elhomályosított mindent, hogy ezen még a lámpák fénye sem tudott áthatolni.
Egy lépést sem tett előre, hanem nyomban visszafordult, hogy átsegítse Royant. Elismerte Royan jogát ahhoz, hogy e felfedezés minden pillanatában osztozzon vele. Ott álltak csöndesen a fal túloldalán és várták, hogy a ventilátor megtisztítsa a levegőt. Lassan oszlani kezdett a por, és elsőként a lábuk alatt lévő padlóra lettek figyelmesek.
Ez már nem kővel, hanem sárga, fényesre csiszolt achátlapokkal volt burkolva, melyeket oly ügyesen illesztettek össze, hogy annak helyét egyáltalán nem lehetett látni. Olyan volt, mintha egyetlen csodálatos lap lenne lehelyezve, melynek csillogását csupán a rátelepedett, hintőpor fiomságú porréteg homályosította el. Ahol léptük felkavarta ezt a porréteget, előcsillant alóla az achát a reflektorok fényében.
Aztán, ahogy körülöttük a porfelhő elvékonyodott, a homályon át lassanként csodálatosan ragyogó színek és formák jelentek meg előttük. Royan levette arcáról a védőmaszkot és az achátpadlóra ejtette. Nicholas követte példáját, és belélegezte a benn rekedt ősi levegőt. Ez a levegő évezredeken át mozdulatlan volt, a régiség illata áradt belőle, egy bebalzsamozott holttest vászon-pólyájának dohos, áporodott szaga.
Most, hogy már a gyilkos por elült, egy hosszú, egyenes folyosó nyílt meg előttük, melynek végét homály és sötétség takarta. Nicholas visszafordult a nyílás felé és kinyúlt, majd állványával együtt beemelte a reflektort. Gyorsan beállította, hogy teljes hosszában megvilágítsa az előttük húzódó folyosót.
Ahogy elindultak előre, régi istenek képmásai vették körül őket. Fenyegetően nézték a betolakodókat a falakról és hatalmas, ellenséges szemekkel figyelték őket föntről, a magas mennyezetről. Nicholas és Royan lassan haladt. Lépteik zaját tompította az achátlapokra rakódott por, meg az a por, mely még a levegőben volt. A visszaverődő fénytől mindez olybá tűnt, mintha valami földöntúli, álomszerű, ragyogó háló borulna rájuk.
Feliratok borították a falak és a magas mennyezetek minden egyes centiméterét. Hosszú idézetek voltak ott az összes misztikus írásból, a Lélegzet könyvéből, a Pilonok könyvéből és a Bölcsesség könyvéből. Másutt meg Mamose fáraó életének földi történetét beszélték el a hieroglifák, és dicsőítették azon erényeit, melyekért az istenek megszerették.
Ezután következett az első abból a nyolc szentélyből, melyek a hosszú halotti folyosó falából nyíltak. Ez az első Ozirisz szentélye volt. Egy kör alakú terem, melynek ívelt falát az istent dicsőítő szövegek díszítették, fülkéjében pedig egy kis Ozirisz-szobor állt tollas fejdísszel a fején, és onixszból meg hegyikristályból készült szemével olyan kérlelhetetlenül meredt rájuk, hogy Royan megborzongott. Nicholas kinyúlt és megérintette az isten lábát.
Egyetlen szót mondott: - Arany!
Aztán felnézett a föléjük tornyosuló falfestményre, mely a falat és a boltozatos mennyezet felét borította fölöttük és körülöttük. Egy újabb, hatalmas képmása volt Ozirisz atyának, a Túlvilág istenének, akinek arca zöld volt, állszakállt viselt, mellkasán keresztbe tett kezében tartotta a korbácsot és a pásztorbotot, fején ott volt tollas fejdísze, homlokán pedig az ágaskodó kobra. Félelemmel és áhítattal pillantottak fel rá. Ahogy a lámpa fénye imbolygott a még kavargó porban, úgy tűnt, mintha az isten élettel telne meg, és a szemük láttára megmozdulna és lebegne.
Nem időztek hosszasan az első szentélyben, mivel a folyosó ment tovább, egyenesen, akár a nyíl, célpontja felé. Folytatták útjukat. A következő szentély az istennőé volt. Ízisz aranyszobra ült fülkéjében a trónon, mely jelképe volt. Keblén a kisded Hóruszt táplálta. A szeme elefántcsont és kék lazúrkő volt.
Falfestményei borították a fülkéjét körülölelő falakat. Ott volt ő, az anya, hatalmas szeme éjfekete festékkel kihúzva, és fején ott díszlett a napkorong meg a szent tehén szarvai. A falat körülötte hieroglifás szimbólumok borították, oly ragyogók, hogy szinte világítottak, akár egy csapatnyi szentjánosbogár; mert ő az, kinek száz különböző neve van. Többek közt Ászt, Net és Baszt. De ő volt Ptah, Szelket, Mereszgert és Renenutet. Ezen nevek mindegyike egy-egy hatalmat jelölt, mert az istennő szentsége és jótét aurája tovább élt, míg a legtöbb régi isten lassanként eltűnt, mivel nem maradt hívő, ki ismételgette és életben tartotta volna e misztikus neveket.
Az ókori Bizáncban és később, a keresztény Egyiptomban a régi istennő erényeit, szimbólumait átörökítették Szűz Máriára. Az a kép, amin a kisded Hóruszt szoptatja, fennmaradt a Madonnát és a gyermeket ábrázoló ikonokon. Imigyen az istennő Royan lényének egészére hatott, ereiben őseinek keveredett vére folyt, mely elismerte Íziszt és Máriát is, szívében az eretnekség és az igazság egyszerre, kibogozhatatlanul volt jelen, így aztán érezte magában bűnösségét és ugyanakkor a vallásos lelkesedést is.
A következő szentélyben a szentháromság utolsó tagjának, Hórusznak sólyomfejű aranyszobra állt. Jobb kezében a harci íjat tartotta, baljában pedig az ankh volt, mivel élet és halál az ő kezében van. A szeme vörös kalcedon volt.
A szobrot más megjelenési formáinak képei vették körül: a gyermek Hórusz ízisz keblén, majd Hórusz, mint az ifjúság istene, Harpokratész, büszke, karcsú és gyönyörű, amint egyik ujját a rituális mozdulattal állához illeszti és szandálos lábával, rövid, merev szoknyájában előre lép. Aztán Hórusz, a sólyomfejű, helyenként oroszlántesttel, másutt egy ifjú harcos testével, és fején dél és észak egyesített, nagy koronáját viseli. Alatta a következő felirat állt: „Hatalmas Isten, az Ég Ura, hatalma mindenek felett, Legnagyobb ő az istenek között, kinek ereje győzedelmeskedett isteni atyja, Ozirisz ellenségei felett."
A negyedik szentélyben Széth állt, a fő gonosz, az erőszak és a viszály istene. A teste aranyból készült, de a feje egy fekete hiéna feje volt.
Az ötödik szentélyben a halottak és a sírkertek istene, Anubisz a sakálfejű volt. Ő van jelen a balzsamozásnál, és az ő feladata megvizsgálni a nagy mérleg nyelvét, midőn az elhunyt szíve megmérettetik. Ha a mérleg serpenyői pontosan egy vonalban állnak, akkor a halottat érdemesnek nyilvánították, de ha a mérleg kibillent, ellene szólt, akkor Anubisz odahajította a szívét a krokodilszörnyeknek, és azok felfalták.
A hatodik szentélyt az írás istenének, Thotnak szentelték. Az istent íbiszfejjel ábrázolták, és kezében ott volt íróvesszője. A hetedik szentélyben a szent tehén, Hathor állt, mind a négy patáján, foltos teste fekete-fehér volt, és pofája jóságosan emberi, de hatalmas, trombita alakú fülekkel. A nyolcadik szentély volt a legnagyobb és mind közt a legpompásabb, mivel ez Ámon-Réé, minden teremtés atyjáé volt. Ő volt a nap, a hatalmas, arányló korong, melyből a lefelé hulló, arany sugarak eredtek.
Nicholas itt egy pillanatra megállt és visszanézett a hosszú folyosón. Az a nyolc szent szobor már önmagában is olyan kincset jelentett, mely vetekedett bármivel, amit Howard Carter és Lord Carnavon fedezett fel Tutanhamon sírjában. Szíve mélyén érezte, hogy pénzben kifejezhető értékükön még gondolkodni is durva ostobaság. Az igazság azonban az volt, hogy e rendkívüli műalkotások közül akár egy is elegendő lenne, hogy sokszorosan is kifizethesse belőle adósságait. Ám ezt a gondolatot elhessegette, és visszafordult, hogy ismét a folyosó túlsó végén lévő, tágas terem felé nézzen.
- A temetkezési kamra - dünnyögte áhítattal Royan. A sír.
Ahogy haladtak előre, az árnyak visszavonultak, mintha a rég halott fáraó szelleme sietne vissza végső nyughelyére. Most már beláttak a sírba. Falain még az eddigieknél is csodásabb falfestmények ragyogtak. Bár már oly sokat néztek végig, szemük és érzékeik még mindig nem tompultak, nem fáradtak bele e pazar bőségbe.
Egyetlen, megnyújtott alak emelkedett a magasba a terem túlsó falán, majd a mennyezeten át meghajolt. Ez volt a hajlékony, kecses Nut istennő, amint épp megszüli a napot. Arányló sugarak ömlöttek ki nyitott méhéből, melyek fénnyel árasztották el a fáraó szarkofágját, és új életet adott a halott királynak.
A királyi szarkofág a terem közepén állt, egy hatalmas gránittömbből kifaragott, masszív koporsó volt. Hány rabszolgának kellett vajon küszködnie ezzel a kőtömeggel, hogy végighozzák a föld alatti folyosókon? - tűnődött Nicholas. Lelki szemei előtt szinte megjelentek a lámpafényben csillogó izzadt testek, és hallotta az irdatlan koporsó súlya alatt csikorgó fagörgők hangját.
Ezután Nicholas lenézett a koporsóba, és kedélye nyomban megváltozott, amint rádöbbent, hogy a szarkofág üres. A masszív gránittetőt kiemelték helyéből és oly vadul lökték félre, hogy keresztben elrepedt, és most két darabban hevert a koporsó mellett.
Lassan lépkedtek előre, nyelvükön a csalódottság keserű íze keveredett a porral, míg bele nem láttak a nyitott szarkofágba. Csupán a négy kanopusz edény törött darabkái hevertek benne. Ezeket alabástromból faragták, hogy elhelyezzék benne a király zsigereit, máját és többi belső szervét. Az edények tetejét a síron túli világ isteneinek és mesés lényeinek fejei díszítették.
- Üres! - suttogta Royan. - A király teste eltűnt.
Az elkövetkezendő napok során, mialatt lefényképezték a falfestményeket, és becsomagolták a halotti folyosó nyolc istenének és istennőjének szobrait, Royan és Nicholas arról beszéltek, arról vitáztak, vajon hogyan tűnhetett el a királyi múmia a szarkofágból.
- A sír kapuján a pecsétek érintetlenek voltak - mutatott rá ismételten Royan.
- Valószínűleg erre is van magyarázat - mondta neki Nicholas. – Maga Taita vitte el a kincseket és a testet. A hetedik tekercsben többször is siránkozik azon, hogy ekkora kincset így elpazarolnak. Rámutat, hogy mindezt hasznosabb lenne a nemzet és a nép védelmére, táplálására fordítani.
- Nem, ennek nincs értelme - szállt vitába vele Royan -, miért emelt volna gátat a folyón, ásott volna alagutat a medence alatt és építette volna meg ezt a pontosan megtervezett, művészi sírt, ha utána elvitte innen és megsemmisítette a király múmiáját. Taita mindig logikus ember volt. A maga módján mélységesen tisztelte Egyiptom isteneit. Ez megmutatkozik minden írásában. Sosem sértette volna meg azokat a vallási tradíciókat, melyekben oly erősen hitt. Nekem ebben a sírban valahogy nem stimmel valami - nem csak a test rejtélyes, már-már fesztelenül fölényes eltűnése. A falakon lévő festményekkel és feliratokkal sincs rendben valami.
- Ami a hiányzó holttestet illeti, egyetértek veled, de mi az, ami szerinted illogikus a díszítményekben? - kérdezte Nicholas.
- Nos, először is a festmények. - Royan egy lendületes mozdulattal Ízisz képe felé intett. - Nagyon szépek, a klasszikus művészet egy jelentős tagjának munkája, de közhelyszerű és erősen stilizált, ami a formát és a színválasztást illeti. Az alakok merevek, lélektelenek - nem mozognak, nem táncolnak. Hiányzik belőlük a lángelme szikrája, ami oly tisztán megmutatkozott Lostris királynő sírjában, ahol az eredeti tekercsek voltak elrejtve alabástrom vázáikban.
Nicholas elgondolkodva vizsgálgatta a falfestményeket. - Értem, mire gondolsz. Még a kolostorban, a Tanus sírjában lévő falfestmények is más kategóriát jelentenek.
- Pontosan! - mondta Royan hevesen. - Azok Taita festményei voltak. Ezek nem azok. Ezeket valamelyik kulija készítette.
- És mi van a feliratokkal, azokban mi nem tetszik?
- Hallottál már olyan sírról, ahol a falon nincs egyetlen részlet sem a Halottak könyvéből, vagy hogy nem ábrázolják a halott személy útját a hét pilonon át, melyen túl a paradicsomi boldogság földjére jut.
Nicholas döbbentnek tűnt; ez eszébe se jutott. Szó nélkül otthagyta Royant, visszament a hosszú folyosón, látszólag azért, hogy felügyelje a szent szobrok csomagolását, de valójában időre volt szüksége, hogy átgondolja mindazt, amit Royan mondott.
Mielőtt Nicholas eljött volna Angliából, gondoskodott róla, hogy a szurdokba ledobott felszerelés sérülékenyebb, törékenyebb darabjait kemény, fémből készült lőszeres ládákba csomagolják. Ezen ládák mindegyikén vízhatlan gumitömítés volt és erős emelő rögzítés. Az eredetileg benne lévő holmikat polisztirén csomagolással védték és párnázták ki. Amikor távoznak Etiópiából, a felszerelést hátrahagyják, de a ládákat a csomagolóanyaggal együtt gondosan megőrizték, hogy ezekben vihessék vissza azokat a kincseket, amelyeket a sírban találhatnak.
A szent szobrok közül hat szépen belefért a ládákba, ellenben Hathor, a tehén, és a sátáni Széth túl nagynak bizonyult. Nicholas azonban észrevette, hogy nem egy darabból készültek. A fejeket le lehetett emelni, és Hathor patás lábait facsapok rögzítették a testhez, ám ezek már szinte teljesen elporladtak. Különálló részeikre szedve még ezt a két nagy szobrot is be tudták csomagolni a fémládákba.
Nicholas figyelte Hansithot, amint épp Széth kegyetlen, fekete gyantával bevont, ébenfa fejét helyezi be az egyik ládába. Aztán egy idő múlva visszament oda, ahol Royan az üres szarkofág fölötti falon lévő feliratokon dolgozott.
- Jól van. Egyetértek. Igazad van, hogy hiányoznak a Halottak könyvéből vett feliratok. Ez valóban furcsa. De mi máshoz kezdhetnénk ezzel, mint hogy elfogadjuk egy olyan rejtélyként, melyet sosem fogunk tudni megfejteni.
- Nicky, van itt még más is. Ez nem minden. Érzem ezt minden sejtemmel, minden idegszálammal. Valami elkerülte a figyelmünket.
- Én csak egy férfi vagyok, hogyan is kételkedhetnék a női ösztön megérzéseiben?
- Ne fölényeskedj itt nekem! - csattant rá Royan. - Mennyi időm van még, hogy dolgozzam a sztélé feliratain?
- Egy, maximum két heted. Nekem meg kell szerveznem a találkát Jannie-val. Ott kell lennünk a roseires-i leszállópályánál, amikor megérkezik, hogy felvegyen minket. Ez olyan randevú, amire mindenképp pontosan kell megérkeznünk.
- Te jó ég! Azt hittem, ezt már rég lerendeztétek. Hogy lépsz innen kapcsolatba Jannie-val?
- Az igazat megvallva, egészen egyszerűen - mosolygott Nicholas. - Van egy nyilvános telefon a Debra Maryam-i postahivatalban. Tessay szabadon mozoghat bárhol a Gojamban. Néhány szerzetes kíséretében felmegy a meredélyre és felhívja Geoffrey Tennant az addiszi brit nagykövetségen. Geoffreyval már mindent megbeszéltem. Ő majd átadja az üzenetet Jannie-nak.
- És Tessay megteszi ezt neked?
Nicholas bólintott. - Beleegyezett, hogy holnap felmegy Debra Maryamba. Jannie-nak minél előbb meg kell kapnia az üzenetet, hogy lehetőleg elegendő ideje legyen felkészülni a Máltából való indulásra. Rendkívül pontosan kell időzítenünk, mivel mindnyájunknak egyszerre kell megérkezni a leszállópályához. Bajt hozhat bármely fél számára, ha ott kell üldögélnie és várakoznia Roseires-ben, amíg a másik megérkezik.
- Április elsején hajnalban - adta meg Nicholas Tessaynek az üzenetet. - Mondja meg Jannie-nak, hogy bolondok napján ott leszünk. Ez könnyű, ezt nem lehet elfelejteni.
Figyelték, ahogy Tessay az őt kísérő szerzetesekkel elindul a csapáson, és Royan csöndesen megkérdezte Mek Nimmurt: - Nem félti így egyedül elengedni?
- Tud vigyázni magára, és az egész Gojamban ismerik, szeretik. Biztonságban van, amennyire bárki is biztonságban lehet egy veszélyes vidéken. - Mek nézte Tessay karcsú, egyre távolodó alakját a shammában és a bő szárú nadrágban.
- Bárcsak vele mehetnék, de... - Mek megvonta a vállát. Royan hirtelen felkiáltott: - Jaj, van valami, amire meg akartam kérni, és elfelejtettem. - Otthagyta Nicholast meg Meket, és futásnak eredt, miközben kiáltozott a másik nő után. Hangja visszaszállt Nicholashoz, aki ott állt és figyelte.
- Tessay! Várj! Gyere vissza!
Tessay megfordult és bevárta Royant. Ahogy a két nő ott állt és beszélgetett, Nicholas nem nézte tovább őket, hanem megfordult és a meredély távoli körvonalait fürkészte. Gyomra kissé görcsbe rándult, ahogy látta, hogy a hegycsúcsok fölött a viharfelhők egyre sűrűsödtek és sokkal fenyegetőbbnek tűntek, mint néhány nappal azelőtt. Az esőzések kezdete most már nagyon gyorsan közeledett. Eltöprengett, vajon marad-e annyi idejük, amennyit reméltek, mielőtt a gát átszakad és az emelkedő víz kiűzi őket a szurdokból.
Ezután ismét visszanézett az ösvényre, épp idejében ahhoz, hogy lássa, amint Royan átad valamit Tessaynek, aki rábólint és berakja nadrágja zsebébe. Végül a két nő megölelte egymást, és Tessay ismét elindult. Royan ott állt az ösvény közepén és figyelte, amíg Tessay a völgy kanyarulata után el nem tűnt a szeme elől. Ezután lassan visszament oda, ahol Nicholas várta.
- Mi volt ez? - kérdezte Nicholas, de Royan csak rejtélyesen mosolygott.
- Lánytitok. Van néhány dolog, melyekről jobb, ha ti, durva férfiak nem tudtok. - Ám amikor Nicholas kérdőn felvonta szemöldökét, Royan beadta a derekát és megmondta: - Tessay megkéri Geoffrey Tennantot, hogy küldjön egy üzenetet anyunak, hogy jól vagyok. Nem akarom, hogy nyugtalankodjon miattam.
Ahogy lemásztak az állványzaton a Taita medencéje melletti sziklapadon felállított átmeneti táborba, Nicholas arra gondolt, milyen különös véletlen, hogy Royannál már ott volt kéznél édesanyja telefonszáma, amit nyomban oda is tudott adni Tessaynek, és eltöprengett, vajon mitől lett hirtelen ilyen sürgős Royannak, hogy tudassa anyjával hollétét. - Jó lenne tudni, valójában min töri a fejét - tűnődött. - Amikor Tessay visszatér, majd megpróbálom finoman kiszedni belőle.
Royan szíve szerint inkább a sírban táborozott volna, hogy egyfolytában ott legyen a feliratok között, melyeken dolgozott, de Nicholas ragaszkodott hozzá, hogy a szabad levegőn aludjanak, a sziklapadon, mely a lehető legközelebb volt a feltárási területhez. - A sír dohos levegője, szinte biztos, hogy egészségtelen – mondta Royannak. - A barlangbetegség komoly veszélyt jelent az ilyen régi, zárt helyeken. Azt mondják, hogy ebbe halt bele Howard Carter néhány embere is, akik Tutanhamon sírjában dolgoztak.
- A barlangbetegséget azok a gombaspórák okozzák, melyek a denevér ürülékében tenyésznek - mondta Royan. Mamose sírjában nincsenek denevérek. Taita ezt gondosan lezárta.
- Tedd meg a kedvemért! - könyörgött neki Nicholas. Nem dolgozhatsz odabenn napokon át. Szeretném, ha naponta legalább néhány órára kijönnél a sírból.
Royan vállat vont. - De csak neked teszem meg ezt a szívességet - egyezett bele, ám ahogy leértek az állványzat aljára, mindössze egy futó pillantást vetett új hálóhelyére, majd ment egyenesen a jászolgáthoz és be, a sírba vezető alagútba.
A lépcső tetején, a sír vakolattal lezárt bejáratánál lévő pihenőt alakították át maguknak műhellyé. Royan szétterítette rajzait, fényképeit és referenciakönyveit a durva, kézzel kinagyolt, széles deszkaasztalon, melyet Hansith készített neki. Árkász egy reflektort helyezett a hevenyészett munkaasztal fölé, így tisztességes világítás mellett dolgozhatott. A pihenő egyik fala mellett halmozták fel a lőszeres ládákat, melyekben a nyolc szent szobor volt. Nicholas ragaszkodott hozzá, hogy leleteiket olyan helyen tárolják, ahol biztonságosan tudják őrizni. Mek fegyveresei továbbra is huszonnégy órán át őrizték a víznyelőn átvezető utat.
Amíg Nicholas a hosszú folyosó falait és az üres sírkamrát fényképezte, Royan az asztala mellett ült és órákon át a papírjaiba merült, jegyzetelt és számításokat végzett. Időnként felfelpattant, és a bejáratba vágott nyíláson át kirohant a hosszú folyosóra, hogy alaposabban szemügyre vegyen egy-egy részletet a festett falon.
Ilyenkor Nicholas mindig felegyenesedett fotóállványa mögül és elnéző gyöngédséggel figyelte. Royan annyira elmerült, hogy úgy tűnt, teljesen megfeledkezett róla és mindenkiről, aki körülötte volt. Nicholas még sosem látta ilyennek, és teljesen lenyűgözte Royan koncentrálóképességének ereje és mélysége.
Amikor már szünet nélkül tizenöt órája dolgozott, Nicholas kiment érte a pihenőre, és Royan tiltakozása ellenére, az alagúton át kivezette a sziklapadra, ahol meleg étel várta őket. Miután Royan evett, Nicholas bevitte őt kunyhójába és ragaszkodott hozzá, hogy Royan lefeküdjön felfújható matracára.
- Most pedig aludni fogsz, Royan - parancsolt rá.
Nicholas arra ébredt, hogy hallja, amint Royan kióvakodik a szomszédos kunyhóból, majd a sziklapadon át halkan a sír bejáratához lopakodik. Az órájára nézett, majd hitetlenül felnyögött, amikor látta, hogy mindössze három és fél órát aludtak. Gyorsan megborotválkozott, majd bekapott egy darab pirított injera kenyeret és felhajtott egy csésze teát, mielőtt követte volna Royant a sírba.
Ott találta a hosszú folyosón, annak a szentélynek a fülkéje előtt, melyben Ozirisz szobrocskája állt. Annyira el volt merülve, hogy nem is hallotta, amint Nicholas mögé lépett, így aztán ijedten összerezzent, amikor a férfi megérintette a karját.
- Megijesztettél - mondta neki Royan szemrehányóan.
- Mit nézel ilyen elmerülten? - kérdezte Nicholas. – Mit találtál?
- Semmit - vágta rá gyorsan, majd egy pillanat múlva azt mondta: - Nem is tudom. Csak egy ötlet.
- Halljuk! Mi jár a fejedben?
- Egyszerűbb, ha megmutatom. - Kivezette Nicholast a pihenőn álló asztalához, majd jegyzeteit gondosan összerendezte, mielőtt ismét beszélni kezdett.
- Az elmúlt néhány napban azzal foglalkoztam, hogy végigmentem a Tanus sírjában talált sztélé anyagán, és kigyűjtöttem azokat az idézeteket, amelyeket felismertem és tudtam, hogy valamelyik misztikus írásból való, a Lélegzet könyvéből, a Pilonok könyvéből, és Thol könyvéből, majd ezeket mind egy oldalra tettem. - Tizenöt oldalt mutatott, amit szép, apró betűivel jegyzetelt tele. - Ez mind ősi anyag, egyik sem Taita által fogalmazott szöveg. Ezeket most egy időre félretettem.
Lerakta az első jegyzetfüzetet és kezébe vette a következőt. – Ez itt mind a sztélé negyedik oldaláról való. Ezekből semmit sem ismerek, de úgy tűnik, hogy számok és jelek hosszú listája. Talán valamiféle rejtjel? Nem vagyok biztos benne, de ezzel kapcsolatban van néhány ötletem, amire még később visszatérek.
- Ez pedig itt - mutatta Nicholasnak a következő jegyzetfüzetet - mind friss anyag, olyan, amire nem emlékszem, hogy bárhol is olvastam volna a klasszikus, ókori szövegek között. Ez zömében, ha nem teljes egészében, eredeti Taitaanyag kell hogy legyen. Ha hagyott nekünk még nyomot, akkor úgy hiszem, hogy annak itt, ebben a részben kell lennie.
Nicholas elvigyorodott: - Mint az az idézet, mely az istennő rózsaszín nemi szerveit írja le. Arra gondolsz?
- Biztosra vettem, hogy azt nem felejted el. - Royan könnyedén elpirult és nem nézett fel, eltökélten a füzetbe meredt. - Nézd ezt az idézetet a sztélé harmadik lapjáról, arról az oldalról, melyet Taita ősznek nevezett el. Ez volt a legelső, amelyre felfigyeltem.
Nicholas előrehajolt és hangosan olvasta a hieroglifákat: - A hatalmas isten, Ozirisz a kezdő lépést a négy bika szabályát alkalmazva teszi meg. Az első pilonnál a tábla megváltoztathatatlan törvényei mellett tesz tanúságot. - Felnézett Royanra. - Igen, emlékszem erre az idézetre. Taita itt a baora utal, arra a játékra, amit a vén gazember olyan szenvedélyesen szeretett.
- Úgy van. - Royan kissé zavartnak tűnt. - De emlékszel arra is, amikor elmondtam neked egy álmot, melyben ismét Duraidot láttam, aki a sír egyik kamrájában ült?
- Emlékszem - Nicholas kuncogott Royan zavarán. Mondott valamit a négy bikalépés szabályáról? Most netán az álmok általi jövendölések birodalmába lépünk?
Royant határozottan bosszantotta Nicholas komolytalansága. – Mindössze arra szerettem volna utalni, hogy a tudatalattim feldolgozta az idézetet és előállt egy megoldással, amit az álomban Duraid mondott ki. Nem tudnál legalább egy pillanatra komolyan viselkedni?
- Ne haragudj - mondta bűnbánóan Nicholas. - Emlékeztess csak, mit is mondott Duraid.
- Álmomban azt mondta nekem: Ne feledd a négy bika szabályai! Kezdd az elején!
 Nem vagyok valami nagy szakértője a bao játéknak. Mit akart ezzel mondani?
- A játék szabályai és finomságai az ókor homályába vesztek. De, amint azt te is tudod, a tizenegyediktől a tizenhetedik dinasztiáig terjedő korszak sírjaiban a temetkezési tárgyak közt találtunk néhány baotáblát is, melyek alapján csupán feltételezhetjük, hogy a sakk egy korábbi formája volt. - Royan nekilátott, hogy felvázolja a jegyzetfüzet üres hátsó oldalára.
- A fatábla elrendezése olyan volt, mint egy sakktábláé, nyolc sor mélyedés keresztben és nyolc hosszában, így. - Gyors, gyakorlott kézzel rajzolta golyóstollával a vonalakat. - A játékot színes kövekkel játszották, melyeket előre meghatározott szabályok alapján mozgattak. Most nem megyek bele a részletekbe, de a négy bika szabálya a Taita kaliberű nagymesterek közkedvelt, gambitszerű nyitólépése volt. Ennek az volt a lényege, hogy feláldozott bizonyos köveket, hogy a legmagasabb értékű köveket az első mélyedésben halmozhassa fel, ahonnan uralhatja a tábla fontos, középső részeit.
- Nem vagyok biztos benne, hogy tudom, merre tartunk, de azért vezess tovább. Figyelek. - Nicholas a lehetőségekhez képest igyekezett leplezni értetlenségét.
- Ez itt a tábla első mélyedése - mutatott vázlatára Royan, mintha egy szellemileg visszamaradott gyermeknek magyarázna. - A kezdet, a játék eleje. Duraid azt mondta: Kezdd az elején! Taita azt mondta: A hatalmas isten, Ozirisz megteszi a kezdő lépést.
- Még mindig nem tudlak követni - rázta meg a fejét Nicholas.
- Gyere velem. - Royan a jegyzetfüzettel a kezében, az ajtón vágott nyíláson át visszavezette Ozirisz szentélyéhez. A nyitó lépés. A kezdet.
Megfordult és végignézett a folyosón. - Ez itt az első szentély. Összesen hány szentély van itt?
- Három a szentháromságnak, aztán Széth, Thot, Anubisz, Hathor és Ré - sorolta fel. - Az összesen nyolc.
- No de ilyet! - nevetett Royan. - A fiú tud számolni! Hány mélyedés van egy sorban a baotáblán?
- Nyolc keresztben és nyolc hosszában... - hirtelen elhallgatott és Royanra meredt. - Gondolod, hogy...?
Royan nem válaszolt, hanem kinyitotta a jegyzetfüzetet. - Ezek itt mind számok és különálló jelek - értelmes szó nem jön ki belőlük. Semmilyen módon nem állnak kapcsolatban egymással, csupán annyi biztos, hogy a felsorolt számok közül egy sem nagyobb nyolcnál.
- Azt hittem, hogy végre értem, de most megint elvesztettem a fonalat.
- Ha egy mai sakkjátszma leírása valakinek négyezer év múlva a kezébe kerülne, akkor mit kezdene vele? - kérdezte Royan. – Vajon nem számok és különálló jelek sorának tartaná? Nem nehéz egy kicsit a felfogásod? Mintha megkukultál volna.
- Jaj, uramisten! - derült fel Nicholas arca. - Hölgyem, ön zseni! Taita baot játszik velünk.
- És ez itt az első pilon, ahol a játék elkezdődik - mutatott Royan a szentélyre. - Ez az a hely, ahol a hatalmas isten, Ozirisz megteszi a kezdő lépést. Innen, az elejéről kell elkezdenünk és elindulnunk a szent baotáblán. Itt kell hárítanunk nyitólépését.
Egy darabig mindketten nézelődtek a szentélyben, alaposan szemügyre vették az ívelt falakat és a magas, boltozatos mennyezetet, majd Nicholas törte meg a csöndet. - Megkockáztatom, hogy rendkívül nehéz felfogásúnak és kukának nevezz, de feltehetnék egy kérdést? Hogy a pokolba játszunk egy olyan játékot, melynek még a szabályait sem ismerjük?

Nogo ezredesből csak úgy áradt a magabiztosság és fontosságának tudata, ahogy von Schiller hívó szavára nagy büszkén bevonult a tárgyalóterembe. Nahoot Guddabi nagy buzgón ügetett mögötte, azzal az eltökélt szándékkal, hogy nem hagyja magát kizárni a fejleményekből. Igyekezett ő is fontosnak és magabiztosnak tűnni, de igazság szerint érezte, hogy helyzete rendkívül ingatag, és valamiképp bizonyítania kéne gazdája előtt.
Von Schiller épp levelet diktált Utte Kempernek, de amint beléptek a terembe, gyorsan felállt és fellépett szőnyeggel borított rönkjére.
- Tegnapra ígért jelentést nekem - csattant rá Nogóra, miközben Nahootot figyelemre se méltatta. - Nem tudott meg semmit ettől a szurdokban lévő informátorától?
- Elnézését kérem, hogy így megvárakoztattam, Herr von Schiller. - Nogo mellénye nyomban kisebb lett erre az éles lerohanásra, és nyugtalan, ideges lett. A német megrémisztette. - Az asszonyok egy nappal később tértek vissza Harper táborából. Ezek a vidékiek nagyon megbízhatatlanok. Az idő náluk nemigen számít.
- Igen, igen. - Von Schiller türelmetlen volt. - Tisztában vagyok fekete testvéreinek gyarlóságaival, és meg kell jegyezzem, hogy ön sem teljesen ment ezektől, Nogo. De mondja, mi hire van a számomra!
- Harper hét napja elkészült a gáttal és nyomban lejjebb költöztette táborát egy új helyre, a hasadék fölötti magaslatokra. Aztán valamiféle bambuszlétrát épített le, a hasadékba. Informátorom szerint valami üreget tisztítanak meg a kiürült medence aljában...
- Egy üreget? Miféle üreget? - Von Schiller belesápadt, ahogy ezt meghallotta, és homlokán gyöngyözni kezdett a veríték.
- Jól van, Herr von Schiller? - rémült meg Nogo. A német nagyon rosszul nézett ki, olyan volt, mintha nyomban összeesne.
- Tökéletesen jól vagyok - kiáltott rá von Schiller. - Miféle üreg ez? írja le nekem!
- Az asszony, aki az üzenetet hozza, egy ostoba paraszt. Nogo kényelmetlenül érezte magát, feszengett, nehezen viselte von Schiller vallatását. - Mindössze annyit mondott, hogy amikor a folyó vize leapadt, ott volt egy üreg az alján, tele kővel meg törmelékkel, és ezt eltakarították.
- Egy alagút! - Nahoot nem tudta tovább türtőztetni magát. - Ez biztosan a sír bevezető alagútja.
- Maradjon csöndben! - fordult felé von Schiller dühödten. – Nincs semmi tény, ami alátámasztaná feltételezését. Hagyja, hadd fejezze be Nogo. - Azzal ismét az ezredeshez fordult. - Folytassa! Halljam az egészet!
- Az asszony azt mondja, hogy az üreg végén egy barlang van. Amolyan sziklaszentély, a falakon képek...
- Képek? Miféle képek?
- Az asszony azt mondja, hogy szentek képei. - Nogo elítélő, rosszalló mozdulatot tett. - Rendkívül tudatlan asszony ez. Ostoba...
- Keresztény szentek? - kérdezte von Schiller.
Nahoot közbevágott: - Az nem lehetséges, Herr von Schiller. Én mondom önnek, Harper megtalálta Mamose sírját. Most már gyorsan kell cselekednie.
- Nem figyelmeztetem még egyszer, maga szerencsétlen kis senki! - förmedt rá von Schiller. - Hallgasson!
Ismét Nogóhoz fordult. - Volt még más is a barlangban? Mondjon el mindent, amit az asszonytól hallott.
- Szentek képei és szobrai. - Nogo széttárta a kezét. - Sajnálom, Herr von Schiller, de ezt mondta. Tudom, hogy ez az egész badarság, de az asszony ezt mondta nekem.
- Majd én eldöntőm, hogy mi a badarság és mi nem - mondta neki von Schiller. - És mit mondott, mi történt a szentek szobraival?
- Harper dobozokba csomagolta őket.
- Kihozta őket a szentélyből?
- Nem tudom, Herr von Schiller. Az asszony nem mondta. Von Schiller lelépett rönkjéről és járkálni kezdett le-föl a barakkban, miközben háborodottan motyogott magában.
- Herr von Schiller... - kezdte Nahoot, de a német csöndre intette. Végül megállt Nogo előtt és felmeredt rá.
- Találtak múmiát, egy holttestet a szentélyben? - kérdezte.
- Nem tudom, Herr von Schiller. Az asszony nem mondta.
- Hol van? - Von Schiller annyira izgatott volt, hogy belekapaszkodott Nogo egyenruhájának zubbonyába, és lábujjhegyre állva, egészen a képéhez nyomta az arcát. - Hol ez az asszony? Hagyta elmenni? - Apró nyálcseppek repültek Nogo arcába, és ő pislogva megpróbált elhajolni, de von Schiller keményen markolta.
- Nem, uram. Még itt van. Nem akartam behozni őt ide, mert...
- Bolond. Maga itt másodlagos információkat ad nekem. Hozza ide, de nyomban. Személyesen akarom kikérdezni. Eltaszította magától Nogót. - Menjen és hozza be!
Nogo percek múlva visszatért, és egyik karjánál fogva egy asszonyt vonszolt be a szobába. A nő fiatal volt, és az arcán éktelenkedő, kék tetoválások ellenére, csinos. A férjes asszonyok hosszú, fekete köntösét és kendődíszét viselte, a csípőjén egy csecsemő csüngött.
Amint Nogo elengedte a karját, a földre csúszott és rémülten nyüszített. A gyerek együttérzően vele sivított, orrlyukait fehér, rászáradt takony dugaszolta el. Az asszony reszkető kézzel szétnyitotta felül köntösét, előhalászta egyik tejtől duzzadó mellét és mellbimbóját a gyerek szájába nyomta. A kicsi és anyja rémült tekintettel meredt von Schillerre.
- Kérdezze meg tőle, hogy találtak-e a szentélyben koporsót vagy egy szent holttestet - adta ki az utasítást von Schiller, miközben utálkozva méregette a nőt.
Nogo egy percig kérdezgette, majd megrázta a fejét. – Holttestről nem tud semmit. Nagyon ostoba. Nem is igen érti, amit mondok neki.
- Kérdezze a szentek szobrairól! Mit csinált velük Harper? Most hol vannak? Kivitte őket a szentélyből?
Miután egy újabb hosszú beszélgetést folytatott a nővel, Nogo ismét megrázta a fejét. - Nem. Azt mondja, hogy a szobrok még a szentélyben vannak. A fehér ember dobozokba csomagolta őket és katonák őrzik.
- Katonák? Miféle katonák?
- Mek Nimmur katonái, azé a shufta parancsnoké, akiről már beszéltem önnek. Még mindig Harperral van.
- Hány doboz van? - Von Schiller türelmetlenségében odament a földön ülő nőhöz és csizmája sarkával noszogatta. Hány szobor?
Az asszony rémülten felsikoltott és elhúzódott tőle. Ugyanakkor, arcán undorral von Schiller is eltávolodott tőle.
- Gott im Himmel! - Zsebéből előhúzta a zsebkendőjét és orrához, szájához nyomogatta. - Bűzlik, akár egy állat. Kérdezze meg tőle, hogy hány doboz van.
- Nem sok - fordította Nogo -, talán öt, de nem több, mint tíz. Nem tudja pontosan.
- Milyen méretűek? Mekkorák?
Amikor Nogo feltette a kérdést, az asszony karjának hosszát mutatta. Von Schiller csalódottsága világosan kiült az arcára.
- Ilyen kevés és ennyire jelentéktelen. - Elfordult az asszonytól, majd odament a barakk dél felé néző ablakához, és a meredély peremén túl, lemeredt a szurdok vadonjába. - Ha az, amit ez az élőlény mond, igaz, akkor Harper még nem találta meg Mamose kincsét. Többnek kéne lennie, sokkal többnek.
Nogo ismét a nővel beszélt, a nyelve gyorsan pörgött, majd visszafordult von Schillerhez. - Azt mondja, hogy Harper társaságának egyik tagja elhagyta a szurdokbeli tábort és Debra Maryamba ment.
Von Schiller hirtelen visszafordult az ablaktól és rámeredt. - Társaságának egyik tagja? Melyik?
- Egy etióp nő. Mek Nimmur ágyasa. Egy nő, akit ez az asszony Woizero Tessaynek nevez. Én ismerem. Egy orosz vadász felesége volt, mielőtt Mek Nimmur kurvája lett.
Von Schiller átrohant a szobán és köntösénél fogva megragadta az asszonyt. Olyan vadul rántotta fel, hogy a csecsemő kicsúszott az asszony kezéből és üvöltve a földre esett.
- Kérdezze meg tőle, hogy hol van most az a nő – utasította Nogót.
Az anya kirántotta magát a német szorításából, és a földön mászva próbálta felvenni és megnyugtatni visító gyermekét. Nogo megragadta és lekevert neki egy csattanós pofont, hogy rá figyeljen. Kisbabáját melléhez szorította és elhadarta a választ.
- Nem tudja - ismerte el Nogo. - Úgy hiszi, hogy még Debra Maryamban lehet.
- Vigye ki innen ezt a mocskos szukát! - biccentett fejével von Schiller az asszony és gyereke felé. Nogo kivonszolta őket a barakkból.
- Mit tud még erről a nőről, Mek Nimmur nőjéről? – kérdezte enyhültebb hangon, amikor Nogo visszatért.
- Az egyik addisz-abebai nemesi családból származik, vérrokona Rasz Tafari Makonnennek, a régi császárnak, Hailé Szelassziénak.
- Ha ő Mek Nimmur nője, és egyenesen Harper táborából jön, akkor ő válaszolni tud azokra a kérdésekre is, melyekre ez a másik élőlény nem tudott.
- Ez igaz, Herr von Schiller. De lehet, hogy nem akarja elmondani nekünk.
- Nekem kell az a nő - mondta von Schiller. - Hozza ide! Helm majd kezelésbe veszi. Biztosra veszem, hogy neki sikerül jobb belátásra térítenie.
- Ez a nő fontos személyiség. A családja nagyon befolyásos. – Nogo egy pillanatra elgondolkodott. - Másrészt viszont egy hírhedt banditával érintkezik. Ez már épp elegendő ok arra, hogy idehozzam. Kiküldök egy osztagot az egyik legmegbízhatóbb tisztemmel, hogy nyomban tartóztassa le. - Habozott. - Ha a nőt kihallgatjuk, akkor jobb lenne, ha többé nem térne vissza addiszi barátaihoz. Bajt hozhatnak mindnyájunkra. Még önre is, Herr von Schiller.
- Mit javasol? - kérdezte von Schiller.
- Miután megválaszolt az ön kérdéseire, azt hiszem, egy kis balesetnek kell történnie - mondta Nogo.
- Tegye, amit jónak lát - utasította von Schiller. - A részleteket önre bízom, de gondoskodjék róla, hogy ha meg kell szabadulnunk a nőtől, akkor az rendesen meglegyen. A kontár munkából már elegem van. – Ahogy ezt mondta, Nahoot Guddabira nézett, aki lesütötte a szemét és dühösen elvörösödött.

Csaknem két teljes napot töltöttek el a hosszú folyosón, Ozirisz szentélyénél. Egyetlen ókori hívő sem tanulmányozta olyan mohón a falakra írt szöveget, mint Nicholas és Royan, és a hatalmas isten színpompás falfestményét sem vették még szemügyre ilyen aprólékos figyelemmel. 
Felváltva olvasták hangosan Tanus sztéléjének azon részleteit, melyeket Royan kiválasztott és leírt jegyzetfüzetébe, végül már annyiszor elismételték, hogy mindketten kívülről tudták az idézeteket. Míg az egyik hangosan olvasott, addig a másik teljes figyelmét a falakra összpontositotta és igyekezett felfedezni valamiféle kapcsolatot.
- Szerelmem egy flaskó hideg víz a sivatagban. Szerelmem lobogó, mely kibomlik a szellő fuvallatára. Szerelmem az újszülött csecsemő első kiáltása - olvasta Nicholas.
Royan felnézett rá onnan, ahol figyelmesen guggolva nézte a szentélyt, és elmosolyodott. - Taita helyenként igazán aranyos, nem? - mondta. - Olyan romantikus.
- Figyelj, az isten szerelmére! Ez itt nem verselemző óra. Nekünk ennél jóval komolyabb dolgunk van.
- Barbár! - dünnyögte Royan, de azért visszafordult a feliratok felé.
- Próbáljuk meg ezt - adta ki az utasítást Nicholas, majd felolvasta: - Ezernyi kapcsolódás völgyében heverünk, anya gyermekéhez, férfi nőhöz, barát a baráthoz, tanár tanítványához, nem a nemhez kötődik.
- Ma délelőtt immáron harmadszor választod ki ezt az idézetet. Mi az, ami ilyen erős hatással van rád? - Nem nézett fel Nicholasra, de nyakának barnasága hátul vörösesebb árnyalatú lett.
- Elnézést! Azt hittem, talán ezt is olyan romantikusnak találod, mint a másikat - motyogta. - Akkor próbáljuk meg ezt. Szenvedtem és szerettem. Kiálltam szelet és vihart. A nyílvessző keresztüldöfte húsomat, de nem ártott nekem. Elkerültem a hamis utat, mely előttem áll. A rejteklépcsön mentem fel az istenek székhelyére.
Royan kissé hátrébb gördült a sarkán és végignézett a hosszú folyosón. - Esetleg ebben lehet valami. A hamis út, mely előttem áll. A rejteklépcsö?
- Azt hiszem, egy kicsit már erőlködünk. Ráharapunk még a legkisebb szúnyogra is, akár egy éhes pisztráng.
Royan felállt, és izzadságtól nedves tincseit elsimította homlokából. - Jaj, Nicky. Ez annyira elcsüggeszt. Még azt sem tudjuk, hol kezdjük.
- Fel a fejjel, leányzó! - játszotta meg Nicholas azt a vidámságot, amit egyáltalán nem érzett. - Elkezdjük az elején, miként azt barátod, Taita mondta, hogy tennünk kell. Hadd próbáljam meg veled most megint ezt. - Kezét a szívére tette, akár egy viktoriánus színész és érzelmes hangon szavalta: A keselyű hatalmas szárnyakon emelkedik fel, hogy köszöntse a napot...
Royan halkan nevetett bohóckodásán, majd tekintete, Nicholas válla fölött, ismét a falra tévedt. Hirtelen összerezzent.
- A keselyű! - bukott ki a száján, és Nicholas mögött a falra mutatott.
Nicholas megpördült és abba az irányba meredt, amerre Royan mutatott.
Ott volt a keselyű, ott volt a madár csodálatos képe, kegyetlen szeme dühödten meredt rájuk, és sárga csőre kampós volt, hegyes. Szárnyait szélesre tárta, és minden egyes tolla ékszerként csillogó színek pompájával ragyogott. Olyan magas volt, mint Nicholas, de szétterjesztett szárnyai a fél falat beborították. Mindketten meredten néztek, majd Royan felemeltek a tekintetét a magas mennyezetre. Megérintette Nicholas karját, majd intett neki, hogy ő is nézzen fel.
- A nap! - suttogta. Ré aranyló napkorongját festették a mennyezet legmagasabb részére. Sugarai minden irányba szétágaztak, de közülük az egyik a fal ívét követte és leereszkedett, hogy fényével beborítsa a keselyű képét.
- A keselyű felemelkedik, hogy köszöntse a napot – ismételte el Royan. - Ezt Taita szó szerint értené?
Nicholas közelebb lépett a falfestményhez és aprólékosan megvizsgálta, majd kezét végigfuttatta szárnyain, le a hasán, egészen a kegyetlen, hajlott karmokig. A festék alatt a vakolat sima volt. Nem volt semmiféle kiemelkedő rész, semmi rendellenesség.
- A fej, Nicky. Nézd csak a madár fejét! - Felugrott, próbálta elérni, de ujjai nem értek célt, mire kétségbeesett hangon fordult Nicholashoz. - Csináld te - te sokkal magasabb vagy nálam.
Nicholas csak ekkor vette észre, hogy a reflektor fényében a madár fejének egyik oldalán halovány árnyék látszik, és ahogy megérintette, rájött, hogy a fej dombormű, kissé kiemelkedik a falból. Ujjaival végigsimitotta a fejet, és érezte, hogy a csőr is a dombormű része.
- Nem érzel valami illeszkedést a vakolat alatt? – kérdezte Royan.
Nicholas megrázta a fejét. - Nem. Sima. Úgy tűnik, mintha ez az egész a fal része lenne.
- A keselyű felemelkedik, hogy köszöntse a napot - makacskodott Royan. - Nem érzel semmiféle mozgást? Próbáld meg felfelé, a nap képe felé nyomni.
Nicholas a kidomborodó fej alá helyezte tenyerét és nyomni kezdte felfelé. - Semmi! - morogta.
- Ott van már közel négyezer éve. - Royan tehetetlenségében egyik lábáról a másikra ugrált. - A fenébe is, Nicky, ha van ott mozgó rész, akkor az mostanra már nyilván merevvé vált. Erősebben! Nyomd erősebben!
Nicholas közelebb lépett a falhoz, hogy közvetlenül alatta legyen, és mindkét kezét a kiemelkedő fal alá tette. Lassanként minden erejével nekifeszült. Nyakán kidagadtak az erek, arcát elöntötte a vér, amitől a színe mély, haragos vörössé vált. 
- Még erősebben! - könyörgött neki Royan, de Nicholas karja ernyedten lehullt, és hátralépett.
- Nem. - Hangja rekedt volt az erőfeszítéstől. - Ellenáll. Meg se mozdul.
- Emelj fel! Hadd nézzem meg!
- A legnagyobb örömmel. Bármit, csak hogy buja mancsomat rád lehessem. - Royan mögé lépett és mindkét karjával átfogta a derekát, majd addig emelte, míg Royan el nem érte a madár fejét.
Royan ujjai hegyével gyorsan végigtapogatta, majd halk, diadalmas kiáltás szakadt ki belőle.
- Nicky! Valamit elindítottál. A fej körül a festék mindenütt megrepedezett. Érzem. Emelj magasabbra!
Nicholas felnyögött az erőlködéstől, de még vagy harminc centivel feljebb emelte.
- Igen, határozottan! - kiáltotta Royan. - Valami megmozdult. A fej fölött is van egy hajszálrepedés a falon. Nézd csak meg te is!
Nicholas a bejárat előtti pihenőről behozott egy üres lőszeres ládát és letette a keselyű képe alá. Amikor fellépett rá, feje a keselyű szemével került egy magasságba.
Arckifejezése megváltozott. Gyorsan a zsebébe nyúlt és elővette rugós kését. Kinyitotta a pengét és óvatosan, a fej körvonala mentén végighúzta. Miközben dolgozott, apró festék és vakolatdarabok potyogtak le.
- Valóban úgy néz ki, hogy a fej egy különálló rész - ismerte el.
- Nézd meg a tetején, fölötte a falon. Ott, a napsugár mentén. Nem látsz egy hosszanti repedést a vakolaton?
- Ami azt illeti, igazad van - ismerte el. - De ha ezt megpróbálom felnyitni, akkor tönkreteszem a falfestményt. Akarod, hogy mégis nekilássak?
Royan egy pillanatig habozott. - Amikor a folyó megemelkedik, a sírt ismét elárasztja a víz, úgyhogy mindenképp elveszítjük. Érdemes megkockáztatni. Csináld, Nicky!
Nicholas a kés hegyét belenyomta a finom repedésbe és óvatosan megforgatta. Egy tenyérnyi festett vakolat hullott ki a falból és porrá tört az achát padlón.
Nicholas belesett abba a kis üregbe, ami a nyomában maradt a falon.
- Úgy tűnik, mintha valamiféle horony vagy vajat lenne a falban - mondta. - Teljes hosszában megtisztítom. - Az üregből kiindulva, óvatosan dolgozott, és újabb vakolatdarabok hullottak a földre.
Royan tüsszögött a portól, de el nem ment volna onnan. Apró törmelékdarabok ültek meg a hajában, akárha konfetti lett volna.
- Igen - mondta végül Nicholas. - Van itt egy függőleges vajat.
- A repedés mentén vésd le a vakolatot a keselyű feje körül - utasította Royan, mire Nicholas megtörülte a pengét nadrágja szárában és ismét nekiesett a falnak.
- Kibontottam - mondta végül. - Úgy tűnik, a fejnek itt végig kell siklania a vájaton. Én mindenesetre megpróbálom. Állj hátrébb, hogy legyen helyem.
Mindkét tenyerét a keselyű feje alá tette és felfelé nyomta. Royan ökölbe szorította a kezét és még az arca is fintorba torzult az együttérző erőfeszítéstől.
Halk, csikorgó hang hallatszott, majd a fej döcögve megindult felfelé a kibontott vájatban. Elérte a nyílás tetejét, és Nicholas leugrott a ládáról. Mindketten várakozásteljesen meredtek a különálló fejre, mely immáron torz volt, mivel a rajta lévő festett vakolat megsérült, lepattogzott.
Hosszú, lélegzet-visszafolytott várakozás után Royan csüggedten azt suttogta: - Semmi! Nem történt semmi.
- És a sztéléről vett idézet többi része – emlékeztette őt Nicholas. - Volt ott még más is, nemcsak a keselyű meg a nap.
- Igazad van. - Royan mohón izgalommal nézett végig a falon. - A sakál üvölt és saját farkába mar.
Royan reszkető ujjal mutatott Anubisz, a temetők sakálfejű istenének apró, egészen jelentéktelen alakjára a megcsonkított keselyűvel szemközti falon. Ott állt Ozirisz tornyosuló képének lábánál, és alig volt nagyobb, mint Ízisz férjének, Hórusz apjának gyűrűkkel ékes, felékszerezett nagy lábujja.
Royan odafutott a falhoz és amint megérintette Anubiszt, nyomban érezte, hogy ez a kép is kiemelkedik a falból. Minden erejével nekifeszült az apró alaknak, és megpróbálta elfordítani először az egyik, majd a másik irányba.
- A sakál saját farkába mar - lihegte, miközben küszködött vele. - El kell fordulnia a farka felé!
- Vigyázz, majd én! - Nicholas szelíden elhúzta onnan Royant, majd letérdelt az isten fekete fejű képe előtt. Ismét rugós bicskájának pengéjét használta, hogy levakarja a vakolatot meg a vastag festékréteget a kiemelkedő kép körül.
- Úgy tűnik, mintha valamiféle kemény fából faragták volna ki, majd bevakolták - mondta Royannak, miközben késének hegyével próbálta megállapítani a figura anyagát és szerkezetét.
Amikor végül teljesen körbetisztította, megpróbálta az óramutató járásával megegyezően elfordítani, és hangosan nyögött az erőlködéstől.
- Nem megy! - adta fel végül.
- Az ősi Egyiptomban nem ismerték az óralapot - emlékeztette őt Royan izgatottan. - A másik irányba! Fordíts a másik irányba!
Amikor Nicholas az óramutató járásával ellentétesen próbálkozott, ismét egy recsegő, csikorgó hang hallatszott a fal mögül. Az apró figura lassan elfordult kezei között, míg végül a fekete fej lefelé, a sárga kövezet felé mutatott.
Mindketten jócskán elhátráltak a faltól és várakozásteljesen nézték, de egy újabb, hosszas várakozás után most már Nicholas is elcsüggedt.
- Nem tudom, minek kéne történnie, de bármi is az, nem történik - dünnyögte utálkozva.
- Itt van még az idézet utolsó része - suttogta Royan. A folyó a föld felé folyik. Vigyázz te, ki háborgatod a szent helyet, különben megismered az istenek haragját!
- A folyó? - kérdezte Nicholas. - Miként azt Árkász mondaná, én nem látok itt semmiféle átkozott folyót.
Royan még csak el sem mosolyodott a külvárosi szóhasználaton. Inkább a feliratok és képek bőségét fürkészte, mely beborított körülöttük minden falat. Aztán meglátta.
- Hápi! - Hangja éles volt az izgalomtól. - A Nílus istene! A folyó!
Magasan a falon, egy vonalban a hatalmas isten, Ozirisz fejével, a folyó istene nézett le rájuk. Hápi hermafrodita volt, női keblekkel és lelógó hasa alatt kiálló, férfi nemi szervvel. Vízilófejének hatalmasra tátott szájából előtűnnek óriási, ívelt agyarai.
Egy halom lőszeres ládára állva, Nicholasnak kinyújtott karral sikerült elérnie Hápi képét. Ahogy megérintette, ujjongva felkiáltott: - Ez is kiemelkedik.
- A folyó a föld felé folyik - kiáltott fel neki Royan. Lefelé kell elmozdulnia. Próbáld meg, Nicky!
- Adj nekem annyi időt, hogy a széleket megtisztíthassam. - Ismét késének hegyével kaparta körbe az istent, majd megnézte alatta a vakolatot, és egy újabb hosszanti vájatot talált, mely a padló felé futott.
- Most már készen állok, hogy megpróbáljam. - Összecsukta a kését és visszadugta a zsebébe. - Tartsd vissza a lélegzetedet és mondj értem egy kis imát - utasította Royant.
Mindkét kezét az isten képére helyezte és elkezdte egyenletesen húzni lefelé. Fokozatosan egyre nagyobb erővel húzta, míg végül már teljes súlyával rácsimpaszkodott. Meg se mozdult.
- Nem működik - dünnyögte.
- Várj - mondta Royan. - Én is felmegyek.
Royan felmászott mögé a dobozokra, és mindkét karját a nyaka köré fonta. - Csimpaszkodj rá - mondta Nicholasnak.
- Gondolom, minden apróság segíthet - helyeselt, miközben Royan felemelte a lábát és teljes súlyával ránehezedett.
- Megmozdult! - kiáltotta Nicholas. Hápi képe hirtelen megindult a keze alatt és éles, csikorgó hanggal zuhant le, egészen a vajat aljáig.
Nicholas keze lecsúszott a sima, lekerekített formáról, amint az keményen a vajat végének ütközött. A dobozhalom összedőlt alattuk, és mindketten hátraestek a folyosó padlójára. Royan még mindig Nicholas nyakába kapaszkodott, és ahogy a férfi elvesztette az egyensúlyát, Royan súlya hátrarántotta. Mindketten ott hevertek összegabalyodva az achát padlón. Nicholas felkászálódott és felhúzta Royant is.
- Mi történt? - kérdezte Royan lihegve, miközben szinte eszelős tekintettel nézett fel a tönkretett Hápi alakra, majd körbe a folyosó falaira.
- Semmi - mondta Nicholas. - Semmi nem mozdult.
- Lehet, hogy van még egy... - kezdte Royan, majd hirtelen elhallgatott, mivel hallottak valamit föntről, a mennyezeten túlról. Mindketten döbbenten meredtek felfelé, hirtelen nyugtalanság, rémült izgalom vett erőt rajtuk. Valami súlyos mozgás hallatszott a magas, vakolt mennyezeten túlról.
- Mi ez? - suttogta Royan. - Van ott fönn valami. Úgy hangzik, mintha valamiféle élő dolog lenne.
Egy óriás mozgott odafönn, ébredezett négyezer éves álmából és közben nyújtózkodott, forgolódott.
- Ez egy...? - Nem tudta befejezni a kérdést. Lelki szemei előtt megjelent a kép, amint maga a hatalmas isten mozdul meg sziklába rejtett termében, kinyitja azt a fenyegető, félelmetes, ferde vágású szemét, és fél könyökére emelkedik, hogy megnézze ki zavarta fel örök álmából.
Aztán egy újabb hang hallatszott, egy reccsenő, morajló hang, mint amikor egy hatalmas mérleg karjai lassan lengenek, ahogy az egyensúly változik. Először halk volt, aztán egyre erősödött, ahogy a mozgás lendülete nőtt, mint amikor elindul a lavina. Aztán egy hatalmas dörej hallatszott, mintha ágyút sütöttek volna el.
Egy repedés jelent meg végig a folyosó mennyezetén. Porfelhő gomolygott be a repedésen, majd lassan, akár egy rémálom, kezdett beomlani fölöttük a mennyezet. Mindketten megdermedtek a babonás iszonyattól és képtelenek voltak elszakítani pillantásukat arról a lassú, elkerülhetetlen folyamatról, ahogy a mennyezet rájuk zuhan. Vakolatdarab csapódott Nicholas felfelé fordított arcába, belevágódott a képébe, felhasította a bőrét és tántorogva a falnak taszította. A megrázkódtatás és a fájdalom végre magához térítette.
- A figyelmeztetés! - csúszott ki a száján. – Taita figyelmeztetése. Az istenek haragja. - Odaugrott Royan mellé és megragadta a kezét: - Futás! - Azzal megindult és húzta Royant maga után. - Taita valami álcázott csapdát rejtett a tetőbe!
Rohantak vissza a folyosón a lepecsételt bejáratba vágott nyílás felé. Kő- és vakolatdarabok záporoztak rájuk, és olyan por gomolygott a folyosón, hogy szinte semmit se láttak. Fejük felett a tompa moraj egyre hangosabb dörejjé vált, ahogy a tető fokozatosan beszakadt. Nem mertek hátranézni, miközben a lezúduló kövek robaja egyre fenyegetőbben közeledett feléjük, lehet, hogy utoléri és maga alá temeti őket, még mielőtt elérnék a nyílást.
Royan vállát súrolta egy durva szikladarab, mely akkora volt, mint a feje, és az ütéstől megroggyant alatta a lába. Elesett volna, ha Nicholas nem kapja el egyik karjával és nem vonszolja tovább a folyosón. A por annyira elhomályosította előttük a folyosót, hogy a négyszögletes nyílás, mely egyetlen esélyük volt a menekülésre, teljesen elveszett a fojtogató porfelhőben.
- Csak gyere tovább! - kiáltott Royanra. - Már majdnem ott vagyunk. - Ahogy ezt kimondta, egy hatalmas vakolatdarab zuhant a reflektor állványára. A folyosó nyomban teljes sötétségbe merült.
Mivel Nicholas semmit sem látott, először ösztönösen megállt volna, hogy megpróbálja betájolni magát. De körülöttük mindenütt egyre sűrűbben és egyre gyorsabban hullott a tető törmeléke. Tudta, hogy bármelyik pillanatban az egész tető rájuk zuhanhat és maga alá temetheti, összezúzhatja őket. Így aztán megállás nélkül futott tovább és vonszolta maga mögött Royant a sötétben. Teljes sebességgel rohant neki a bejárat falának, és az ütés ereje kiszorította belőle a levegőt. Most a gomolygó porfelhőn át meglátta, épphogy csak ki tudta venni a négyszögletes nyílást, amit hátulról homályosan megvilágított a lépcső tetején, a pihenőn égő lámpa.
Miközben hátrafelé tántorgott, Royant derékon kapta és felemelte. Áthajította a nyíláson, és hallotta, hogy felkiált, amint lezuhan a földre a túlsó oldalon. Egy újabb törmelékdarab csapódott hátulról a fejének és térdre esett. Érezte, hogy eszméletének határán imbolyog, de azért mászott előre, miközben kétségbeesetten markolászott, mígnem keze hozzáért a nyílás érdes széléhez. Kezével megkapaszkodott, és épp sikerült átkínlódnia magát a nyílás peremén, amikor mögötte az egész folyosó teteje hatalmas robajjal beomlott.
Royan térden kuporgott a lépcső felső pihenőjén. Most, hogy ismét látott a lámpafényben, négykézláb elindult Nicholas felé. 
- Jól vagy? - lihegte. Vékonyka vércsík kígyózott végig az arcán, mely a haja tövénél lévő sebből szivárgott. Sötét, csillogó utat vágott azon a fehér poron át, mely vastagon ült Royan arcán. 
Nem válaszolt, csak nagy nehezen feltápászkodott és Royant is felhúzta maga mellé. - Nem maradhatunk itt - recsegte, miközben épp egy sűrű, fehér porfelhő gomolygott ki a nyíláson, ami fojtogatta őket és a reflektorok fényét halovány pislákolássá homályosította.
- Nem biztonságos. - Elhúzta Royant a nyílástól. - Ez az egész beomolhat. - A hangja érdes volt, rekedt, torkát teljesen kiszárította, összeszorította a por.
Elvonszolta Royant a lépcső tetejéig, majd támolyogva, bukdácsolva megindultak lefelé, aztán lábuk csúszkálni kezdett, amint az algával bevont kövekhez értek. A gomolygó porfelhőn át homályosan megjelent előttük Árkász szögletes, erős alakja.
- Mi az átkozott istennyila folyik itt? - bődült el megkönnyebbülten, amint meglátta őket.
- Jó lenne, ha segítenél! - kiáltotta oda neki Nicholas. Árkász karjába kapta Royant és együtt futottak vissza az alagúton, még a víznyelőnél is csak egy pillanatra álltak meg, hogy levegőt vegyenek.

A Debra Maryam-i postahivatal aprócska épület volt a templom mögötti poros utcában, vakolatlan, kiégetetlen, nyers téglafalakkal. Galvanizált fémteteje úgy csillogott a hegyvidéki napsütésben, akár a tükör. A nyilvános telefonnak egy fülkében, az épületen kívül kellett volna lennie. Mindazonáltal a készülék már réges-rég eltűnt onnan - ellopták, szétverték, de sokkal valószínűbb, hogy a hadsereg szerelte le, hogy ne használhassák a politikai szakadárok meg a lázadók.
Tessay számított erre, szinte egy pillanatra sem méltatta a telefonfülkét, mielőtt bevonult volna abba a kis helyiségbe, ami a fő postahivatal volt. Parasztok és falusiak tarkabarka tömege állt sorba odabenn, hogy szép kényelmesen elintézhessék dolgukat az idősödő postamesterrel, az egyetlen személlyel, aki a rácsozott pult mögött ült. Az ügyfelek némelyike leterítette köpenyét a földre és berendezkedett a hosszú várakozásra, mialatt elbeszélgettek egymással, dohányoztak, gyerekeik pedig ott hancúroztak, négykézlábaztak körülöttük.
E türelmesen várakozó tömegből szinte mindenki nyomban felismerte Tessayt, amint belépett a helyiségbe. Még azok is, akik a délelőtt javát már a sorban töltötték és most a pultnál álltak, tiszteletteljesen köszöntötték és félreálltak, hogy a sor elejére engedjék. A két évtizedig tartó afrikai szocializmus ellenére a vidéki népesség feudális ösztönei még mindig erősek voltak. Tessay nemesi vér, így ez a kedvezmény megilleti.
- Köszönöm, barátaim. - Tessay rájuk mosolygott és megrázta a fejét. - Ez igazán kedves tőletek, de én kivárom a soromat.
A visszautasítás zavarba hozta, kínosan érintette őket, majd, amikor az öreg postamester is áthajolt a pulton, hogy a többiekhez csatlakozva ragaszkodjon e kedvezményhez, az egyik idősebb asszony megragadta Tessay karját, és erővel előre vezette.
- Jézus és minden szentek áldjanak meg téged Woizero Tessay - üdvözölte a postamester tiszteletteljesen összecsapva a kezét. – Isten hozott Debra Maryamban. Mi az, amit nemes hölgyem kíván?
A postahivatal minden ügyfele Tessay köré tömörült, nehogy akár egy apró részletet is elmulasszanak.
- Szeretnék telefonálni Addiszba - mondta Tessay, mire a tömeg halk zsongással kommentálta a dolgot. Ez szokatlan és valóban fontos ügy lehet.
- Odavezetem a telefonközponthoz - mondta neki a postamester fontoskodva, és az alkalomhoz illően feltette hivatali kék sapkáját. Kijött a pult mögül és kiabálva odébb parancsolta a többi ügyfelet, félrelökdöste őket, hogy utat csináljon Nap Hölgynek. Ezután átvezette őt az épület hátsó szobájába, ahol a telefonközpont egy apró, vécényi fülkében volt.
Tessay, a postamester és a többi ügyfél közül annyian, ahányan csak befértek, benyomultak az apró szobába. A telefonközpontos csaknem elájult a megtiszteltetéstől, hogy a gyönyörű Tessay számára és jelenlétében dolgozhat, ezért aztán úgy üvöltött fejhallgatójának mikrofonjába, mint egy zászlóaljat parancsoló törzsőrmester.
- Most már hamarosan bejön! - mosolygott sugárzón Tessayre. - Még egy kicsit kell várni. Utána máris lehet beszélni az addiszi brit nagykövetséggel.
Tessay, aki tudta, hogy mit jelent a kicsit kell várni, visszavonult a postahivatal elülső tornácára, és ételért meg flaskókért küldetett a falu tejboltjába. Megvendégelte az őt kísérő szerzeteseket meg Debra Maryam lakosságának felét egy vidám pikniken, amíg arra várt, hogy hívását vagy fél tucatnyi, ősrégi falusi központon át kapcsolják a fővárosba. Hála a tejnek, kíséretének hangulata már magasra csapott, amikor egy óra múlva a postamester kirohant, hogy közölje vele, sikerrel jártak, és a hívott fél ott várja a vonal túlsó végén, a hátsó szobában.
Tessay, a szerzetesek és vagy ötven falusi követte a postamestert vissza a központba, ahol aztán fecsegve mind bezsúfolódtak az apró fülkébe. Akik már nem fértek be, ott tolongtak a postahivatal külső helyiségében.
- Itt Geoffrey Tennant beszél. - A felső osztálybeli, művelt angol akcentus alig hallatszott a távolságtól és a vonal zörejeitől.
- Mr. Tennant, itt Woizero Tessay.
- Már vártam a hívását. - Geoffrey hangja könnyedebb és derűsebb lett, amint rájött, hogy egy csinos lánnyal beszél. Hogy van, drágám?
Tessay átadta neki Nicholas üzenetét.
- Mondja meg Nickynek, olybá veheti, hogy már el is van intézve - vette az üzenetet Geoffrey, majd elbúcsúzott és letette a kagylót.
- Most pedig - fordult a postamesterhez Tessay -, egy újabb hívást kérek Addiszba - az egyiptomi nagykövetséget.
A hallgatóság örömtelien felzsongott, amikor rájöttek, hogy a mulatságnak még nincs vége. Mindenki visszatért a tornácra, ahol újabb tejadagokkal és csevegéssel ütötték agyon az időt.
A második hívás kapcsolása még tovább tartott, és már elmúlt öt óra, amikor Tessay végre beszélhetett az egyiptomi kulturális attaséval. Ha Tessay nem találkozott volna vele egyszer az addiszi diplomáciai körök állandó koktélpartijainak egyikén, és nem tett volna rá olyan mély benyomást, talán most nem is fogadta volna a hívását.
- Szerencséje volt, hogy ilyen későn még itt ért – mondta Tessaynek. - Általában fél ötkor zárunk, de itt most épp az Afrikai Egységszervezet egyik találkozója folyik, úgyhogy ma tovább dolgozom. Egyébként miben állhatok rendelkezésére, Woizero Tessay?
Amint kimondta a rangját és a nevét annak a kairói személyiségnek, akinek Royan üzenete szólt, a férfi fölényes, vállveregető stílusa drámaian megváltozott, és nyomban ömlengően, lelkesen szolgálatkész lett. Részletesen lejegyzett mindent, amit Tessay mondott, majd megkérte, hogy ismételje meg és betűzze le neki az emberek és a helyek neveit. Végül, hogy Tessay ellenőrizhesse, visszaolvasott neki mindent, amit lejegyzett.
Aztán, e hosszú beszélgetés végén, a férfi halkabbra fogta a hangját, és bizalmaskodva azt mondta: - Nagyon elszomorított, amikor hallottam a közelmúltban bekövetkezett súlyos veszteségéről, Nap Hölgy. Bruszilov ezredes olyan ember volt, akit én igen nagyra tartottam. Esetleg amikor visszatér Addiszba, megtisztelne azzal, hogy valamelyik este együtt vacsorázik velem?
- Hogy ön milyen kedves és figyelmes - Tessay hangja mézédes volt. - Igazán örömömre szolgálna, ha ismét találkozhatnék elbűvölő feleségével. - Azzal Tessay letette a kagylót, miközben a férfi még zavarosan valami beismerésfélét meg annak tagadását makogta.
Ekkorra a nap már lement égi, gomolygó kumulusz várának felhőfalai mögé, és esőszag érződött a levegőben. Túl késő volt ahhoz, hogy Tessay aznap este elinduljon lefelé a meredélyről, így megkönnyebbült, amikor Debra Maryam falu vezetője elküldte hozzá egyik tizenéves lányát, és megkérte, hogy töltse az éjszakát vendégként az otthonában.
A főnök háza volt a legszebb a faluban, nem olyan kör alakú tukul, hanem egy rendes, négyszögletes téglaépület, fém tetővel. Felesége és lányai lakomát készítettek Tessay tiszteletére, melyre meghívták a falu előkelőségeit és a templom papjait is. így aztán már éjfél is elmúlt, mire Tessaynek sikerült bejutnia a nagy hálószobába, melyet a főnök és felesége kiürített, hogy fontos vendégüket méltóképp helyezhessék el.
Mielőtt Tessay elaludt volna, még hallotta a hullámlemezből készült tetőn kopogó, súlyos esőcseppeket. Ez megnyugtató hang volt, bár futólag eszébe jutott a gát odalenn a szurdokban, és remélte, hogy ez a zápor csupán előfutára és nem a kezdete a nagy esőzéseknek.
Amikor jóval később felriadt, az eső már elállt. Függöny nélküli ablakán túl a holdfénytelen éjszaka csöndes volt, csupán egy gazdátlan korcs kutya vonyított valahol a faluban. Tessay eltöprengett, vajon mi ébreszthette fel, és hirtelen elöntötte a fenyegető vész rossz előérzete, mely Mengisztu uralmának öröksége, amikor bármely hang az éjszakában arra figyelmeztetett, hogy közelegnek a biztonsági szolgálat emberei. Ez az érzés olyan erős volt, hogy képtelen volt ismét elaludni. Csöndesen kióvakodott ágyából és a sötétben öltözni kezdett. Úgy döntött, hogy hívja szerzeteseit, és még sötétben elindulnak vissza az ösvényen. Csak ha már ismét Mek Nimmur mellett van, akkor érezheti magát biztonságban.
Épphogy felhúzta nadrágját, és az ágy alatt a szandálját kereste, amikor távolról meghallotta a teherautó motorjának hangját. Az ablakhoz ment és fülelt. A levegőt lehűtötte az eső, és érezte, hogy megcsapja a hideg csupasz karját és mellkasát.
A motor hangjából ítélve úgy tűnt, hogy a jármű dél felől, a folyóparti úton közeledik a faluhoz. Gyorsan jött, és Tessayben egyre erősödött a nyugtalanság. A falusiak beszéltek a szerzetesekkel, így most már köztudott volt, hogy ő Mek Nimmur asszonya. Meket körözték. Hirtelen nagyon sebezhetőnek és magányosnak érezte magát.
Gyorsan magára húzta gyapjú shammáját, és belebújt szandáljába. Ahogy óvatosan kiosont a szobából, hallotta a főnök horkolását az elülső szobából, ahová feleségével együtt kiköltöztek, hogy átadhassák neki hálóhelyüket. Elindult a rövidke átjárón a konyha felé. A tűz a tűzhelyben már elhamvadt, de azért ki tudta venni a döngölt padlón alvó szerzetesek alakját. Fejükre húzott shammában, teljesen letakarva hevertek ott, akár egy sor holttest a boncasztalokon. Letérdelt a hozzá legközelebb fekvő mellé és megrázta, de a szerzetes nyilván a kelleténél több tej élvezetével egészítette ki a vacsorát, mert nemigen lehetett felébreszteni.
A teherautó hangja most már sokkal hangosabban és sokkal közelebbről hallatszott, Tessay nyugtalansága pedig pánikká növekedett. Rájött, hogy vészhelyzetben a szerzetesek valószínűleg nem sok segítséget jelentenének neki, így aztán felállt, és a sötétben tapogatódzva, gyorsan elindult a hátsó ajtó felé.
A teherautó most már ott volt közvetlenül a ház előtt. Reflektorai bevilágítottak az elülső ablakon és egy pillanatra megvilágították az átjárót is. Hirtelen a motor hangos robaja halkabb mormolásra váltott, ahogy a sofőr lassított, majd Tessay hallotta a fékek csikorgását és a kavicsok reccsenését a kerekek alatt. Aztán kiáltozás és lábdobogás hallatszott, amint az emberei leugráltak a teherautó hátsó részéből.
Tessay félúton a kis konyhában megdermedt és fejét félrehajtva fülelt. Aztán hirtelen valaki hangosan dörömbölt a gyenge bejárati ajtón, és egy vérfagyasztóan ismerős kiáltás hallatszott: - Kinyitni! Államvédelem! Nyissák ki az ajtót! Senki sem hagyhatja el a házat!
Tessay a hátsó ajtó felé rohant, de a sötétben megbotlott az előző esti lakoma után ott maradt, piszkos edényekkel teli, alacsony asztalban. Lezuhant a földre, és a tálak meg a tejes flaskák hangos csattanással törtek szét a padlón. A ház előtt lévő férfiak nyomban nekivetették vállukat a bejárati ajtónak és leszakították a zsanérjairól. Kiáltozva, bútorokat törve nyomultak be a házba, miközben elemlámpáik fénye mellett átkutatták az elülső szobákat. Riadt, zavarodott motyogás hallatszott, ahogy a főnök és családja ébrenlétre vergődött, majd gumibotok és puskatusok puffantak, amit a fájdalom és a rémület sikolyai követtek.
Tessay elérte a hátsó ajtót és kétségbeesetten igyekezett kinyitni. A házban dübörgő katonák hallatán az idegességtől ügyetlenné váltak az ujjai. Ott kínlódott a zárral. Eközben mindvégig hallotta az udvarban futó embereket, akik azt az utasítást kapták, hogy vegyék körül a házat. Végre sikerült kinyitnia az ajtót. Odakinn sötét volt, a terep ismeretlen, úgyhogy nem tudta, merre fusson, de hallotta a folyó hangját a közelből.
- Ha sikerülne elérnem a partot - gondolta, azzal az udvaron át futásnak eredt.
Ahogy elindult, nyomban egy elemlámpa fénye vakította el, és egy durva hang elbődült: - Ott van!
Ha eddig bármi kétsége lett volna, hogy őt üldözik-e, most nyomban eloszlott, és a lámpa fényében úgy menekült, akár egy megriasztott nyúl. Úgy csaholtak a nyomában, akár egy csapatnyi kopó. Elérte a folyópartot és lefelé, jobbra fordult. Egy pisztoly dördült el mögötte és ő lebukott, ahogy a golyó elsüvített a feje felett.
- Ne lőjetek, ti babuinok! - harsogott egy parancsnoki hang. - Ki akarjuk hallgatni.
Az elemlámpa fényében fehér shammája úgy villant fel, akár a gyertyaláng körül repkedő éjjeli lepke szárnya.
- Megállítani! - kiáltotta a háta mögött a tiszt. - Ne hagyjátok elmenni!
De Tessay olyan gyors volt, akár egy gazella, könnyű, szandálos lába csak úgy repült az egyenetlen terepen, míg a nehéz felszereléssel felfegyverzett katonák csak botladoztak mögötte. Bátorsága szárnyra kapott, amint észrevette, hogy távolodik tőlük.
Üldözői egyre jobban lemaradtak mögötte, és már elérte az elemlámpa effektív hatótávolságának határát, amikor belerohant egy rozsdás, szögesdrót kerítésbe. Három drótsor nyomódott testének alsó részébe, a térdénél, a csípőjénél és a rekeszizmánál. A felső szál kiszorította tüdejéből a levegőt, és a hegyes szögek ruháját áthasítva belenyomódtak a testébe. Úgy fennakadt rajtuk, akár egy hal a hálón, és ott csüngött, tehetetlenül vergődve. Durva kezek ragadták meg és húzták le a drótokról, ő meg sírva fakadt kétségbeesésében és a fájdalomtól, mivel az éles szögesdrót felhasította a bőrét. Az egyik katona megragadta a csuklóját és hátratekerte a lapockája közé, miközben szadista élvezettel nevetett, amikor Tessay fájdalmában felkiáltott.
Ekkor érkezett meg a tiszt lihegve. Túlsúlyos volt és még a hűvös éjszakai levegőn is erősen megizzadt. Kövér arcán gyöngyözött a veríték és csillogott az elemlámpák fényében.
- Ne bántsd, te nagy marha - lihegte. - Nem bűnöző. Egy előkelő hölggyel állsz szemben. Hozzátok a kocsihoz, de tisztelettudóan bánjatok vele.
Egy-egy férfi mindkét oldalról megfogta a karját és úgy vitték a kocsihoz, hogy a lába szinte nem is érte a földet, majd fellökték a vezetőfülke ülésére az egyenruhás sofőr mellé. A kövér tiszt nehézkesen felmászott utána, és Tessay ott találta magát szorosan beékelve a két férfi közt. A katonák felkapaszkodtak a teherautó hátsó részébe, és a sofőr felpörgette a motort, majd felengedte a kuplungot.
Tessay halkan sírdogált, és a tiszt oldalról rápillantott. Látta, hogy a férfi arckifejezése szelíd és együttérző, tökéletesen ellentétes cselekedeteivel.
- Hová visznek? - kérdezte Tessay halkan, miközben igyekezett visszatartani könnyeit. - Mi rosszat tettem?
- Azt a parancsot kaptam, hogy vigyem Nogo ezredeshez, a területi parancsnokhoz, hogy kihallgathassák a Gojamban folyó shufta tevékenységgel kapcsolatban - mondta neki a tiszt, miközben rázkódtak és zötykölődtek a hepehupás úton.
Egy darabig mindketten hallgattak, majd a tiszt halkan megszólalt angolul: - A sofőr csak amharául beszél. El akartam mondani önnek, hogy ismertem az édesapját, Alto Zement. Jó ember volt. Nagyon sajnálom, ami itt ma éjjel történik, de én csak egy hadnagy vagyok. Teljesítenem kell a parancsot.
- Megértem, hogy ez nem önön múlik, és nem is hibáztatható érte.
- A nevem Hammed. Amennyiben módomban áll, segítek önnek. Alto Zemen miatt, az ő emlékéért.
- Köszönöm, Hammed hadnagy. Most nagy szükségem van barátokra.

Amíg arra vártak, hogy az omlás pora elüljön, és a még meglazult sziklák leessenek vagy rögzüljenek, Nicholas ellátta azokat a kisebb sérüléseket, melyek Royant érték. Volt egy nem túl mély vágás a halántékán, alig több, mint egy horzsolás. Nicholas látta, hogy ezt nem kell összevarrni. Fertőtlenítette, majd gyorstapaszt tett rá. Ellenben a vállán, amire a szikla rázuhant, csúnya zúzódás volt. Ezt alaposan bedörzsölte árnika krémmel.
Saját zúzódásainak kezeléséből már közel sem csinált ekkora ügyet. Alig egy órával az omlás után készen állt, hogy visszamenjen az alagútba. Utasította Royant és Árkászt, hogy maradjanak a víznyelő fölötti átjárón, majd egyedül ment fel a lépcső tetején lévő pihenőre. Egy bambuszrudat vitt magával meg egy kézilámpát, melyet a Honda generátorra kapcsoltak.
Nicholas a lehető legnagyobb óvatossággal haladt előre, és menet közben az alagút tetejének gyenge pontjait próbálta kifürkészni. Amint a pihenőre ért, nyomban látta, hogy a sziklaomlás szétzúzta mindazt, ami még megmaradt a sír bejáratának eredetileg lepecsételt, vakolt ajtajából. A lőszeresládák, melyekben a nyolc szentélyből való szobrok voltak, feldőltek és szanaszét szóródtak, némelyiküket teljesen maga alá temette a lezúdult törmelék. Nicholas összeszedte őket, majd egyenként kinyitotta mindet, hogy ellenőrizze tartalmukat. Legnagyobb megkönnyebbülésére a fémládák erősek, ellenállók voltak, így a bennük lévő értékes szobrok nem sérültek meg. Egyenként visszavitte mindet az átjáróig, ahol átadta őket Árkásznak.
Amikor elindult vissza a sír előtti pihenőre, Royan makacskodott, hogy ő is vele tart. Nicholas még egy újabb sziklaomlás rémisztő lehetőségének ecsetelésével sem tudta eltántorítani. A rommá dőlt folyosó láttán Royanon úrrá lett a mindent elsöprő kétségbeesés.
- Teljesen elpusztult - suttogta. - Azok a csodás műalkotások mind semmivé lettek. Nem tudom elhinni, hogy Taita ezt így akarta.
- Nem is - helyeselt gyászos arccal Nicholas. - Neki az volt a terve, hogy szépen útnak indít minket a hét pilonon át a boldog vadászmezőkre. És a fenébe is, majdnem sikerült neki.
- Rettentő kemény munka lesz mindezt eltakarítani innen – mondta Royan.
- Mi a csodáról beszélsz? - fordult Royan felé őszinte rémülettel Nicholas. - Megmentettük a szobrokat, és azt hiszem, hogy ennél többet nem is remélhetünk. Most pedig itt az ideje, hogy mentsük, ami még menthető és tűnjünk el innen.
- Tűnjünk el innen? Megőrültél? - támadt neki Royan dühödten. - Elment az eszed?
- A szobrok legalább fedezik a kiadásainkat - magyarázta Nicholas -, és talán még marad is valami, amin osztozkodhatunk a megállapodásunk szerint.
- Csak nem akarod most feladni, amikor már ennyire közel vagyunk? - Royan hangja élessé vált a felháborodott izgalomtól.
- A folyosó romba dőlt... - kezdte mérsékeltebb, ésszerűbb hangon Nicholas, de Royan idegességében a lábával dobbantott és kiabálva Nicholasba fojtotta a szót.
- A sír még mindig itt van. A fenébe is, Nicky, Taita nem ment volna el idáig, ha nem lenne. Most már nagyon közel vagyunk - ezért küldte ránk ezt a figyelmeztetést. Hát nem érted? Most már komolyan szorongatjuk. Nem adhatjuk fel most, amikor a díj már csaknem a kezünkben van.
- Royan, térj már észre!
- Nem! Nem! Te térj észre. - Nem volt hajlandó Nicholasra hallgatni. - Nyomban neki kell látni a folyosó megtisztításának. Tudom, hogy a bejárat már nyitva van. Csak annyit kell tennünk, hogy eltakarítjuk innen ezt a felfordulást, és biztosra veszem, hogy a törmelék mögött, amit Taita szándékosan zúdított ránk, ott lesz a sír igazi bejárata.
- Azt hiszem, az az ütés, ami a fejedet érte, meglazíthatott odabenn néhány kereket. - Lemondóan felemelte a kezét. De mi értelme vitába szállni egy őrült nőszeméllyel? Eltakarítunk annyit ebből az omladékból, hogy lásd, nincs itt már semmi, amit feltárhatnál.
- A por lesz a legnagyobb gondunk - vizsgálgatta Árkász a folyosó eltorlaszolt bejáratát, amikor megmondták neki, hogy mi a szándékuk. - Amint hozzányúlunk ehhez a törmelékhez, nyomban hatalmas porfelhő vesz majd körül minket - sokkal nagyobb, mint amivel a mi kis ventilátorunk elbír.
- Jól van - mondta Nicholas élénken. - Akkor be kell nedvesíteni az egészet. Két sor ember végig az alagúton egészen a víznyelőig. Az egyik lánc adogatja a vizesvödröket, a másik pedig visszafelé az omlás törmelékét.
- Ez rengeteg munka - harapta be felső ajkát panaszosan Árkász.
- Kemény munkára szerződtél - emlékeztette őt Nicholas. Most nincs idő siránkozásra.
A szerzetesek, akik még mindig meg voltak győződve róla, hogy az Úr dolgán munkálkodnak, boldogan vállalták ezt az új feladatot. Énekeltek, miközben egyik oldalon a vakolat- és szikladarabokat adogatták, a másikon pedig az agyagedényeket, melyekbe a víznyelőből merítették a vizet. Nicholas a sziklaomlásnál dolgozott a Hansith vezette Bivalyokkal. Nehéz, piszkos és veszélyes munka volt, mivel minden egyes törmelékdarabot be kellett vizezni, mielőtt kiemelték és hátraadogatták. A lépcsőn hamarosan folyt az iszapos víz, és veszedelmesen csúszóssá vált. A leomlott szikla laza volt, bizonytalan, és még mindig fennált a veszélye egy újabb omlásnak.
Miután ilyen sok ember dolgozott ezen a szűk, zárt helyen a folyosón, meg az alagútban, ez meghaladta a kis ventilátor erejét, és a levegő állt, meleg volt és nyomott. Az emberek ágyékkötőre vetkőztek, és testük verítéktől csillgott. A törmeléket, amit hátraadogattak végig az alagúton, a víznyelőbe hajították. Még ez a rengeteg anyag sem változtatott a fekete víz szintjén. A mélység nyomtalanul elnyelt mindent.
Nicholas nehezen viselte ezt a zsúfoltságot, nem bírta a nyirkos levegőt és klausztrofóbiás érzése támadt, így aztán az első műszak váltásakor, ha csak néhány percre is, de ki kellett menekülnie a friss levegőre. Még Taita medencéjének sötét, félelmetes szakadéka is megkönnyebbülést jelentett a föld alatti munka bezártsága után. Ahogy fölmászott a jászolgát falán a medence melletti sziklapadra, Mek Nimmur várt rá.
- Nicholas! - Mek jóképű, sötét arca komor volt. - Visszajött már Tessay Debra Maryamból? Tegnap meg kellett volna érkeznie.
- Én nem láttam, Mek. Azt hittem, veled van.
Mek megrázta a fejét. - Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy nem tért vissza anélkül, hogy az embereim észrevették volna.
- Igazán sajnálom, Mek. Amikor felküldtem a meredélyre, nem gondoltam, hogy bármiféle veszély leselkedhet rá.
- Ha számitottam volna bármiféle veszélyre, akkor nem engedtem volna el - mondta Mek. - Már kiküldtem néhány embert a keresésére.
Ám az a tény, hogy Tessay nem érkezett vissza, tovább növelte Nicholas nyugtalanságát. Az ezt követő napok során, miközben a hosszú temetkezési folyosó megtisztítása jóval lassabban haladt, mint szerette volna, Tessay egyfolytában ott motoszkált az agyában.
Royan éppannyi időt töltött odalenn, mint Nicholas, és mindketten ugyanolyan piszkosak, mocskosak és sárosak voltak, mint a Bivalyok, akik mellettük dolgoztak. Royan meggyászolta a darabokra tört falfestmény minden egyes darabkáját. Mielőtt elvitték volna, hogy behajítsák a víznyelőbe, Royan megpróbálta összeszedni azokat a részeket, melyeken még érintetlenül megmaradt a festmények néhány jelentősebb részlete. Talált egy vakolatdarabot, amelyen egyben megmaradt Ízisz gyönyörű feje, és egy másikat, melyen megőrződött Thot, az írás istenének teljes alakja. A festmények zöme azonban reménytelenül elpusztult, nem lehetett volna restaurálni őket, így aztán szomorúan, de hagyta, hogy a víznyelőbe kerüljenek.
A hosszú folyosón elvesztették időérzéküket, nem volt különbség a nappal és az éjszaka között, így aztán mindig meglepődtek, amikor a sírt elhagyva, Taita medencéjének szakadéka fölött azon a keskeny sávon csillagok ragyogtak az égen, vagy épp a vakító afrikai nap perzselt a felhőtlen kékségből. Csak akkor aludtak és ettek, amikor ezt testük megkövetelte, hisz az órák múlása itt mit sem számított.
Miután aludtak néhány órát a medence melletti táborban, ismét beléptek a sírba, és épp a víznyelő fölötti átjárón voltak, amikor az alagúton át egy kiáltás visszhangja jutott el hozzájuk. Nyomban kérdések és válaszok zsivaja támadt, és az alagút felsőbb szintjein dolgozó emberek izgatott kiáltozása hangzott.
- Hansith talált valamit - kiáltotta Royan. - A fenébe, Nicky, mondtam, hogy maradnunk kellett volna... - Royan futásnak eredt, és Nicholas sietve követte.
Ahogy kiértek a folyosó előtti pihenőre, az tele volt félmeztelen, izgatottan beszélgető, gesztikuláló munkásokkal. Nicholas, Royannal a sarkában, utat tört magának. Rájöttek, hogy Hansith megtisztította a folyosót, egészen addig, ahol egykoron Ozirisz szentélye állt. Fölöttük a tető teljesen beszakadt, és az összetört achátpadlón, a törmelék között Nicholas észrevette annak a mechanizmusnak a maradványait, amit Taita a mennyezett fölött helyezett el. Ez volt az, amely előidézte az omlást, amikor a szerkezetet működésbe hozták. Ennek fő része egy hatalmas kőkerék volt, mely emlékeztetett egy malomkerékre és több tonnányit nyomott. Nicholas megállt, hogy futólag szemügyre vegye.
- Amikor az ember A folyó istenét olvassa, rájön, hogy Taita a kerék megszállottja volt - mondta Royannak. - Szekérkerék, vízkerék, és most itt van ez, ami nyilván álcázott csapdájának a lendítőkereke volt. Amikor meghúztuk a karokat, kibillentettük az ékeket, melyek ezt a hatalmas monstrumot a helyén tartották. Amint forogni kezdett, lezúdult az összes kő, amit a folyosó mennyezete fölött felhalmozott. - Felpillantott az összezúzott mennyezetre.
- Ne most, Nicky! - Royan alig bírt magával a türelmetlenségtől. - A kiselőadást későbbre halasztjuk. Nem Taita csapdája miatt lett Hansith olyan izgatott. Valami mást talált. Gyerünk!
Átfurakodtak az összetömörült munkások között, míg oda nem értek Hansith magas alakjához.
- Mi történt? - kiáltott át a fejek fölött Nicholas. - Mit találtál, Hansith?
- Ide, effendi! - kiáltott vissza Hansith. – Jöjjön gyorsan! Odafurakodtak és megálltak az eltorlaszolt folyosó végén, a szerzetes mellett.
- Ott! - mutatta Hansith büszkén.
Nicholas letérdelt a szentély darabokra tört maradványai közé. A megrepedt sziklafalon volt még néhány festett vakolatdarabka. Az omlásból Hansith kihúzott egy nagy kődarabot és a mögötte lévő résre mutatott. Nicholas bekukucskált és érezte, hogy pulzusa felgyorsul. A folyosó oldalában egy nyílás volt. Első pillantásra látta, hogy ez egy másik, a hosszú folyosóra merőleges alagút bejárata. A hatalmas isten vakolatra festett képe rejtette.
Ahogy áhítattal nézett befelé, megérezte karján Royan kezét és arcán meleg leheletét. - Ez az, Nicky. Mamose igazi sírjának bejárata. A folyosó csak blöff volt. Taita elterelő manővere. Ez az igazi sír.
- Hansith! - hívta Nicholas a szerzetest, érzelemtől fátyolos hangon. - Embereiddel tisztítsd ki ezt a bejáratot.
Ahogy a munkások kimozdították a sziklákat, Nicholas és Royan ott álldogáltak közvetlenül mögöttük és figyelték, amint a bejárat formája feltárul előttük. Sötét, négyszögletes nyílás volt, ugyanolyan méretű, mint a víznyelőtől idáig vezető alagút, azaz három méter széles és két méter magas. Az áthidaló és a keret gyönyörűen kifaragott és megmunkált kő volt, és ahogy Nicholas bevilágított lámpájával a nyílásba, látta, hogy egy lépcsősor vezet felfelé.
Átvitték a vezetékeket és a világítást erre a folyosóra és elhelyezték ennél a bejáratnál, ám, amikor Nicholas rálépett az első lépcsőfokra, ott találta Royant maga mellett.
- Én is jövök - mondta Royan határozottan.
- Lehet, hogy ez csak egy álcázott csapda – figyelmeztette Nicholas. - Nincs kizárva, hogy Taita már lesben áll az első kanyar mögött.
- Ne is próbálkozzon! Ezzel nem ér el semmit, uram! Veled megyek.
Lassan mentek felfelé a meredek lépcsőkön, egy pillanatra mindegyiken megálltak, hogy alaposan szemügyre vegyék a falakat és a következő lépcsőfokot. Lentről a huszadik lépcső után egy újabb pihenőhöz értek. Mindkét oldalon egy-egy ajtónyílás volt. Mindazonáltal előttük a lépcső is ment tovább felfelé.
- Merre? - kérdezte Nicholas.
- Menjünk tovább fölfelé - sürgette Royan. - Ezeket az oldalfolyosókat később is megnézhetjük.
Óvatosan mentek tovább fölfelé. Újabb húsz lépcső után egy ugyanolyan pihenőhöz értek, melynek mindkét oldalán ugyanúgy egy-egy ajtónyílás volt és a lépcső is folytatódott tovább.
- Csak menj tovább felfelé - utasította Royan anélkül, hogy megvárta volna Nicholas kérdését.
Újabb húsz lépcső után egy újabb pihenő következett, hasonló oldalfolyosókkal és tovább emelkedő lépcsőkkel.
- Ennek semmi értelme - tiltakozott Nicholas, de Royan megbökte a hátát.
- Menjünk csak tovább felfelé - mondta Royan és Nicholas nem tiltakozott tovább. Áthaladtak egy újabb pihenőn, majd még egyen, és mindegyik ugyanolyan volt, mint az előbbiek.
- Végre! - kiáltott fel Nicholas, amikor elérték a lépcsősor tetejét, kétoldalt ott volt a megszokott ajtónyílás, de előttük már csak egy csupasz fal meredt. - Eddig tart.
- Hány pihenő volt? - kérdezte Royan. - Összesen mennyi?
- Nyolc - felelte Nicholas.
- Nyolc - helyeselt Royan. - Ez a szám már igazán ismerős, nem?
Nicholas megfordult és Royanra meredt a lámpafényben. - Úgy érted, hogy...
- Úgy értem, hogy nyolc szentély volt a hosszú folyosón, itt ez a nyolc pihenő, és a baotábla nyolc mélyedése.
Ott álltak némán, határozatlanul a legfelső pihenőn és tétován nézelődtek.
- Rendben - mondta végül Nicholas -, ha olyan átkozottul okos vagy, akkor azt mondd meg, hogy most merre menjünk.
- Egyedem-begyedem, tengertánc - szavalta Royan. - Próbáljuk meg a jobb oldalit.
Nem jutottak messzire a jobb oldali folyosón, amikor egy T elágazáshoz értek - egy csupasz fal és mindkét oldalon egy-egy teljesen egyforma folyosó.
- Menjünk ismét jobbra - javasolta Royan, és arra mentek. Ám, amikor elérkeztek a következő T elágazáshoz, Nicholas megállt és Royan felé fordult.
- Ugye, tudod, hogy mi történik itt? - kérdezte. - Ez Taita egyik újabb trükkje. Útvesztőbe vezetett minket. Ha nem lenne itt a vezeték, akkor már eltévedtünk volna.
Royan zavart, kába arccal nézett vissza arra az útra, amelyről jöttek, majd végig a még ismeretlen, jobb és bal oldali folyosókon.
- Amikor Taita ezt építette, nem sejthette előre az elektromosság korát. Arra számított, hogy a sírrablók is ugyanúgy lesznek felszerelve, mint ő volt. Gondold csak el, milyen lehet itt bennragadni a vezeték nélkül, melynek nyomán visszatalálunk oda, ahonnan jöttünk - mondta Nicholas halkan. Képzeld el, hogy csak egy olajlámpással világítasz. Képzeld csak el, amikor az olaj kiég, te itt állsz elveszetten, teljes sötétségben.
Royan összeborzadt és megragadta Nicholas karját. - Ez ijesztő! - suttogta.
- Taita kezd keményen játszani - mondta Nicholas halkan. – Már csaknem megszerettem az öregfiút. De most kezd megváltozni a véleményem róla.
Royan ismét megborzongott. - Menjünk vissza - suttogta. - Nem lett volna szabad csak úgy, ész nélkül bejönnünk ide. Vissza kell mennünk, hogy alaposan végiggondoljuk és kidolgozzuk a tervet. Még nem vagyunk felkészülve. Az az érzésem, hogy veszélyben vagyunk - úgy értem, hogy komoly veszélyben, olyanban, mint ott a hosszú folyosón.
Ahogy elindultak visszafelé a tekergős, kanyargós úton és szedték fel a vezetéket lefelé a lépcsőn, lépésről lépésre nőtt bennük a kísértés, hogy futásnak eredjenek. Royan szorosan kapaszkodott Nicholas karjába. Mindkettőjüknek úgy tűnt, mintha valami intelligens, veszélyes lény ólálkodna mögöttük a sötétségben, követné, figyelné őket és csak a megfelelő pillanatra várna.

A katonai teherautó visszahajtott Debra Maryam falun keresztül, majd ráfordult arra az útra, mely a Dandera folyó mentén haladt az Abbai-szurdok meredélye felé.
- Ez nem a hadsereg főhadiszállásához vezető út - mondta Tessay Hammed hadnagynak, aki erre kényelmetlenül fészkelődni kezdett mellette az ülésen.
- Nogo ezredes nem a főhadiszálláson van. Azt a parancsot kaptam, hogy egy másik helyre vigyem.
- Errefelé csak egy másik hely van - mondta Tessay. - A külföldi talajkutató társaság, a Pegazus tábora.
- Nogo ezredes ezt használja előretolt bázisként a völgyben lévő shufta elleni kampány során - magyarázta a hadnagy. - Azt a parancsot kaptam, hogy ide hozzam magát, ebbe a táborba, mert most itt tartózkodik.
Ezután egyikőjük sem szólt többet hosszú, hepehupás zötykölődés során. Már csaknem dél volt, amikor elérték a meredély szélét és ráfordultak arra az elágazásra, melyen végül elérték a Pegazus táborát. A kapuban álló terepszín ruhás őrök tisztelegtek, amikor felismerték Hammedet. A teherautó behajtott a kapun, majd a táboron belül megállt a hosszú barakk előtt.
- Kérem, itt várjon. - Hammed kiszállt, bement a barakkba, de néhány perc múlva már vissza is jött.
- Kérem, jöjjön velem, Nap Hölgy. - Kínban volt és zavartnak tűnt, képtelen volt Tessay szemébe nézni, amikor lesegítette a fülkéből. A barakk ajtajához kísérte, majd félreállt, hogy előre engedje.
Tessay körülnézett a ritkásan berendezett helyiségben és rájött, hogy ez nyilván a társaság adminisztrációs központja lehet. A hosszú tárgyalóasztal szinte végigérte a szobát, és az egyik oldalfal mellett irattartó szekrények, meg két íróasztal állt. A csupasz falakat csak a környék térképe és néhány műszaki vázlat, diagram díszítette. Két férfi ült az asztal mellett, és Tessay nyomban felismerte mindkettőt. 
Nogo ezredes felnézett rá, a tekintete hideg volt a fémkeretes szemüveg mögött. Mint mindig, magas, vékony alakján az egyenruha most is makulátlan volt, de a feje fedetlen. Gesztenyebarna barettje ott hevert előtte az asztalon. Jake Helm összefűzött karral dőlt hátra székén. Rövidre vágott hajával első pillantásra olyan volt, mint egy kölyök. Csak amikor Tessay alaposabban szemügyre vette, akkor látta, hogy a bőre cserzett, és feltűntek neki a szarkalábak is a férfi szeme körül. Nyitott nyakú ing és csaknem fehérre fakult vászonfarmer volt rajta. Díszes, ezüst övcsatja indián munka volt, rajta egy vad musztángfej. Pamutingének ujja fel volt tekerve duzzadó bicepszéig.
Egy kialudt, olcsó, holland manillaszivar csonkját rágcsálta, és kellemetlenül bűzlött az erős dohányszagtól.
- Rendben, hadnagy - küldte el Nogo Hammedet amhara nyelven. - Várjon odakinn. Majd hívom, ha szükségem van magára.
Amint Hammed elhagyta a helyiséget, Tessay megkérdezte: - Miért tartóztattak le, Nogo ezredes?
Egyik férfi sem vett tudomást a kérdésről. Mindketten kifejezéstelen tekintettel néztek Tessayre.
- Követelem, hogy tudassák velem ezen önkényeskedő bánásmód okát - makacskodott Tessay.
- Ön egy hírhedt terrorista bandával vállalt közösséget - mondta Nogo halkan. - Tevékenysége alapján immáron ön is shuftának minősül.
- Ez nem igaz.
- Birtokháborítást követett el egy ásványkutatási koncesszió területén az Abbai-völgyben - mondta Helm. - Maga és társai bányászati tevékenységbe kezdtek egy olyan területen, mely ehhez a társasághoz tartozik.
- Nem folyik ott semmiféle bányászati tevékenység – tiltakozott Tessay.
- Minket erről másként informáltak. Bizonyítékunk van rá, hogy gátat emeltek a Dandera folyón...
- Nekem ahhoz semmi közöm.
- Tehát nem tagadja, hogy a gát létezik?
- Semmi közöm hozzá - ismételte meg Tessay. - Én nem vagyok tagja semmiféle terrorista csoportnak, és nem vettem részt semmiféle bányászati tevékenységben.
Ezután mindkét férfi hallgatott. Nogo beírt valamit az előtte lévő jegyzetfüzetbe. Helm felállt és lassan átődöngött az ablakhoz, Tessay jobb válla mögé. A csönd addig nőtt, míg végül Tessay már nem bírta tovább. Bár tudta, hogy ez része az idegek háborújának, amit ellene folytatnak, mégis meg kellett törnie a csöndet.
- Az éjszaka jó részét egy katonai teherautóban töltöttem - mondta. - Fáradt vagyok és szükségem lenne rá, hogy kimehessek a mosdóba.
- Ha a szükség nagyon sürgeti, akkor nyugodtan elvégezheti a dolgát ott, ahol most áll. Se Mr. Helm, se én nem fogunk megsértődni – kuncogott meglepően kislányosan Nogo, de közben nem nézett föl jegyzetfüzetéből.
Tessay a válla fölött az ajtó felé pillantott, de Helm odament, elfordította a kulcsot a zárban, majd kivette és a zsebébe csúsztatta. Tessay tudta, hogy nem szabad gyengeséget mutatnia ez előtt a kettő előtt, és bár fáradt volt, félt és fájt a hólyagja, önbizalmat, magabiztosságot tettetve odament a legközelebbi székhez. Kihúzta az asztal alól és könnyedén leült.
Nogo felnézett és elkomorult. Nem számított rá, hogy a nő így fog reagálni.
- Ön ismeri a shufta banditát, Mek Nimmurt - mondta hirtelen vádlón.
- Nem - mondta Tessay fagyosan. - Én a demokratikus vezetőt, a hazafi Mek Nimmurt ismerem. Ő nem shufta.
- Maga az ágyasa, a kurvája. Természetes, hogy ezt mondja. Tessay megvetően elfordult tőle, mire a férfi hangja élesen megemelkedett. - Hol van Mek Nimmur? Hány embere van? A nő tartása megzavarta, kezdett ideges lenni.
Tessay válaszra se méltatta, és Nogo dühödten meredt rá. - Ha nem hajlandó együttműködni, akkor kénytelen leszek erőteljesebb módszereket alkalmazni, hogy választ kapjak a kérdéseimre - fenyegette meg.
Tessay elfordult székén és kibámult az ablakon. Az ezt követő hosszú csöndben Jake Helm átment a szobán, majd odament a Nogo mögötti ajtóhoz, mely a barakk hátsó helyiségeibe vezetett. Belépett és becsukta maga mögött az ajtót. A barakk falai vékonyak voltak, így Tessay hallotta a mormogó hangokat a másik szobából. A hanglejtés és a hanghordozás nem volt se angol, se amhara. Odabenn valami idegen nyelven beszéltek. Tessay arra gondolt, hogy Helm most nyilván instrukciókat kap felettesétől, aki nem akar mutatkozni, nehogy ő esetleg később felismerje.
Néhány perc múlva Helm visszatért és becsukta, de nem zárta be maga mögött az ajtót. Odabólintott Nogónak, aki nyomban felállt. Mindketten odamentek Tessayhez és megálltak előtte.
- Azt hiszem, mindnyájunknak jobb lesz, ha a lehető leggyorsabban véget vetünk ennek az ügynek - mondta Helm halkan. - Akkor maga mehet a fürdőszobába, én meg mehetek reggelizni.
Tessay felemelte az állat és dacosan rámeredt, de nem válaszolt.
- Nogo ezredes megpróbált észérvekkel hatni. Őt megkötik hivatali pozíciójának bizonyos viselkedési szabályai. Szerencsére engem ilyesmi nem korlátoz. Én most fel fogom tenni magának ugyanazokat a kérdéseket, amelyeket ő, de ezúttal válaszolni is fog rájuk.
Kivette az elhamvadt szivart a szájából és szemügyre vette a végét. Ezután a csonkot a szoba egyik sarkába hajította, és kivett egy lapos pléhdobozt a farzsebéből. A dobozból kiemelt egy hosszú, fekete manillaszivart, majd gondosan megnyújtotta, addig tartotta előtte a gyufát, míg a szivar egyenletesen parázslani nem kezdett. Ezután orrfacsaró dohányfüstfelhőt eregetve eloltotta a gyufát és megkérdezte:
- Hol van Mek Nimmur?
Tessay vállat vont, elfordult és kinézett a barakk oldalsó ablakán.
Váratlanul, anélkül, hogy erre előtte bármiféle jel utalt volna, nyitott tenyérrel képen vágta Tessayt. Kegyetlen ütés volt, olyan erővel csattant, hogy Tessay feje átfordult a másik oldalra. Aztán, még mielőtt Tessay magához térhetett volna, a férfi keze ismét lendült és ököllel állón vágta. A feje ismét visszabillent a másik irányba és lerepült a székről.
Nogo fölé hajolt, megragadta karját és hátracsavarta. Visszaemelte Tessayt a székre és mögötte állt. Olyan döbbenetes erővel markolta, hogy Tessay érezte, amint felkarján megsérül a bőre a férfi ujjai alatt.
- Én nem érek rá itt vesztegetni az időt - mondta Helm csöndesen, miközben kivette szájából az égő szivart és parázsló végét nézegette. - Kezdjük elölről. Hol van Mek Nimmur?
Tessay úgy érezte, mintha ezeknek a kegyetlen ütéseknek a nyomán bal fülében megrepedt volna a dobhártyája. Nem hallott jól, zúgott a füle. Fogai félig belenyomódtak húsába és szája lassanként megtelt saját vérével.
- Hol van Mek Nimmur? - ismételte meg Helm, miközben közelebb hajolt hozzá. - Miért emeltek gátat a barátai a Dandera folyón?
Tessay összegyűjtötte a szájában a vért, meg a nyálat, majd hirtelen Helm arcába köpte.
Helm vadul hátrahőkölt és tenyerével törülte ki szeméből a véres szennyet.
- Tartsa erősen! - mondta Nogónak és megragadta Tessay blúzát. Egyetlen mozdulattal derékig letépte róla, és Nogo kuncogva előrehajolt a válla fölött, hogy megnézze a melleit. Ismét felkuncogott, amikor Helm Tessay egyik mellét a kezébe fogta és két ujjal megcsippentette a mellbimbóját. Sötét bíborszínű volt, akár az eperfa érett gyümölcse.
Helm addig csipkedte körmével Tessay mellbimbóját, míg a bőr felszakadt és egy vércsepp csordult végig hüvelykujján. Ekkor másik kezével kivette szájából az égő szivart, és addig fújta parázsló végét, míg az fel nem izzott.
- Hol van Mek Nimmur? - kérdezte, és a szivart Tessay melléhez közelítette. - Mit csinálnak a Dandera folyón?
Tessay iszonyatos rémülettel meredt az egyre közeledő, égő szivarra, és megpróbált elhúzódni tőle. Nogo azonban hátulról keményen fogta. A kíntól hangosan felsikoltott, amint Helm a parázsló szivarvéget a mellbimbójához érintette, és az érzékeny bőr kezdett felhólyagzani.

- Tél - mondta Royan, miközben kiterítette a Tanus sírjában talált sztélé negyedik oldalának nagyítását a reflektor vakító fényében. - Ezen az oldalon vannak Taitának azok a jelei, melyeket én a baotáblán való lépések megjelölésének tartok. Az egészet nem értem, de kizárásos alapon arra a következtetésre jutottam, hogy az első jel valószínűleg valamelyik oldalt, vagy ahogy Taita nevezi, valamelyik várat jelöli.
Megmutatta jegyzetfüzetében azokat az oldalakat, melyeken számításait végezte.
- Nézd csak, az ülő bábuin az északi vár, a méh a déli, a madár a nyugati és a skorpió a keleti. - Megmutatta neki ugyanezeket a szimbólumokat a sztéléről készült fényképen is. - Aztán a második és a harmadik jel egy-egy szám - azt hiszem, hogy ezek a sorokat és a mélyedéseket jelölik. Ilyen módon követhetjük képzeletbeli vörös köveinek lépéseit. A vörös a legnagyobb értékű szín a táblán.
- És mi van azokkal a verssorokkal, amelyek az egyes jelsorozatok között vannak? - kérdezte Nicholas. - Mint például ez itt az északi szélről, meg a viharról?
- Ezekben nem vagyok biztos. Amennyire Taitát ismerem, elképzelhetőnek tartom, hogy ez csak ködösítés. Ő nem az a fajta, aki éppenséggel megkönnyíti az életünket. Lehet, hogy van jelentőségük ezeknek a soroknak, de ennek megfejtésére csak akkor van reményünk, ha saját köveinkkel végigmegyünk a táblán.
Nicholas egy darabig Royan jeleit, számításait tanulmányozta, majd szomorúan elvigyorodott. - Képzeld csak el, mennyire távoli volt az a lehetőség, hogy bárki is képes lesz dekódolni azokat az utasításokat, amiket hátrahagyott. Az első követelmény az volt, hogy a kutatónak ismernie kell mindkét dokumentumot, a hetedik tekercset és Tanus sztéléjét, mielőtt egyáltalán esélye lenne rá, hogy megfejtse, megtalálja a kulcsot, mely a sírhoz vezet.
Royan felnevetett - ez a hang mélyről jött és elégedett volt. - Igen, nyilván azt hitte, hogy tökéletes biztonságban van. Hát most majd meglátjuk, Taita mester. Meglátjuk, hogy valójában mennyire voltál okos. - Aztán kijózanodott és ismét gyakorlatiassá vált, felnézett a kőlépcsőre, mely Taita útvesztőjébe vezetett.
- Most pedig meg kell néznünk, vajon a számításaim és a teóriám illik-e Taita építészetének kemény köveire és falaira. De hol kezdjük?
- Az elején - javasolta Nicholas -, az isten nyitja meg a játékot. Taita ezt mondta nekünk. Ha elkezdjük itt, Ozirisz szentélyében, a lépcső aljánál, akkor ez talán kijelölné számunkra képzeletbeli baotábláját.
- Én is ugyanerre gondoltam - helyeselt nyomban Royan. Tegyük fel, hogy ez itt Taita táblájának északi vára. Akkor a négy bika szabályával innen indítunk.
Lassú és fárasztó munka volt, ahogy megpróbálták beleélni magukat az ősi írnok gondolatvilágába azzal, hogy az általa négyezer évvel ezelőtt épített folyosók és alagutak labirintusát fürkészték. Ezúttal sokkal körültekintőbben és felkészültebben indultak el a labirintusba. Nicholas telerakta a zsebét száraz, fehér folyami iszappal, és ezekkel, akár egy tanító a krétával, felírta a kőfalakra az alagutak minden egyes leágazását és elágazását. Azokat a jelzéseket, amelyeket a sztélé tél oldalán találtak, mintegy útjelzésként használta, nemcsak azért, hogy eligazodjanak az útvesztőben, hanem azért is, hogy összekapcsolhassák azzal a modellel, amit Royan rajzolt meg jegyzetfüzetében.
Úgy találták, hogy első feltevésük, miszerint Ozirisz szentélye a tábla északi vára, helyesnek bizonyult, és boldogan remélték, hogy ezzel, mint a megoldás kulcsával, már egyszerű dolog lesz végigkövetni a játékot egészen a befejezésig. Ám reményeik hamarosan darabokra törtek, amikor rájöttek, hogy Taita nem egy egyszerű, konvencionális, kétdimenziós táblában gondolkodott. Hozzáadott még egy harmadik dimenziót is a képlethez.
Nem az Ozirisz szentélyéből induló lépcső volt az egyetlen kapcsolat a nyolc pihenő között. A pihenőkből kiinduló folyosók mind enyhén lejtettek, vagy emelkedtek. Ahogy az egyik ilyen alagút tekervényeit és kanyarulatait követték, nem érzékelték azt a tényt, hogy közben a másik szintre kerültek. Aztán hirtelen ismét kilyukadtak a központi lépcsőnél, de egy szinttel feljebb, mint ahonnan elindultak.
Csak álltak ott és rémült hitetlenséggel meredtek egymásra.
Royan szólalt meg elsőként. - Még véletlenül sem volt olyan érzésem, hogy felfelé tartunk - suttogta. - Ez az egész sokkal bonyolultabb és összetettebb, mint ahogy először feltételeztem.
- Ez valahogy úgy lehet felépítve, mint ahogy egy bonyolult szénatom modelljét szerkesztik meg - helyeselt Nicholas ámuló tisztelettel. - Mind a nyolc szint több irányból is össze van kapcsolva egymással. Őszintén szólva félelmetes.
- Most már van némi fogalmam, hogy azok a különálló jelek mit jelenthetnek - dünnyögte Royan. - Ezek jelölik a szinteket. Újból át kell gondolnunk az egész koncepciót.
- Háromdimenziós bao, amit rejtélyes szabályok alapján kell játszani. Milyen esélyünk van ellene? - csóválta a fejét szomorúan Nicholas. - Amire most igazán szükségünk lenne, az egy komputer. Taita nem ok nélkül hivalkodott erényeivel. A vén huligán tényleg egy matematikai zseni volt. - Nicholas visszavilágított a lámpával arra az alagútra, amelyből jöttek. - Még ha az ember tudja, valójában akkor sem lehet észrevenni, hogy a padló szintje lejtene. És mindezt úgy tervezte és építette meg, hogy még a logarléc, vagy egy alkoholos vízszintjelző sem volt a farzsebében. Ez az útvesztő rendkívüli, elképesztő mérnöki munka.
- A rajongók klubját később is megalakíthatod - mondta Royan. - Most azonban kezdjük el újra átrágni azokat a számokat.
- Felhozom a világítást, meg az asztalokat ide, a lépcső középső pihenőjére - értett egyet Royannal Nicholas. – Azt hiszem, a tábla közepéről kell kiindulnunk. Lehet, hogy ez segít nekünk abban, hogy a szemünk elé képzeljük. Pillanatnyilag ugyanis alaposan összezavart.

A szobában csak egyetlen hang hallatszott, a földön, saját vérében és vizeletében kuporgó nő halk sírása.
Tuma Nogo a hosszú tárgyalóasztal mellett ült, és rágyújtott egy cigarettára. A keze kissé remegett, és úgy nézett ki, mintha émelyegne. Katona volt és végigélte Mengisztu terrorját. Kemény ember volt, hozzászokott már az erőszakhoz és a kegyetlenséghez, de az, aminek az imént szemtanúja volt, még őt is megrázta. Most már tudta, hogy von Schiller miért bízott meg annyira Helmben. Ebben a férfiban nem volt szinte semmi emberi.
A szoba túloldalán a kis mosdóban Jake Helm mosta a kezét. Finnyásan megtörülte, majd a ruháján lévő foltokat itatgatta a törülközővel, ahogy visszament és megállt Tessay mellett.
- Nem hiszem, hogy van még valami, amit elmondhatna nekünk – mondta nyugodtan. - Nem hiszem, hogy bármit is elhallgatott volna.
Nogo lepillantott a nőre és látta azokat az élénkvörös égési sebeket a mellén, meg az arcán, mintha valami szörnyű himlő fekélyesedő, gennyedő kiütéseivel lenne tele. A szeme csukva volt, a szempillája leégett. Sokáig kitartott. Csak amikor Helm az égő szivart a szemhéjához érintette, akkor adta meg magát és hadarta el a válaszokat Helm kérdéseire.
Nogónak háborgott a gyomra, de megkönnyebbüléssel gondolt arra, hogy mégsem kellett szétfeszítenie a nő szemhéját, miként arra Helm utasította, és nem kellett végignéznie, amint Helm elnyomja égő szivarját a nő könnyes szemgolyóján.
- Ügyeljen rá! - utasította Helm, miközben letekerte ingujját. - Kemény nő. Ne kockáztasson semmit.
Helm elment mellette a barakk túlsó végén lévő ajtóhoz. Az ajtót nyitva hagyta, és Nogo hallotta a hangjukat, de németül beszéltek, így nem értett egy szót sem. Azt viszont értette már, hogy von Schiller miért nem akart jelen lenni a kihallgatáson. Nyilván tudta, Helm hogyan dolgozik.
Helm visszajött a szobába és odabólintott Nogónak. - Rendben. Végeztünk vele. Tudja, hogy mi a dolga.
Nogo idegesen felállt és kezét az oldalán lévő pisztolytáskára tette.
- Itt? - kérdezte. - Most?
- Ne őrüljön már meg! - csattant rá Helm. - Vigye el innen. Vigye messzire. Aztán küldjön be ide valakit, hogy eltakarítsa ezt a disznóólat. - Helm sarkon fordult és visszament a hátsó szobába.
Nogo összeszedte magát és odament a barakk ajtajához. Széles ívben elkerülte azt a helyet, ahol Tessay feküdt, nehogy összemocskolja vászon ejtőernyős bakancsát.
- Hammed hadnagy! - kiáltott ki az ajtón.
Hammed és Nogo felállították Tessayt. Egyikőjük se szólt egy szót se, mindketten levertek, már-már szelídek voltak, ahogy felsegítették rá széttépett, véres ruháját. Hammed elfordította tekintetét Tessay meztelen testéről, az égésekről és más sérülésekről, melyek elcsúfították csillogó, borostyánszín bőrét. A hadnagy Tessay vállára tette a shammát, és az ajtó felé vezette. Amikor Tessay megbotlott, elkapta a könyökénél fogva, hogy el ne essen. Majd levezette a lépcsőn a teherautóhoz, miközben Tessay úgy mozgott, akár egy nagyon öreg asszony. Beült az ülésre és összeégetett, duzzadt arcát a kezébe temette.
Nogo egy fej mozdulattal magához rendelte Hammedet és félrevonta. Csöndesen beszélt hozzá, és Hammed arcára, miközben a parancsot hallgatta, rettenet ült ki. Egy ponton tiltakozni kezdett, de Nogo vadul ráförmedt, mire némán rágni kezdte alsó ajkát.
- Ne felejtse! - ismételte meg Nogo. - Jó messze minden falutól. Gondoskodjék róla, hogy ne legyen szemtanú. Amint visszatért, nyomban jelentést kérek.
Hammed kihúzta magát és tisztelgett, mielőtt visszament a teherautóhoz és felmászott Tessay mellé az ülésre. Kurta parancsot adott a sofőrnek, azzal kihajtottak a táborból, és a Debra Maryam felé vezető útra tértek.
Tessay annyira össze volt zavarodva, és olyan nagy fájdalmai voltak, hogy teljesen elvesztette időérzékét. Félig eszméletlen volt, dülöngélt az ülésen, amikor az út egy különösen hepehupás szakaszához értek, és a feje ernyedten gördült hol egyik, hol másik vállára. Az arca annyira feldagadt, hogy külön erőfeszítésébe került a szemhéját szétnyitni, arra gondolt, hogy látása megromlott, hogy meg fog vakulni. De aztán rájött, hogy a nap már lement, és besötétedett. Nyilván az egész napot a barakkban töltötte Helmmel.
Enyhe megkönnyebbülést érzett, hogy megégett szemhéján kívül a szemének nem lett komolyabb baja. Legalábbis még látott. Kinézett a szélvédőn és a reflektorok fényében látta, hogy ismeretlen úton járnak. 
- Hová visznek? - dünnyögte. - Ez nem a faluba vezető út.
Hammed hadnagy összeroskadva ült mellette és nem válaszolt. Ezután Tessay ismét visszahanyatlott a fájdalom és a kimerültség kábulatába.
Tessay egy hirtelen rándulásra riadt fel, amikor a teherautó váratlanul lefékezett, és a sofőr leállította a motort. Durva kezek rángatták ki a fülkéből a reflektorok vakító fényébe. Kezét a háta mögé rántották, és egy nyers bőrszíjjal összekötözték.
- Ez fáj - nyöszörgött Tessay. - Belevág a csuklómba. Már minden erejét és bátorságát felhasználta. Teljesen össze volt törve, nyomorultul érezte magát és már nem volt ereje küzdeni.
Az egyik katona megrántotta összekötözött csuklóját és letaszította az útról. Két másik követte, mindkettőnél ásó volt. Volt annyi holdfény, hogy lássa azt az eukaliptuszligetet úgy száz méternyire az úttól, és pontosan oda vezették. Lelökték az egyik fa tövébe, és a férfi, aki összekötözte a csuklóját, ott állt fölötte, hanyagul rászegezett puskával, miközben másik kezében egy cigaretta égett. A másik kettő lerakta fegyverét és ásni kezdett. Úgy tűnt, egyáltalán nem foglalkoznak vele, az afrikai labdarúgó-bajnokságról beszéltek, melyet Lusakában tartanak, és megtárgyalták, hogy milyen esélye van az etióp csapatnak arra, hogy a döntőbe jusson.
Beletelt egy kis időbe, mire Tessay megzavarodott agyába belenyilallott, hogy ezek itt egy sírt ásnak neki. Sebes szája kiszáradt, egy csöpp nyál sem maradt benne, amint kétségbeesetten körülnézett, hogy megkeresse Hammed hadnagyot. De a hadnagy a teherautónál maradt.
- Kérem - suttogta őrének, de mielőtt bármi mást mondhatott volna, a férfi fájdalmasan hasba rúgta.
- Elhallgass! - Olyan gorombán szólt rá, ahogy csak egy állatra vagy a legalacsonyabb rangú emberre szoktak, és ahogy Tessay ott feküdt összegörnyedve a földön, rájött, hogy ezeknek hiába könyörög. Teljesen elöntötte a gyengeség és a beletörődő lemondás, majd azon kapta magát, hogy halkan, reménytelenül sírdogál a sötétben.
Amikor duzzadt szemhéját kissé megemelve ismét felnézett, elég erős volt a holdfény ahhoz, hogy lássa, a sír már olyan mély, hogy a két férfit, akik még mindig ástak, már nem látta. Egy-egy lapátnyi föld repült ki a gödörből, majd szétterült a mellette növekvő halmon. Őre magára hagyta egy pillanatra és odaőgyelgett a gödör széléhez. Belenézett, majd helyben hagyta.
- Rendben. Ez már elég mély. Hívjátok a hadnagyot.
A két katona kimászott a sírból, összeszedték szerszámaikat és fegyvereiket, majd elhagyták a ligetet és lassan elballagtak a sötétségbe. Barátságosan beszélgettek, miközben a várakozó teherautó felé mentek, és Tessayt magára hagyták őrével.
Tessay ott feküdt a félelemtől és a hidegtől vacogva, miközben őre a sír mellett guggolt és pöfékelve szívta cigarettáját. Tessay arra gondolt, ha föl tudna állni, akkor belerúghatná a sírba és elmenekülhetne be a fák közé. De amikor megpróbált felülni, mozdulatai lassúak, merevek voltak, és kezét, lábát egyáltalán nem érezte. Megpróbálta kényszeríteni magát, hogy megmozduljon, de abban a pillanatban meghallotta a teherautó felől közeledő Hammed hadnagyot és kétségbeesetten visszaroskadt.
Hammed kezében egy elemlámpa volt. Bevilágított vele a sírba.
- Jól van - mondta hangosan. - Ez elég mély lesz.
Kikapcsolta az elemlámpát és az őrhöz fordult: - Szemtanúk nincsenek. Menj vissza a teherautóhoz és ott várj. Amikor meghallod a lövéseket, gyere vissza a többiekkel, hogy segítsetek betemetni a gödröt.
Az őr vállára vette fegyverét és eltűnt a fák között. Hammed várt, amíg a férfi jócskán hallótávolságon kívül került, akkor odament Tessayhoz és felsegítette. Aztán a liget szélére taszította, és Tessay érezte, hogy a férfi a ruháján matat. Megpróbált rácsapni, de a keze még mindig hátra volt kötözve.
- A shammáját akarom. - Lehúzta Tessay válláról a fehér gyapjúköpenyt, majd a sír széléhez ment vele. Beugrott a gödörbe, és Tessay hallotta, hogy küszködik valamivel odalenn.
Csak a hangja ért el hozzá, amint halkan beszél neki. - Látniuk kell itt valamit. Egy testet...
Visszamászott Tessay mellé, zihálva lihegett az erőfeszítéstől, majd mögé lépett. Csuklói közt Tessay egy hideg fém érintését érezte, aztán a férfi nekilátott, hogy elvágja a bőrszíjat. Tessay érezte, amint kötelékei lehullanak és felszisszent a fájdalomtól, ahogy elgémberedett kezébe visszatért a vér.
- Mit csinál? - suttogta megzavarodva. Belenézett a sírba, és látta halovány shammáját, mely úgy volt elrendezve, mintha egy test heverne ott. - Most meg fog...
- Kérem ne beszéljen - utasította őt a hadnagy halkan, miközben megfogta a vállát és visszavezette a fák közé.
- Feküdjön le ide! - Lenyomta Tessayt, és teljesen elnyúlva, arccal a földre fektette. Aztán nekilátott, hogy hullott leveleket és ágakat halmozzon rá.
- Maradjon itt! Ne próbáljon meg elfutni. Ne mozduljon és ne szóljon, amíg el nem mentünk.
Elemlámpáját a levélhalomra villantotta, hogy ellenőrizze, sikerült-e jól elrejtenie, majd otthagyta, visszasietett a sír mellé és menet közben kinyitotta a pisztolytáskáját. Két egymást követő pisztolylövés dörrent az éjszakában, oly hangosan és oly váratlanul, hogy Tessay a rémülettől összerezzent, és szíve hevesen zakatolt.
Aztán hallotta Hammed kiáltását: - Gyerünk emberek! Végezzünk már ezzel a dologgal!
A katonák visszacsődültek a ligetbe, és Tessay hallotta lapátjaik hangját, meg a sírba hulló rögök tompa puffanását.
- Nem látom, hogy mit csinálok, hadnagy - panaszkodott az egyik. - Hol az elemlámpája?
- Az embernek nincs szüksége fényre ahhoz, hogy betemessen egy gödröt - mordult rá Hammed. - Igyekezzünk. Jól letiporni azt a laza földet. Nem akarom, hogy bárki is rábukkanjon erre a helyre. 
Tessay csöndesen feküdt, és próbált erőt venni a remegésén, amely egész testét rázta. Végül a lapátolás lassanként megszűnt, és Tessay ismét Hammed hangját hallotta.
- Ez már megteszi. Ellenőrizni, nehogy ittmaradjon bármi is! Vissza a teherautóhoz!
Lépteik és hangjuk lassanként elhalt. Tessay a távolból hallotta, ahogy zakatolva beindul a motor. A reflektorok bevilágítottak a fák közé, ahogy a teheruató tolatott, majd megfordult és elindult abba az irányba, amerről jöttek.
Még jóval azután is, hogy a motor hangját már teljesen elnyelte a messzeség, Tessay a levelek alatt feküdt. Egyfolytában reszketett a hidegtől, és csöndesen sirdogált a kimerültségtől, a fájdalomtól és a megkönnyebbültségtől. Aztán lassan lelökte magáról az ágakat meg a leveleket, és elmászott a legközelebbi fa törzséhez. A fába kapaszkodva felállt, majd ott állt gyengén, imbolyogva a sötétben.
Csak ekkor öntötte el a bűntudat. - Elárultam Meket gondolta émelyegve. - Mindent elmondtam ellenségeinek. Figyelmeztetnem kell. Vissza kell jutnom hozzá, hogy figyelmeztessem.
Ellökte magát a fa törzsétől, és a sötétségen át az út felé kezdett botorkálni.

Az egyetlen módja, hogy meggyőződjenek róla, vajon helyesen fejtették-e meg Taita kódjait, az volt, ha a felsorolás szerint végigjátszanak minden lépést. Rendkívül óvatosan haladtak át az útvesztő alagútjain, megtették a lejegyzett lépéseket és Nicholas fehér krétával felírta a megfelelő jeleket a falra.
Tizennyolc lépés volt a sztélé tél elnevezésű lapján. Annak alapján, ahogy Royan először értelmezte a jeleket, ezek közül tizenkettőt meg tudtak tenni. Ezután azonban zsákutcába kerültek, egy üres fal állt előttük és a következő lépést már sehogy sem tudták megtenni.
- A fenébe! - rúgott bele Nicholas a falba, és amikor ennek nem volt semmi hatása, még egy darab krétát is hozzávágott. - Bárcsak a kezem közé kerülne ez a vén pokolfajzat! A kasztrálás lenne a legkisebb gondja.
- Elnézést. - Royan kisimította szemébe hullott haját. Azt hittem, jól értelmeztem. Nyilván a második oszlopban lévő számok lehetnek. Meg kell fordítanunk őket.
- Elölről kell kezdenünk - nyögött fel Nicholas.
- A legelejéről - helyeselt Royan.
- Honnan fogjuk tudni, ha végül sikerülne helyesen megoldanunk? - kérdezte Nicholas.
- Ha az utalásokat követve egy győztes kombinációhoz érünk, a sakk-matt bao megfelelőjéhez, pontosan a tizennyolcadik lépésben. Ezt követően nem lesz logikus lépés, így feltételezhetjük, hogy helyesen fejtettük meg.
- És mit találunk majd, ha valaha is eljutunk ebbe a helyzetbe?
- Majd megmondom, ha odaértünk. - Royan édesen elmosolyodott. - Fel a fejjel Nicky! Ez még nem olyan nagy baj, éppcsak egy kicsit fáj.
Royan felcserélte Taita jelzéseinek második és harmadik számát, az elsőt vette a mélyedés számának a másikat meg a sor számának. Ezúttal mindössze öt lépést tudtak megtenni, majd elakadtak és nem tudtak továbbmenni.
- Talán helytelen az a feltevésünk, hogy a harmadik jel a szintváltozást jelenti? - monta Nicholas. - Kezdjük elölről, és legyen ez a második érték.
- Nicky, tudod, hogy hány lehetséges kombináció adott, ha az embernek van három változója? - Most már Royan is kezdett meginogni. – Taita a játék mélyreható ismeretét feltételezi. Nekünk épp csak halvány elképzeléseink vannak, hogyan is játszhatták. Olyan ez, mintha egy nagymester próbálná elmagyarázni egy kezdőnek a király indiai védelmének finomságait.
- Oroszul! - színezte tovább a hasonlatot Nicholas. - Ezen a szinten nem jutunk semmire, ha kapkodunk. Kell lennie valami más megközelítési módnak is. Menjünk végig ismét azokon az epigrammákon, melyeket Taita a jelek közé szúrt be.
- Rendben. Én olvasom, te pedig hallgatod. - Royan a jegyezetei fölé görnyedt. - A gond az, hogy egy árnyalatnyi különbség a fordításban megváltoztathatja az egész jelentést. Taita imádta a szójátékokat, és a szójáték egyetlen szó hatásán múlik. Ha csak egy szó értelmét kicsavarjuk, vagy elferdítjük, a szójáték értelme máris elveszett.
- Azért csak próbáljuk meg - biztatta Nicholas. - Ne feledd, hogy azelőtt Taita se játszott háromdimenziós táblán. Ha hagyott nekünk valami nyomot, akkor annak a sztélé legelején kell lennie. Koncentrálj az első néhány jelsorra és a köztük lévő epigrammákra.
- Jó, akkor próbáljuk meg így - egyezett bele Royan. Az első jelsor a méh, melyet az ötös és a hetes szám, meg a sistrum követ.
Nicholas elvigyorodott. - Rendben, ezt már annyit hallottam, hogy sosem fogom elfelejteni. Mi jön utána?
- Az első idézet. - Royan végigfuttatta ujját a hieroglifákon. - Ami megnevezhető, az ismerhető. Aminek nincs neve, az csak érezhető. Vitorlázom, miközben a dagály mögöttem és a szél az arcomba fúj. Ó szerelmem, édes ízedet érzem ajkaimon.
- Ez minden? - kérdezte Nicholas.
- Igen, ezután már a következő jelsor jön. A skorpió, a kettes és a hármas szám, majd ismét a sistrum.
- Csak lassan! Lassan! Egyszerre csak egyet. Mit hámozhatunk ki abból, hogy „vitorlázom" és „szerelmem"?
Így aztán addig küszködtek, próbálták megfejteni a sztélé szövegét, míg a szemük már égett és nem tudták, hogy nappal van-e, vagy éjszaka. Végül Árkász hangja hívta vissza őket a valóságba. A lépcsőházban visszhangzott. Nicholas felállt az asztal mellől, kinyújtózkodott és ránézett az órájára.
- Nyolc óra, de azt nem tudom biztosan, hogy reggel, vagy este.
Aztán megriadt, ahogy Árkász jött felfelé a lépcsőn, és látta, hogy kopasz feje nedvesen csillog, az inge pedig teljesen átázott.
- Mi történt veled? - kérdezte Nicholas. - Beleestél a víznyelőbe?
Árkász tenyerével megtörülte az arcát. - Hát senki sem mondta nektek? Odakinn rohadtul esik az eső. Mindketten rémült iszonyattal meredtek rá.
- Ilyen hamar? - suttogta Royan. - Úgy volt, hogy csak néhány hét múlva kezdődik.
Árkász vállat vont. - Úgy látszik elfelejtettek szólni az időjárás-felelősnek.
- Már beállt? - kérdezte Nicholas. - Hogy néz ki a folyó? Elkezdett már emelkedni a vízszint?
- Ezért jöttem, hogy elmondjam nektek. Felmegyek a gáthoz a Bivalyokkal. Rajta akarom tartani a szemem. Amint úgy látom, hogy nem biztonságos, leküldök értetek egy futárt. Ha ezt teszem, akkor nincs vita. Ki innen, de gyorsan. Ez azt jelenti, hogy arra számítok, a gát bármelyik pillanatban átszakadhat.
- Hansithot ne vidd magaddal - mondta neki Nicholas. Szükségem van rá idelenn.
Miután Árkász elment és a munkások zömét magával vitte az alagútból, Royan és Nicholas komolyan egymásra nézett.
- Gyorsan fogy az időnk, és Taita még mindig itt tart minket az útvesztőben - mondta Nicholas. - Egy dologra figyelmeztetnem kell téged. Amikor a folyó emelkedni kezd...
Royan nem hagyta, hogy befejezze. - A folyó! - kiáltott fel. – Nem a tenger! Tévesen fordítottam. Úgy olvastam, hogy „dagály". Arra gondoltam, hogy Taita a tengerre utal, de azt kellett volna mondanom, hogy „áramlat". Az egyiptomiak nem tettek különbséget a két szó között.
Mindketten visszarohantak az asztalhoz és Royan jegyzetfüzeteihez. - Az áramlat mögöttem és a szél arcomba fúj változtatta meg az idézetet Nicholas.
- A Níluson - lelkesedett Royan -, az uralkodó szél északi, és az áramlat dél felől jön. Taita arccal északnak állt. Az északi vár.
- Mi pedig úgy gondoltuk, hogy észak szimbóluma a bábuin - emlékeztette őt Nicholas.
- Nem! Tévedtem. - Royan arca lángolt a lelkesedés tüzétől. - Ó, szerelmem, édes ízedet érzem ajkaimon. Méz! A méh! Felcseréltem észak és dél szimbólumát.
- Mi van kelettel és nyugattal? Ott mit találunk? - Nicholas is megújult lendülettel tért vissza a szöveghez. - Bűneim vörösek, akár a kalcedon. Megkötnek, akárha bronzláncok szorítanának. Tűzzel égetik szívemet, és én az Esthajnalcsillag felé fordítom szemem.
- Nem értem...
- Az égetik" téves fordítás - hebegte izgatottan Nicholas. Helyesen úgy hangzik, hogy „marják". A skorpió az Esthajnalcsillag felé néz. Az Esthajnalcsillag mindig nyugaton van. A skorpió a nyugati vár és nem a keleti.
- Megfordítottuk a táblát - pattant fel izgatottan Royan. Akkor most játsszuk így!
- Még mindig nem határoztuk meg a szinteket - adott hangot ellenvetésének Nicholas. - A sistrum a magasabb szint, vagy a három kard?
- Most, ez után az áttörés után már csak ez a két változó maradt. Vagy igazunk van, vagy nem. Először megcsináljuk úgy, hogy a sistrum a felsőbb szint, és ha nem megy, akkor megcsináljuk fordítva.
Most már sokkal könnyebben ment. Az útvesztő bonyolultsága már nem volt olyan félelmetes. Minden sarkon, az alagutak minden leágazásánál és T elágazásánál ott voltak Nicholas krétajelei. Gyorsan haladtak a bonyolult kanyarokon és tekervényeken át, izgalmuk egyre magasabbra hágott, amint minden egyes lépéskombináció megtétele után azt látták, hogy az út még mindig nyitva áll előttük.
- A tizennyolcadik. - Royan hangja remegett. - Szoríts mindkét kezeddel. Ha ez nyitott sorba visz minket, akkor ezzel az ellenfél déli várát fenyegetjük, és akkor ez már sakk. Royan vett egy nagy levegőt, majd hangosan olvasta. - A madár. Hármas és ötös szám. Az alsóbb szint jelével, a három karddal.
Lelépték, áthaladtak az útvesztő ereszkedő szintjének öt kereszteződésén, helyzetüket minden elágazásnál a fal kőtömbjeire írt krétajelek alapján állapították meg.
- Ez az! - mondta Nicholas, majd megálltak és körülnéztek.
- Nincs semmi kirívó ezen a helyen. - Royan hangjából keserű csalódottság áradt. - Legalább ötvenszer elmentünk már itt. Éppolyan, mint bármely más forduló.
- És ez pontosan az, amit Taita akart. A pokolba is! Nyilván nem állt szándékában kitenni ide a jelzőpóznát azzal, hogy „X jelzi a helyet", igaz?
- Akkor most mit csináljunk? - nézett Royan Nicholasra, és ez egyszer teljesen tanácstalannak tűnt.
- Olvasd fel a sztélé utolsó epigrammáját.
Royan kezében volt a jegyzetfüzet. - A mi Egyiptomunk fekete és szentföldje bő termést ad. Ráhúzok szamaram horpaszára és az eke fatüskéje feltöri a szűzföldet. Elültetem a magot és leszüretelem a szőlőt és learatom a kalászt. Ha eljön az ideje, bort iszom és kenyeret eszem. Követem az évszakok ritmusát és gondozom a földet.
Royan felnézett Nicholasra. - Az évszakok ritmusa? Itt a sztélé négy odalára utalna? A föld? - kérdezte és a lába alatt lévő kőlapokra nézett. - A munka jutalmának ígérete a földből jön? Talán a lábunk alatt? - kérdezte.
Nicholas dobbantott lábával a kőlapokon, de a hang tompa volt és tömör. - Csak egy módja van annak, hogy megtudjuk. - Felemelte hangját, mely furcsán visszhangzóit végig a labirintuson. - Hansith! Gyere le ide!
Árkász sárga traktorának magas ülésén ült az esőben, és szívélyes lelkesedéssel átkozta a Bivalyok csapatát, abban a biztos tudatban, hogy egyetlen szót sem értenek goromba sértéseiből. Az eső szakaszos rohamokban érkezett a magas hegyek felől. Ez még nem az igazi esős évszak sűrű, mindent elmosó csapadéka volt. Mindazonáltal a folyó kitartóan emelkedett, és a színe piszkos kékesszürkévé vált attól az iszaptól és hordaléktól, amit fentről hozott magával.
Tudta, hogy a komoly áradás még nem kezdődött meg. A mennydörgés, mely akár egy vadászó oroszlánfalka, végigmorajlott a hegycsúcsok fölött, még csak előjátéka volt a hatalmas égi zuhatagnak, mely hamarosan bekövetkezik. Bár a folyó már Árkász gátjának tetejét nyaldosta és üvöltve száguldott azon az átjárón, melyet az oldalsó völgy felé vágott, azért még sikerült kordában tartani.
Bivalyai újabb kosarakat raktak meg töltelékanyaggal, felhasználták az utolsó acélhálókat is, melyek még a kőfejtőben voltak. Amint egy elkészült és lezárták, Árkász a traktor markolójával felemelte és lehajtott a Dandera partjáról. Megerősitette a gátfal gyenge pontjait és nekilátott, hogy egy újabb sort emeljen. Árkász teljes egészében tisztában volt azzal a mindent elsöprő erővel, amit a folyó jelent, ha egyszer elkezd átzúdulni a gátfal tetején. Ha ez megtörténik, akkor már nincs semmi, ami ellenállhatna neki. Úgy sodor el egy sziklákkal megtöltött rőzsehengert, mintha csak egy baobabág lenne. Csupán egyetlen rés a falon, és az egész ledől, leomlik. Nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, hogy a folyó milyen sebesen tudja befejezni végzetes munkáját.
Tudta, hogy nem szabad megvárnia, míg az első repedés megjelenik a gátfalon, annál hamarabb kell figyelmeztetnie Nicholast és Royant odalenn a szakadékban. Ha a fal megindul, akkor már túl késő lenne, mivel a folyó könnyedén megelőzhet bármely futárt, akit értük küld. Rendkívül pontos ítéletre van szükség, jól kell időzítenie, és szemét összehúzta, mivel ismét megeredt az eső és ferdén vágott az arcába. Ösztöne azt súgta, hogy most kéne kihívni őket a szakadékból a víz már kevesebb mint harminc centire volt a gátfal tetejétől.
Mindazonáltal tudta, hogy Nicholas tajtékozna, ha idő előtt kéne kiürítenie a munkaterületet, és ezzel minden erőfeszítése semmivé válna. Árkász tisztában volt azzal a rettentő nagy veszéllyel, amit Nicholas vállalt, és az irdatlan nagy, nyomorba döntő költségekkel is, ami ahhoz kellett, hogy idáig eljusson. Mielőtt elhagyták volna Angliát, Nicholas célzott rá, hogy milyen szorult anyagi helyzetbe került. Árkász ugyan nem egészen értette ezt a bonyolult helyzetet, sem a felelősséget, amit az jelent, ha az ember bejegyzett „név" a Lloyd'snál, de a brit sajtó sokat írt a dologról, így biztos volt abban, ha ez a vállalkozás kudarcba fullad, akkor Nicholas legközelebb már a csődbíróság előtt találja magát - és Nicholas a barátja volt.
A zápor elvonult, és a vakító, forró napsugár áttört az alacsonyan ülő felhőtarajok mögül. Úgy tűnt, a folyóban áradó vízmennyiség nem csökkent, de legalább a gátfalnál nem emelkedett tovább a vízszint.
- Adok neki még egy órát - dünnyögte, miközben sebességbe kapcsolta a traktort és leereszkedett a parton, hogy elhelyezzen még egy hengert.
Nicholas vállvetve dolgozott együtt Hansith csapatával, ahogy nekiláttak, hogy felszedjék az útvesztő legalsó szintjének burkolóköveit. A kőlapok közti illesztés annyira szoros volt, hogy még bontóvassal is csak nehezen tudták szétfeszíteni. Hogy időt takarítsanak meg, Nicholas azt a nehéz döntést hozta, hogy a kutatás pusztító, romboló módszerét kell alkalmazniuk. A csapat négy legerősebb emberét házilag gyártott bontókalapáccsal, fanyelekre erősített vasércdarabokkal állította be a kövek feltörésére, hogy aztán könnyebben kiemelhessék őket. Lelkiismeret-furdalása volt a kár miatt, amit az ásatási területen okozott, de így sokkal gyorsabban haladt a munka.
Az emberek jókedve és lelkesedése kezdett erősen lohadni. Túl hosszú ideje dolgoztak már az útvesztő nyomasztó zártságában, és mindegyikük tisztában volt vele, hogy feljebb, a szurdokban már emelkedik a folyó szintje, és azt is tudták, milyen halálos veszedelmet jelent az a hatalmas víztömeg. Az arcuk komor volt, és nemigen nevettek, nem is ugratták már egymást. De ami sokkal inkább nyugtalanította Nicholast, az a tény volt, hogy ennek a műszaknak a kezdetén Hansith bejelentette az első szökéseket. Tizenhat embere nem jelent meg, hogy felvegye a munkát. Éjjel csöndesen összetekerték takaróikat, összeszedtek minden értéket, vagy szerszámot, amit a tábor körül találtak, és a sötétség leple alatt elosontak.
Nicholas tudta, hogy semmi értelme bárkit is utánuk küldeni, túl nagy az előnyük, már nyilván félúton lehetnek a meredély csúcsa felé. Ez Afrika, és Nicholas tudta: most, hogy a rothadás elkezdődött, gyorsan tovább fog terjedni.
Nicholas egyfolytában tréfált, szórakoztatta őket, nem hagyta, hogy valódi érzéseiből bármit is megsejtsenek. Vállvetve dolgozott, verítékezett mellettük a feltáráson, hogy megpróbálja összetartani őket. De tudta, ha ezek alatt a kőlapok alatt nem találnak valamit, ami érdeklődésüket, várakozásukat ébren tartja, akkor meglehet, másnap arra ébred, hogy még a szerzeteseknek és a hűséges Hansithnak is hűlt helyét találja.
A kőlapokat az útvesztő sarkánál kezdte kiemelni és onnan kezdve az alagút mindkét folyosóján dolgoztak. Kezdett elcsüggedni, ahogyan egymás után törték fel kalapáccsal a burkolóköveket és alattuk csupán a kemény sziklaréteget találták, semmi jelét bármiféle illesztésnek vagy nyílásnak.
- Nem tűnik valami reményteljesnek - dünnyögte Royannak, amikor rövid szünetet tartott, hogy igyon a vizesflaskából.
Royan sem tűnt boldognak, amint az egyik flaskából vizet öntött Nicholas kezére, hogy lemoshassa arcáról a verítéket és a rátapadt piszkot.
- Lehet, hogy tévedtem a szintekre vonatkozó szimbólumoknál - mondta. - Ez a trükk jellemző Taitára, olyan kombinációkat dolgoz ki, melyek mindkét irányba logikus megoldást adnak. - Egy pillanatig habozott, mielőtt Nicholas tanácsát kérte volna. - Gondolod, hogy el kéne kezdenem dolgozni a kombináció másik megoldásának...
Kérdését Hansith ordítása szakította félbe: - A Boldogságos Szűz nevére, effendi, jöjjön gyorsan!
Mindketten megpördültek. Royan a nagy sietségben leejtette a flaskót, mely a lába mellett összetört. Mintha észre se vette volna, hogy csurom víz lett a lába, csak futott oda, ahol Hansith állt, ütésre kész kalapácsával.
- Mi az... - de nyomban elhallgatott, amint mindketten meglátták, hogy a kőlapok alól Hansith egy újabb, megmunkált kövekből álló réteget tárt fel.
Ezek szépen le voltak fektetve az alagút egyik falától a másikig, besüllyesztették őket a környező sziklákba, és olyan egyenes kötéssel illeszkedtek egymáshoz, akár a kés éle. Oldaluk sima volt és dísztelen, nem volt rajtuk semmiféle vesét, vagy jelzés.
- Mi ez, Nicky? - kérdezte Royan.
- Vagy egy újabb réteg burkolat, vagy egy, a padlóban lévő nyílás borítása - mondta izgatottan. - Addig nem tudjuk meg, amíg ki nem emelünk közülük egyet.
A kőtömbök túl vastagok és nehezek voltak ahhoz, hogy primitív kalapácsaikkal feltörjék, bár Hansith megtett minden tőle telhetőt. Végül kénytelenek voltak az elsőt körülásni és úgy kiemelni. Öt ember kellett hozzá, hogy az egyik végénél fogva kiemelhessék alapjából.
- Egy nyílás van alatta. - Royan térdre ereszkedett, hogy belessen a kő helyén maradt űrbe. - Valamiféle nyitott akna!
Miután az első kőtömböt sikerült kimozdítani, a többihez, mely elzárta a négyszögletes nyílást, már könnyebben hozzáfértek. Amikor már az összesét kivették, Nicholas bevilágított a lámpával a sötét aknába. Az alagút egyik falától a másikig ért és olyan magas volt, hogy még Nicholas is kiegyenesedhetett azon a negyvenöt fokos lépcsőn, mely lefelé vezetett.
- Egy újabb lépcsősor - lelkendezett Nicholas. - Most már biztos, hogy ez lesz az, ennek kell lennie. Mostanra már Taita is belefáradhatott ebbe a sok hamis nyomba.
A munkások mögöttük tolongtak. Komor hangulatuk ennek az új felfedezésnek, és annak biztos tudatnak a hatására, hogy ezzel újabb jutalom ezüstdollárosokat kerestek, teljesen elpárolgott.
- Lemegyünk? - kérdezte Royan. - Tudom, hogy óvatosnak kellene lennünk és ellenőrizni kéne, nem vár-e újabb csapda ránk, de nagyon szorít az idő, Nicky.
- Igazad van, mint mindig. Eljött az ideje annak, amikor már nem fontolgathatunk, egyszerűen mennünk kell.
- Az óvatosságot szögre akasztjuk - mondta Royan nevetve és megfogta Nicholas kezét. - Menjünk le együtt.
Egymás mellett lépegettek lefelé, mindig csak egy lépcsőfokot, miközben a lámpát magasra tartották, és az árnyak visszahúzódtak előlük.
- Odalenn egy terem van - kiáltott fel Royan.
- Raktárhelyiségnek tűnik - mi az a sok tárgy felhalmozva a fal mellett? Több száz lehet belőlük. Koporsók, szarkofágok? - A sötét árnyak szinte emberinek tűntek, egymás mellett, szép sorban álltak a négyszögletes terem falai mentén.
- Nem, azok ott az egyik oldalon, azt hiszem, gabonáskosarak - mondta Royan, ahogy felismerte őket. - Azok meg ott, a másik oldalon borosamforák. Valószínűleg valamiféle ajándék a halottnak.
- Ha ez egyike a sír raktárainak - mondta Nicholas izgalomtól feszült hangon -, akkor most már nagyon közel vagyunk a sírhoz.
- Igen! - kiáltott fel Royan, - Nézd - ott egy másik ajtónyílás, ennek a raktárnak a túloldalán. Világíts oda a lámpával!
A fénysugár kiemelte azt a négyszögletes nyílást, mely épp szemben volt velük, ennek a lenti teremnek a túloldalán. Hívogató volt, vonzotta őket, szinte csábította. Csaknem futva mentek le az utolsó néhány lépcsőfokon a nádkosarakkal és agyagkancsókkal teli helyiségbe. Ám ahogy elérték a raktár padlójának szintjét, mintha egy láthatatlan akadályba ütköztek volna, mely megtorpantotta őket és mindketten hátratántorodtak.
- Úristen! - kapott Nicholas a torkához, és a hangja olyan volt, mintha fojtogatták volna. - Vissza! Vissza kell mennünk.
Royan lassan térdre rogyott, miközben ő is küszködve kapkodott levegő után.
- Nicky! - próbált sikoltani, de a levegő megakadt tüdejében. Úgy érezte, mintha egy acélhurok venné körbe a mellkasát, és ahogy egyre összébb szorul, úgy préseli ki belőle a levegőt.
- Nicky! Segíts! - Royan fuldoklott, akár egy partra vetett hal. Minden erő kiment végtagjaiból, látása gyengült, elhomályosult. Nem volt ereje felállni.
Nicholas fölé hajolt és megpróbálta felemelni, de már ő is csaknem ugyanolyan gyönge volt. Érezte, hogy lábai rogyadoznak, és már saját súlyát se bírja tartani.
- Négy perc - gondolta kétségbeesetten fuldokolva. Mindössze négy percünk van. Négy perc az agyhalál és az örök feledés. Levegőhöz kell jutnunk.
Hátulról Royan hónalja alá csúsztatta a karját, és a mellénél összefűzte a kezét. Ismét megpróbálta felemelni, de az ereje teljesen cserbenhagyta. Hátrálni kezdett a lépcső felé, melyen lefelé oly könnyedén futottak, de most minden lépés rendkívüli erőfeszítést igényelt. Royan már elvesztette az eszméletét. Tehetetlenül csüngött karjai között. Lába ernyedten követte a kőpadlón, ahogy Nicholas vonszolta hátrafelé. Nicholas sarka nekiütődött a legalsó lépcsőfoknak és majdnem hanyatt esett. Irtóztató erőfeszítéssel sikerült visszanyernie egyensúlyát, és elkezdte felfelé vonszolni Royant, akinek lába élettelenül csúszott, zötyögött a lépcsőfokokon. Nicholas Hansithért akart kiáltani, hogy segítsen, de nem volt már annyi levegő a tüdejében, hogy akár egy hangot is ki tudott volna préselni magából.
- Ha most elejted, akkor meghalt - mondta magának, és újabb öt lépcsővel feljebb küszködte magát, miközben tüdeje kétségbeesetten zihált, hogy hozzájusson az értékes levegőhöz, de mindhiába. Ereje lassanként teljesen elszivárgott, látása elhomályosult, eltorzult.
- Hadd lélegezzek! - könyörgött. - Kérlek, Istenem, hadd vegyek levegőt!
Csodálatos módon, mintegy egyenes válaszként imájára, érezte, hogy életet jelentő oxigén jut be ziháló torkán át testébe, és tüdeje megtelik. Nyomban érezte, hogy ereje visszatér, szorosabbra vette a fogást Royan mellkasa körül, majd felemelte. Karjai közt Royan testével feltántorgott a még hátralévő lépcsőkön, majd az akna szájánál elterült az alagút kőlapjain, Hansith lába mellett.
- Mi a baj, effendi? Mi történt magával és a hölggyel? Nicholasnak nem volt annyi levegője, hogy válaszolhasson neki. Royant lefektette a szájon át történő lélegeztetés helyzetébe, majd ütögetni kezdte az arcát.
- Gyerünk! - könyörgött neki. - Szólalj meg! Beszélj hozzám!
Nem jött válasz, így aztán Royan fölé térdelt és nyitott száján át fújta bele a levegőt, mígnem szeme sarkából látta, hogy Royan mellkasa lassanként megemelkedik.
Ezután visszahúzódott, amíg háromig számolt. – Kérlek drágám, kérlek, lélegezz! - Semmi szín nem volt Royan sárgás, halottnak tűnő arcában.
Ismét fölé hajolt, száját a szájára szorította és addig töltötte Royan tüdejét saját levegőjével, míg végül érezte, hogy megmozdul alatta.
- Ez az, drágám - mondta neki. - Lélegezz! Lélegezz a kedvemért!
A következő lélegzetvételnél Royan eltolta magától és támolyogva, bizonytalanul felült, majd a nyugtalanul fölé hajoló arcokra meredt. A fekete arcok közt észrevette Nicholas sápadt arcát.
- Nicky! Mi történt?
- Nem tudom biztosan - de bármi volt is, majdnem mindketten ottmaradtunk. Hogy érzed magad?
- Olyan volt, mintha valami láthatatlan kéz torkon ragadott és fojtogatott volna. Képtelen voltam levegőt venni, aztán minden elsötétült.
- Nyilván valamiféle gázzal van tele a folyosó alsó szintje. Még két percig sem voltál eszméletlen - nyugtatta meg Royant. - Négy perc oxigénhiány kell ahhoz, hogy beálljon az agyhalál.
- Rettenetesen fáj a fejem. - Royan a halántékához nyomta ujjait. - Hallottam a hangodat, ahogy hívtál. Azt mondtad, hogy „drágám". - Royan lesütötte a szemét.
- Csak egy kis nyelvbotlás volt. - Nicholas felsegítette, és Royan megingott, egy pillanatra nekidőlt, így puha, meleg melle nekinyomódott Nicholas mellkasának.
- Megint csak köszönetet mondhatok, Nicky. Most már oly sokkal vagyok adósod, hogy ezt sosem leszek képes visszafizetni.
- Biztosra veszem, hogy kiötlünk majd valamit. Royan hirtelen tudatára ébredt, hogy az emberek figyelik, ezért elhúzódott Nicholastól. - Miféle gáz lehet? És hogy került oda? Gondolod Nicky, hogy ez is Taita egy újabb trükkje volt?
- Nagy valószínűséggel valamiféle bomlás gázai - mondta Nicholas. - Mivel a folyosó alsóbb szintjein ragadt, nyilván olyan, amely nehezebb a levegőnél. Gondolom, valószínűleg szén-dioxid, bár lehet valami olyasmi is, mint mondjuk a metán. Azt hiszem, a metán is nehezebb a levegőnél, igaz?
- Ezt Taita szándékosan csinálta? - Már kezdett a szín visszatérni Royan arcába és rohamosan javult az állapota.
- Nem tudom, de azok a korsók és kosarak gyanúsak. Erre a kérdésre csak akkor tudok válaszolni, ha sikerült megvizsgálnom a tartalmukat. - Gyöngéden megérintette Royan arcát. - Hogy vagy? Hogy van a fejed?
- Jobban. Most mit csinálunk?
- Kitisztítjuk a gázt a kamrából - mondta Nicholas -, méghozzá a lehető leghamarabb.
Kivett egy gyertyát a biztonsági segélycsomagból, hogy ellenőrizze a gáz szintjét az aknában. Jobb kezében az alacsonyan tartott gyertyával, lépésről lépésre haladt lefelé a lépcsőn. A gyertyaláng fényesen lobogott, táncolt a levegő mozgására, ahogy Nicholas ment lefelé. Aztán hirtelen, alulról a hatodik lépcsőn a láng sárga lett, majd elaludt.
A falon krétával megjelölte a szintet, majd felkiáltott Royannak, aki az akna tetejénél állt: - Nos, az legalább biztos, hogy nem metán. Még itt vagyok. Nyilván szén-dioxid lesz.
- Ez rendkívül meggyőző teszt - nevetett Royan. - Ha felrobban, akkor metán.
- Hansith, hozd le a ventilátort - kiáltott fel Nicholas a nagydarab szerzetesnek.
Nicholas, lélegzetét visszatartva, mintha csak egy légzőcsővel úszna a víz alatt, levitte a ventilátort a legalsó lépcsőig, majd letette a terem padlójára. A sebességet a legnagyobbra állította, majd nyomban visszafordult és fölment az aknában addig, míg a krétajel fölé nem került és ott vett egy nagy levegőt.
- Mennyi ideig tarthat, míg a gáz kitisztul onnan? - kérdezte Royan nyugtalanul, miközben az órájára nézett.
- Tizenöt percenként ellenőrzöm majd a gyertyával. Egy órába telt, mire a gáz annyira szétoszlott, hogy lemehetett a kamrába, és ott is levegőt vehetett. - Ezután Nicholas szólt Hansith-nak, hogy hozzon le egy köteg tűzifát és rakjon tüzet a kőpadló közepén, hogy a levegő felmelegedjen és gyorsabban cirkuláljon.
Amíg Hansith ezzel foglalatoskodott, Nicholas és Royan megvizsgálta az egyik kosarat, mely a fal mellett állt.
- Alattomos vén gazember! - dünnyögte Nicholas félig dühödten, félig csodálattal. - Úgy tűnik, hogy ez trágya, fű és hullott levél keveréke, ugyanaz, mint a komposzt.
Átmentek a másik oldalra, leborították az egyik agyagkorsót és szemügyre vették a port, ami kiszóródott belőle. Nicholas belemarkolt, ujjai közt szétdörgölte, majd óvatosan megszagolta.
- Porrá tört mészkő! - dünnyögte. - Bár már rég kiszáradt és nincs semmi szaga, Taita valószínűleg valamiféle savval itatta át. Talán ecettel csinálta, de még a vizelet is megteszi. Ez lebontotta a mészkövet, és közben szén-dioxid keletkezett.
- Tehát akkor ez is egy szándékos csapda volt - kiáltott fel Royan.
- Bár sok ezer évvel ezelőtt élt, úgy tűnik, Taita tökéletesen tisztában volt a bomlás folyamatával. Tudta, hogy ezekből a keverékekből milyen gázok keletkeznek. Sokirányú tehetségének, amivel egyfolytában dicsekszik, nyilvánvalóan része volt a kémia is, ügyes vegyész volt.
- Mi több, azzal is tisztában volt, hogy huzat vagy bármiféle légmozgás híján ezek a nehéz, inert gázok korlátlan ideig megmaradnak itt a terem alján - helyeselt Royan. - Véleményem szerint ezt az aknát egy U csapdaként tervezte. Fogadok, hogy a folyosó ismét emelkedni fog... - ujjával a túlsó falon lévő, titokzatos ajtónyílás felé mutatott -, ami azt illeti, már innen is látom a lépcsőket.
- Hamarosan kiderül, igazad van-e - mondta Nicholas -, mivel most pontosan oda megyünk - fel azokon a lépcsőkön.
Árkász kőhalmokat helyezett el a víz szélén, hogy folyamatosan ellenőrizhesse a folyó szintjét. Úgy figyelte őket, akár egy tőzsdeügynök az árfolyamjelző szalagját. Már hat óra telt el az utolsó zivatar óta. A völgy fölötti felhőket szétoszlatta a forró, vakító napsütés, de az északi horizonton továbbra is sűrűn tornyosultak. A hatalmas, szürkésbarna viharfelhők baljósán, fenyegetőn emelkedtek a magasba, mintegy saját, óriási hegyláncot alkotva, melyek mellett eltörpültek az alattuk elterülő hegyek. Odafönn, a fennsíkon bármelyik pillanatban ömleni kezdhet az eső. Árkász azon töprengett, hogy ha ez megtörténik, vajon mennyi ideig tarthat, míg az áradat eléri őket itt, az Abbai-szurdokban.
Mereven lekászálódott a traktorról és lement a partra, hogy szemügyre vegye a kőjelzéseket. Az elmúlt óra során a vízszint csaknem harminc centit apadt. Erőt kellett vennie magán, nehogy túlságosan elöntse az optimizmus - végül is a folyónak mindössze tizenöt perc kellett ahhoz, hogy ugyanennyit emelkedjen. A végkifejlet elkerülhetetlen. Az esőzés el fog kezdődni. A folyó megárad. A gát átszakad. Lefelé, a gátfal felé nézett és lemondóan megcsóválta a fejét.
Ő mindent megtett, ami csak lehetséges, hogy ezt a pillanatot késleltesse. Több mint egy méterrel megemelte a gátfalat és még egy sorral megtámasztotta, hogy erősebb legyen. Ennél többet már nem tud tenni, most már csak annyi maradt, hogy vár.
Ahogy felmászott a partra, gépének sárga acéljához támaszkodott fáradtan és a Bivalyok csapata felé nézett, akik úgy hevertek a folyóparton, akár egy csatatér áldozatai. Két teljes napon át dolgoztak, hogy feltartóztassák a vizet, és mostanra teljesen kimerültek. Tudta, hogy nem kérheti őket újabb erőfeszítésre; a folyó következő támadása már legyűri, elárasztja őket.
Látta, hogy néhány ember megmozdul és felül, arcukat felfelé, a folyó felső folyása felé fordítják. Valami felkeltette az érdeklődésüket. Felmászott a traktorra és beárnyékolta a szemét. A meredély felől Mek Nimmur félreismerhetetlen, zömök és erőteljes alakja jött lefelé, terepszín gyakorlóruhájában. Két századparancsnoka kísérte.
Mek már távolról üdvözölte. - Hogy tart a gátad? - kiáltotta oda arabul, amit Árkász nem értett. - Hamarosan esni kezd a hegyekben. Túl soká már nem fogod tudni tartani. - Közben azonban az ég meg a folyó felé mutatott, amit Árkász is nyomban megértett.
Árkász leugrott a gépről, hogy üdvözölje, meleg szívélyesseggel fogtak kezet. Felismerték egymásban az erőt és a szakmai tudást, amit mindketten csodáltak.
Mek megragadta századparancsnokának karját, aki beszélt angolul, és a férfi ismét belecsöppent immár megszokottá vált tolmácsszerepébe.
- Nem csupán az időjárás az, ami nyugtalanít - közölte vele bizalmasan, halk hangon Mek, és a tolmács közvetítette az információt Árkásznak. - Jelentést kaptam, hogy kormánycsapatok vonulnak fel és helyezkednek támadó pozícióba ellenünk. A felderítés szerint egy teljes zászlóalj jön lefelé Debra Maryamból, és egy másik a Szent Frumentius kolostor alól jön felfelé az Abbai folyó mentén.
- Bekerítő hadmozdulat, mi? - mondta Árkász.
Mek a fordítást hallgatta, majd komoran rábólintott. – Jókora számbeli fölényben vannak, és nem tudom, meddig leszek képes feltartóztatni őket, amikor támadásba lendülnek. Az én embereim gerillák. Mi nem vagyunk berendezkedve szabályos ütközetekre. Mi amolyan bolhaháborút vívunk. Lecsapunk, csípünk és eltűnünk. Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek, készülj fel, hogy szükség esetén azonnal vissza tudj vonulni.
- Miattam nem kell izgulnod - dörmögte Árkász. - Remek sprinter vagyok. A százméteres a specialitásom. Inkább Nicholas és Royan okozhat fejtörést, ott vannak lenn abban az átkozott nyúlkotorékukban.
- Épp hozzájuk tartok, de közben meg akartam szervezni a visszavonulást. Ha harc közben elvágnának minket egymástól, Nicholas a csónakokat a kolostorban helyezte el. Ott gyülekezünk.
- Rendben, Mek... - Árkász elhallgatott, mindhárman az ösvény felé néztek, ahol a parton lévő emberek közt ismét izgalom támadt. - Mi történt?
- Az egyik őrjáratom jön vissza - Mek összehúzta a szemét. - Nyilván valami új fejlemény van. - Aztán elhallgatott, amikor rádöbbent, hogy Árkász nem érti, majd arca megváltozott, amikor felismerte azt az apró, karcsú alakot, akit őrjáratának emberei egy durván összeeszkábált hordágyon hoztak.
Tessay látta, amint felé fut, és erőtlenül felült a hordágyon. Az emberek letették a földre, Mek pedig letérdelt a hordágy mellé és mindkét karjával átölelte. Egy hosszú percen át némán ölelték egymást. Aztán Mek gyöngéden két kezébe fogta Tessay arcát és feldagadt, meggyötört, sebekkel teli vonásait vizsgálgatta. Néhány égési seb elfertőződött, és a szemét csak résnyire tudta kinyitni duzzadt szemhéja miatt.
- Ki tette ezt veled? - kérdezte Mek halkan.
Tessay érthetetlenül motyogott fekete hegekkel teli szájával. - Elérték, hogy...
- Ne! Ne beszélj - gondolta meg magát Mek, mivel Tessay alsó ajkán a seb felrepedt, és friss vér buggyant ki belőle, mely rubinként ragyogott a bőrén.
- El kell mondanom neked - makacskodott Tessay szaggatottan suttogva. - Elérték, hogy elmondjak nekik mindent. Hogy hány embered van. Hogy te meg Nicholas mit csináltok itt. Mindent. Ne haragudj Mek. Elárultalak.
- Ki volt az? Ki tette ezt veled?
- Nogo és az amerikai, Helm - mondta Tessay, és bár Mek oly gyöngéden ölelte, akár egy apa újszülött gyemekét, a tekintete félelmetes volt.

Az alagút alsó terméből végre kitisztult a gáz. Hansith tüze fényesen, egyenletesen égett a padló közepén, a felszálló meleg levegő elsodorta az ártalmas kigőzölgéseket, szétoszlott az útvesztő felsőbb szintjein, ahol a tisztább, oxigéndús levegővel keveredve elvesztette mérgező hatását. Ekkorra Royan már teljesen kiheverte a gázmérgezés fizikai nyomait, de önbizalma megrendült, és hagyta hogy Nicholas menjen előre a lépcsőn, mely a terem túloldaláról indult felfelé.
- Ez a tökéletes gázcsapda - mutatott rá Nicholas, amint óvatosan haladtak felfelé. - Semmi kétség, Taita pontosan tudta, hogy mit csinál, amikor az alagútnak ezt a részét megépítette.
- Biztosan arra számított, hogy korának bármely betolakodója mostanra már elbukott valamelyik ördögi trükkje által, vagy eltévedt az útvesztőben, vagy feladta és visszafordult - érvelt Royan.
- Arról próbálsz meggyőzni, hogy ez volt Taita utolsó védelmi vonala, és már nem tartogat számunkra több kellemetlen meglepetést? Erről van szó? - kérdezte Nicholas, miközben még egy lépcsővel feljebb lépett.
- Nem. Az igazat megvallva, önmagamat próbáltam meggyőzni, de nem sok sikerrel. Én már egy fikarcnyit sem bízom benne. Mostanra már megtanultam, hogy Taitától csakis a legrosszabbra számíthatok. Tudom, hogy a tető bármelyik pillanatban rám szakadhat, vagy megnyílik alattunk a padló és valami tüzes kemencébe, vagy tán még annál is rosszabb helyre pottyanunk.
Negyven lépcső vezetett le az alsó terembe, és az a lépcső, melyen most mentek felfelé, tökéletes tükörképe volt a másiknak. Ugyanolyan szögben emelkedett, és a lépcsőfokok mélysége és szélessége is megegyezett. Ahogy fejük a negyvenedik lépcsőfok fölé emelkedett, Nicholas végigpásztázta a lámpával azt a tágas, kiegyenlített, boltozatos helyiséget, mely eléjük tárult. Szemük káprázott a szinek és minták kavalkádjától, minden oly élénk és gyönyörű volt, akár az eső után virágba boruló sivatag. A falakat festmények borították, a boltozatos mennyezet pedig pazar volt, a kivitelezés is csodálatos.
- Taita! - kiáltott fel Royan reszkető, elcsukló hangon. Ezek az ő festményei. Nincs még egy hozzá hasonló művész, össze sem lehet hasonlítani senkivel. Bárhol felismerném a munkáját.
Ott álltak a legfelső lépcsőfokon és ámulattól eltelve pillantottak körül. Ezekhez mérten a hosszú folyosó falfestményei halványnak, mesterkéltnek tűntek, pontosan olyan cifra hamisítványoknak, amelyek valójában voltak. Ez egy nagy mester, egy időtlen zseni munkája volt, akinek művészete ma is éppúgy elbűvöl és magával ragad, mint négyezer évvel ezelőtt.
Lassan, szinte önkéntelenül lépdeltek előre a boltozatos teremben. Mindkét oldalon apró fülkék sorakoztak, akár egy keleti bazár bódéi. Mindegyik fülke bejáratát egy magas oszlop őrizte, mely egészen a mennyezetig ért. Mindegyik oszlop egy-egy szobor volt, az istenek panteonjának valamely tagját ábrázolta. Ezek tartották, támasztották alá a magas, boltozatos mennyezetet.
Ahogy egy vonalba értek az első fülkével, Nicholas megállt és megszorította Royan karját.
- A fáraó kincseskamrái - suttogta.
A fülkék, a padlótól a mennyezetig, tele voltak szebbnél szebb, csodálatos dolgokkal.
- A bútorraktár. - Royan hangja éppoly áhítatos volt, mint Nicholasé, ahogy felismerte a székek, zsámolyok, ágyak és kerevetek formáját. Odament a legközelebbi fülkéhez és megérintette a királyi trónt. A kartámla tekergő bronzkígyókból és lazúrkőből készült. A lábak egy oroszlán aranyból készült mancsai voltak. Az ülőkét és a háttámlát vadászjelenetek díszítették, és a magas háttámla fölé aranyszárnyak emelkedtek.
A trón mögött még temérdek pompás bútor volt elhelyezve. Láttak egy ráccsal takart kerevetet, melynek oldalai ébenfából és elefántcsontból készültek és páratlan szépségű, áttört faragványok díszítettek. De volt ott még több tucatnyi más tárgy is, legtöbbjük részekre szedve, így nem lehetett tudni, hogy mik valójában. Nemesfémek és színes kövek olyan bősége ragyogott rajtuk, hogy egyetlen pillantással nem is lehetett mindezt befogadni. A fülkék a terem mindkét oldalán tömve voltak ezzel a csodálatos gyűjteménnyel. Royan elámulva ingatta a fejét, miközben Nicholas vezette őt tovább. A fülkéket elválasztó falfelületeket a Halottak könyvéből vett táblák díszítették, a fáraó pilonokon átvezető útját jelenítették meg, a veszélyeket, a próbákat, a démonokat és szörnyeket, melyek útja során leselkednek rá.
- Ezek azok a képek, melyek hiányoztak a hosszú folyosó álsírjából - mondta Royan. - De nézd csak meg a király arcát. Egy igazi, élő embert látsz. Ezek tökéletes királyi portrék.
A mellettük lévő falfestmény azt a jelenetet ábrázolta, amikor a hatalmas isten, Ozirisz kézen fogva vezeti a fáraót, és megvédelmezi a körülöttük tolongó szörnyektől, melyek csak arra várnak, hogy felfalhassák. Itt a király arca olyan volt, amilyen valójában lehetett, egy kedves, szelíd, meglehetősen gyönge ember arca.
- Nézd az alakokat! - értett egyet vele Nicholas. - Ezek nem merev fabábuk, melyek mindig jobb lábukkal lépnek előre. Ezek itt valódi férfiak és nők. Anatómiailag tökéletesek. A művész értette a perspektivikus ábrázolást, és alaposan tanulmányozta az emberi testet.
A következő két fülkéhez értek és egy pillanatra megálltak, hogy benézzenek.
- Fegyverek - mondta Nicholas. - Nézd meg azt a szekeret!
A szekér oldallapjait aranylevelek díszítették, melyek elkápráztatták a szemet. A lószerszám, a hám olyan volt, mintha csak a lóra várna, hogy csatába indulhassanak, és a magas kerekek mögött az oldallapokhoz erősített tegez tele volt nyílvesszőkkel és dárdákkal. Az oldallapokra Mamose kartusát festették.
E mellett a lenyűgöző jármű mellett harci íjak voltak felhalmozva, melyeket elektrumból, bronzból és aranyból készült húrral szereltek fel. Rengeteg elefántcsont markolata tőr és csillogó, bronzpengéjű kard sorakozott még. Aztán többkötegnyi lándzsa és dárda. Bronzpajzsok harci jelenetekkel és az isteni Mamose nevével díszítve. Voltak ott krokodilbőrből készült sisakok és mellvértek, és Egyiptom híres regimentjeinek egyenruhájába öltöztetve, rendjelekkel díszítve sorakoztak a fal mellett a király fából készült szobrai.
Ahogy mentek tovább a folyosón, újabb festmények és falfestmények közt haladtak, melyek a király életét és halálát jelenítették meg. Látták, amint lányaival játszik és karjában ringatja újszülött fiát. Látták halászni, vadászni, solymászni, tanácskozni minisztereivel és nomarchészeivel, enyelegni feleségeivel és ágyasaival, lakomázni a templom papjaival.
- Micsoda krónikája ez a régi korok életének - suttogta áhítattal Royan. - Eddig még nem bukkantak olyan leletre, ami ezt akár csak megközelítette volna.
Világosan látszott, hogy a képeken megjelenő személyek rajza élő emberekről készült. Valódi, élő, lélegző férfiak és nők voltak, minden arc, minden arckifejezés más volt, melyet a művész éles szemmel ragadott meg és sok humorral, hatalmas emberséggel ábrázolt.
- Az ott nyilván maga Taita - mutatott rá Royan az eunuch önarcképére az egyik központi képen. - Kíváncsi lennék, vajon élt-e a művészi szabadsággal, vagy valóban ilyen nemes, ilyen gyönyörű volt?
Megálltak egy pillanatra, hogy megcsodálják ellenfelük, Taita arcát, és belenéztek fürkésző, intelligens szemébe. Olyan mesteri volt a művész, hogy miközben alaposan szemügyre vették, a képen lévő arc is éppoly élénk kíváncsisággal tekintett rájuk, mint ők rá. Apró, titokzatos mosoly játszott Taita ajkain. A festményt lakkszerű fixálóanyaggal kenték le, így tökéletesen megőrződött, olyan volt, mintha csak előző nap festették volna. Taita ajkai nedvesnek tűntek és szeme lágyan, elevenen csillogott.
- A bőre világos és a szeme kék! - kiáltott fel Royan. Bár a vörös haj szinte biztos, hogy hennával festett.
- Hátborzongató dolog arra gondolni, hogy bár évezredekkel ezelőtt élt, mégis majdnem sikerült megölnie minket - mondta Nicholas halkan.
- Vajon hol születhetett? Erről nem ír a tekercsekben. Talán Görögországban vagy Itáliában? Esetleg valamelyik germán törzsből származott, vagy viking vér csörgött az ereiben? Ezt sosem tudjuk meg, mivel valószínűleg ő maga sem ismerte származását.
- Ott van ismét a következő képen - mutatta Nicholas lejjebb a csarnokban, ahol ismét megjelent az eunuch félreismerhetetlen arca, amint ott térdel a tömegben, hogy hódoljon a trónon ülő fáraó és királynője előtt. – Akárcsak Hitchcock, úgy tűnik, ő is szeret megjelenni saját alkotásaiban.
Elhaladtak kincsekkel teli fülkék mellett, melyek tömve voltak alabástrom-, ezüst- és aranyberakásos bronztányérokkal, serlegekkel, tálakkal, fényesre csiszolt bronztükrökkel, értékes selyem-, vászon- és gyapjúanyagok báláival, melyek már rég kusza, megfeketedett, felismerhetetlen formájú halmokká enyésztek. A falakon, melyek elválasztották ezeket a fülkéket a következőktől, a hikszoszok elleni csata elevenedett meg, mely a fáraó halálát jelentette, a hikszosz király nyila a mellkasába fúródott. Aztán a következő képen már Taita, az orvos hajolt fölé sebészszerszámaival, amint kiveszi a nyílvessző vértől maszatos szakállát, mely mélyen a húsába fúródott.
Ezután olyan fülkékhez értek, melyekben több száz cédrusfa láda volt elhelyezve. A ládák mindegyikére ráfestették Mamose királyi kartusát, és a király öltözködésének különböző jeleneteivel díszítették őket: az egyiken a szemét húzták ki fekete festékkel, a másikon az arcát festették fehér antimonnal és élénkvörös arcfestékkel, majd volt olyan, melyen borbélyai borotválták és szolgái öltöztették.
- Ezek közül a ládák közül néhány a királyi kozmetikumokat rejti - dünnyögte Royan -, és itt lehet a fáraó ruhatára is. Nyilván vannak itt öltözékek, melyeket a túlvilági élet különböző alkalmain kell viselnie. Úgy szeretném kipakolni és szemügyre venni mindet.
A következő képek a király menyegzőjét ábrázolták, melyen feleségül vette az ifjú szüzet, Taita úrnőjét. Lostris királynő arcának minden részletét szeretettel festették meg. A művész gyönyörködött szépségében, eltúlozta, minden egyes ecsetvonása cirógatta csupasz kebleit, és oly hosszasan időzött erényein, míg végül megalkotta a tökéletes nőiességet.
- Mennyire szerette őt Taita - dünnyögte Royan, és hangjából irigység csendült. - Jól látszik ez minden egyes ecsetvonásán.
Nicholas finoman elmosolyodott és karját Royan vállára tette.
Több száz faláda volt még a következő fülkékben is. Tetejükön a király miniatűr képe volt, felékítve minden ékszerével ujjain, lábujjain temérdek gyűrű, mellkasa mellérmekkel teli, karján arany karperecek ragyogtak, csuklóján karkötők. Az egyik portrén az egyesített Egyiptom két királyságának kettős koronáját viselte, a vörös és a fehér koronát, homloka: a keselyű- és a kobrafejjel. Egy másikon a kék harci korona volt a fején, a harmadikon a Nemes korona, melynek aranyból és lazúrkőből készült szárnyai befedték a fülét.
- Ha ezen ládák mindegyike a fedelükön lévő kincset tartalmazza... - Nicholas hirtelen elnémult, képtelen volt folytatni a gondolatot. Egy ilyen gazdagság lehetősége rémisztő volt, és a képzelet megtorpant mérhetetlen nagysága előtt - Emlékszel rá, hogy mit írt Taita a tekercsekben? „Net hiszem, hogy eddig egyszerre, ennyi kincset valaha is felhalmoztak volna egy helyen"? - kérdezte tőle Royan. - Úgy tűnik, hogy ez még mind itt van, egyetlen drágakő, egyetlen morzsányi arany sem hiányzik belőle. Mamose kincse érintetlen.
A kincstár után volt még egy polcokkal teli fülke, melyeke az usébti figurák sorakoztak: babák, melyek zöldmázas, kerámiafigurák voltak, vagy cédrusfából faragták  őket. Egy egész seregnyi apró szobor, férfiak és nők, minden féle szakma és foglalkozás képviselői. Voltak köztük papok, írnokok, jogászok, orvosok, kertészek, földművesek, pékek és sörfőzők, szolgálólányok, táncosnők, varrónők és mosónők, katonák, borbélyok és egyszerű munkások. Mindegyiknek ott volt a kezében foglalkozása szerszáma, elengedhetetlen kelléke. Ezek elkísérik a királyt a túlvilágra és ott dolgoznak a fáraó helyett, előlépnek, hogy elvégezzenek bámily szolgálatot, amennyiben erre a többi isten a királyt felszó-lítja.
Végül Nicholas és Royan e mesés csarnok végére ért, ahol egy sor magas, szabadon álló háló állta útjukat, melyek egykoron finom, fehér vászonból voltak, de mostanra már a bomlás szalagokra, csíkokra foszlatta őket és koszosak, kopottak voltak, akár egy régi pókháló. Ám azok a csillogó arany csillagok és rozetták, melyek ezeket a függönyöket díszítették, még mindig ott csüngtek rajta, akár a halász hálóján fennakadt hal. Ezen a légies, selyempamacsokból és arányló csillagokból álló hálón át halványan látták egy újabb ajtónyílás körvonalait.
- Ez lesz az igazi sír bejárata - suttogta Royan. - Most már csupán egy vékony fátyol van köztünk és a király között.
Egy kicsit tétováztak a bejárat előtt, valami furcsa érzés kerítette hatalmába őket, mintha vonakodtak volna megtenni ezt a végső lépést.

Régi harcosként Mek Nimmur már látott és kezelt minden elképzelhető sérülést, ami egy embert a csatatéren érhet. Kis gerillacsapatában nem volt orvos, de még egy egészségügyis sem. Mek maga látta el a legtöbb sérülést, ezért elsősegélycsomagja mindig kéznél volt.
Embereivel bevitette Tessayt az egyik kunyhóba, a kőfejtő közelében, és mivel itt a magas fű eltakarta őket, levette róla széttépett, rongyos ruháit, majd lekezelte sérüléseit. Fertőtlenítette az égéseket meg a horzsolásokat, és a legcsunyábbakra tiszta, tábori kötést tett. Ezután gyöngéden a hasára gördítette, és letörte a széles hatáskörű antibiotikumokkal előre feltöltött, egyszer használatos fecskendő tűjének védőampulláját.
Tessay összerándult a tűszúrásra, és Mek azt mondta: - Nem vagyok valami jó orvos.
- Nekem viszont más nem is kellene. Jaj Mek! Azt hittem, hogy többé már nem látlak. Ettől jobban féltem, mint a haláltól.
Mek segített neki felöltözni abba a több számmal nagyobb tartalék ruhába, egy pólóba meg gyakorlóöltözékbe, amit a csomagjából vett elő. A zubbony ujját felhajtotta, minden mozdulata rendkívül gyöngéd volt. A keze most egy szerető, és nem egy katona keze volt.
- Rettentő csúnya lehetek - suttogta Tessay duzzadt, fekete sebekkel teli ajkaival.
- Gyönyörű vagy -- mondta Mek. -- Nekem te mindig gyönyörű leszel. - Óvatosan, nehogy a nyílt égési sebekhez nyúljon, megérintette Tessay arcát.
Abban a pillanatban lövést hallottak. Még halk volt, távoli, az esők északi szele sodorta magával.
Mek nyomban felállt. - Elkezdődött. Nogo végre támad.
- Ez az egész az én hibám. Elmondtam neki...
- Nem - mondta neki Mek határozottan. - Nem a te hibád. Azt tetted, amit tenned kellett. Ha nem teszed meg, akkor még ennél is csúnyábban elbántak volna veled. Akkor is megtámadtak volna minket, ha nem mondasz el nekik semmit.
Fogta hevederövét és a derekára csatolta. Távolról hallották a becsapódó aknavető lövedékek robbanását.
- Most már mennem kell - mondta Mek Tassaynek.
- Tudom. Ne aggódj miattam.
- Én mindig aggódni fogok miattad. Ezek az emberek levisznek téged a kolostorba. Az a gyülekezési hely. Ott várj rám. Nem reménykedhetem abban, hogy sokáig fel tudom tartóztatni Nogót. Túl erős. Hamarosan visszajövök hozzád.
- Szeretlek - suttogta Tessay. - Örökké várni fogok rád.
- Az én asszonyom vagy - mondta neki Mek mély, lágy hangján, majd fejét lehajtva kiment a kunyhóból és eltűnt Tessay szeme elől.

Amikor Nicholas megérintette a háló keretét, még ettől a kis mozdulattól is apró anyagdarabkák szakadtak ki belőle és lehulltak a padló kőlapjaira. Az anyagba tapadt aranydíszítés csilingelt a kövön. Most már volt egy nyílás a függönyön, mely elég nagy volt ahhoz, hogy átlépjenek rajta. Ott találták magukat a belső ajtónyílás előtt. Az egyik oldalon a hatalmas isten, Ozirisz őrizte, mellkasán keresztezett kezében a korbácsot és a pásztorbotot tartotta. A szemközti oldalon a felesége, Ízisz állt holdkoronával és a szarvakkal a fején. Szemük üresen meredt az örökkévalóságba, és arcuk derűsen nyugodt volt. Nicholas és Royan elhaladt e három és fél méter magas szobrok között, és végre ott találták magukat Mamose igazi sírjában.
A boltozatos mennyezetet és a falakat borító festmények itt egészen más minőséget képviseltek - mind formális volt és a klasszikus művészet szabályait követte. A színek sötétebbek, komorabb árnyalatúak voltak, és a minták sokkal bonyolultabbak. Maga a kamra kisebb volt, mint ahogy várták; épp csak akkora, hogy elférjen benne az isteni Mamose fáraó hatalmas gránitszarkofágja.
A szarkofág mellmagasságig ért. Oldallapjait féldomborművek díszítették, a fáraó és más istenek életének jelenetei elevenedtek meg rajtuk. A kőből készült fedőlap a fekvő király életnagyságú alakját formázta. Nyomban látták, hogy még mindig az eredeti helyén van, mivel az agyagpecsétek, amivel Ozirisz papjai lezárták a fedőlapot, érintetlenek voltak. A sírt még sosem háborgatták. A benne lévő múmia zavartalanul feküdt itt az eltelt évezredek során.
De nem ez volt az, ami megdöbbentette őket. Volt itt két tárgy, ami nem illett az egyébként klasszikusan tökéletes sírba. A szarkofág tetején egy hatalmas harci íj feküdt. Majdnem olyan hosszú volt, mint amilyen magas Nicholas, és húrját teljes hosszában rátekert, csillogó elektrum borította, az aranynak és az ezüstnek egy olyan ötvözete, melynek képlete még valamikor az ókorban elveszett, a feledés homályába merült.
A másik tárgy, melyet sosem tettek be egy királyi sírba, a szarkofág lábánál állt. Ez egy apró emberi alak volt, egy usébti figura. Egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy lássák: e kis faragott szobor művészi minőséget képviselt, és mindketten nyomban felismerték a vonásait. Mindössze néhány perce látták ezt az arcot a síron kívül, a csarnok falára festve.
Mintha Taita tekercseinek szavai visszhangoztak volna a sír falai között és szentjánosbogárként lebegtek volna a szarkofág fölött:

Amikor utoljára álltam meg a királyi szarkofág mellett, minden munkást kiküldtem. Én leszek a legutolsó, ki elhagyja a sírt, és utánam a bejáratot lezárjuk.

Amikor magamra maradtam, kinyitottam a magammal hozott csomagot. Kivettem belőle a hosszú íjat, a Lantanát. Tanus úrnőm után nevezte el így, és én csináltam neki. Ez az utolsó ajándék, amit kettőnktől kapott. Rátettem koporsójának lezárt köfedelére.

A csomagban volt még valami. Az a fából készült usébti figura, amit én faragtam. Letettem a szarkofág lábához. Miközben faragtam, három réztükröt állítottam fel, hogy minden szögből tanulmányozhassam vonásaimat, s így hű képmásom legyen. A bábu egy aprócska Taita volt.

Talapzatára a következő szavakat véstem...

Royan letérdelt a koporsó lábánál és felvette az usébti figurát. Tiszteletteljesen megfordította a kezében és szemügyre vette a figura talapzatára vésett hieroglifákat.
Nicholas letérdelt mellé. - Olvasd fel nekem - mondta.
Royan halkan engedelmeskedett. - A nevem Taita. Orvos vagyok és költő. Építész vagyok és filozófus. A barátod vagyok. Majd én felelek helyetted.
- Tehát mindez igaz - suttogta Nicholas.
Royan visszatette az usébti figurát pontosan oda, ahol találta, majd, még mindig térdelve, Nicholas felé fordult.
- Ilyen pillanatot még soha nem éltem át - suttogta. - Szeretném, ha sosem érne véget.
- Ez sosem ér véget, drágám - felelte Nicholas. - Te meg én még csak most kezdünk bele.

Mek Nimmur figyelte, ahogy jönnek, a hegy lejtőjének alján haladtak. Egy bozótharcos gyakorlott szeme kellett hozzá, hogy észrevegye mozgásukat a sűrű bozótban, a tövises cserjék közt. Ahogy felbecsülte erejüket, rémült döbbenet nyilallott belé. Ezek elit csapatok, a háború hosszú évei edzették őket harcosokká. Egykoron együtt küzdött velük Mengisztu zsarnoksága ellen, és valószínűleg azok közül az emberek közül odalenn sokat ő maga képzett ki. És ezek most ellene jönnek. Ilyen a háború és az erőszak körforgása ezen a meggyötört kontinensen, ahol a végeláthatatlan küzdelmet egyfolytában táplálták az ősi törzsi ellentétek, az új korszak politikusainak kapzsisága és korruptsága és ehhez párosuló, idejétmúlt ideológiájuk.
De ez most nem az okfejtések pillanata, gondolta, keserűen, és megpróbálta minden gondolatát az alatta kialakuló csata taktikájára fordítani. Igen! Ezek az emberek nagyon jók. Már abból is látszott, ahogy előrenyomultak, úgy lopakodtak a bozóton át, akár a szellemek. Tudta, hogy minden egyes emberre, akit sikerült észrevennie, legalább egy tucat másik jut, akik láthatatlanok maradtak.
- Egy századnyi haderő - gondolta, és végigpillantott saját kis csapatán. Tizennégy ember a sziklák közt, csak abban reménykedhetnek, hogy addig sikerül kemény csapást mérniük ellenfelükre, amíg rendelkeznek a meglepetés erejével, majd gyorsan visszavonulnak, mielőtt Nogo belőhetne aknavetőit a hegytetőről.
Felnézett az égre és eltűnődött, vajon Nogo bevonta-e a légierőt is. Harmincöt perc a repülési ideje egy olyan szovjet típusú Tupoljev bombázónak az addiszi légi bázisról, és már szinte érezte is a napalm édes szagát a párás szélben és látta a feléjük gördülő, mindent letaroló lángfelhőket. Ez volt az egyetlen dolog, amitől az emberei igazán rettegtek. De itt most nem lesz légicsapás - ezúttal nem, döntötte el magában. Nogo és a fizető gazdája, az a német von Schiller a zsákmányt akarta abból a sírból, amit Nicholas Quenton-Harper fedezett fel a szurdokban. Nem akarnak ők osztozkodni azokkal a pénzes politikai fejesekkel ott Addiszban. Nem akarják felhívni a kormány figyelmét magukra, meg az ő kis privát kampányukra itt az Abbai-szurdokban.
Ismét lenézett a lejtőre. Az ellenség szépen mozgott előre, felvonultak a hegy körül, hogy keresztezzék a Dandera folyó mentén haladó csapást. Hamarosan fel kell küldeniük egy járőrt, hogy oldalról biztosítsa a továbbhaladásukat. Igen, ott vannak. Nyolc, nem, tíz ember levált az előrenyomulás főirányától, és alatta jönnek óvatosan, felfelé a lejtőn.
- Hagyom, hogy egészen közel érjenek - döntötte el. - Szeretném mindet elkapni, de ez túl vérmes remény. Megelégszem néggyel vagy öttel is, és az se baj, ha ottmarad néhány üvöltözve a bozótban. - Kegyetlen vigyor jelent meg az arcán. - Mi sem űzi ki jobban a bajtársból a harci szellemet, mint egy hassérüléses ember sivítása, ez arra készteti őket, hogy inkább lehúzzák a fejüket.
Átnézett a sziklákkal teli lejtőkre és látta, hogy könnyű RPD gépfegyvere tökéletesen van elhelyezve ahhoz, hogy pásztázni tudja előrenyomulásukat. Szalim, a géppuskás művészként bánt fegyverével. Meglehet, hogy sikerül akár ötnél többet is kiiktatniuk.
- Majd meglátjuk - gondolta Mek -, de jól kell időzíteni. Látta, hogy közvetlenül alatta, a sziklavonulaton egy hasadék tátong.
- Nyilván nem akarják majd kitenni magukat annak, hogy a nyílt, fedezék nélküli sziklaszakaszon haladjanak át - következtetett. - Valószínűleg errefelé fognak felzárkózni, hogy átosonjanak a hasadékon. Az lesz a pillanat.
Visszanézett az RPD-re. Szalim őt figyelte, a jelzésére várt. Mek ismét lenézett a lejtőn.
- Igen - gondolta. - Kezdenek felzárkózni. A bal oldalon az a nagy egység már kimozdult helyzetéből. Az a kettő meg középütt már kezd a hasadék felé tendálni.
Nogo embereinek terepszín öltözéke tökéletesen beleolvadt a bozótosba, fegyvereik csövét meg rongyokba, terepszín hálókba tekerték, hogy a napfényt ne verjék vissza. Szinte láthatatlanok voltak a bozótban; csupán mozgásuk és bőrszínük árulta el őket. Most már olyan közel voltak, hogy Mek időnként már szemük fehérjének csillanását is észrevette, de még mindig nem sikerült megtalálnia a gépfegyveresüket.
Azt elsőre el kell hallgattatnia. - Á, igen – gondolta megkönnyebbülten. - Ott van. A jobbszárnyon. Csaknem elkerülte a figyelmemet.
A férfi alacsony volt és zömök, a válla széles, a karja pedig hosszú, akár egy majomé, és a gépfegyvert könnyedén hozta a csípőjén. Egy szovjet gyártmányú 7.62 mm-es RPD volt.
A széles vállon átvetett tölténytárban a rézlövedékek csillanása árulta el a férfit.
Mek egy kicsit lejjebb hasalt a fedezékül szolgáló szikla tövénél. AKM-jét gyorstüzelésre állította, és arcát a fegyver falusára helyezte. Ez saját fegyvere volt. Egy addiszi fegyverműves beszabályozta neki, a csövet becsiszolta és üvegszállal ágyazta be a tusba. Mindez azért volt szükséges, hogy növeljék a célzási pontosságát ennek a pontatlan harci fegyvernek. Még így sem volt mesterlövészpuska, de ezeknek a változtatásoknak a révén számíthatott rá, hogy minden száz méterről leadott lövése öt centiméteres szórási pontossággal ér célba.
A férfi, aki az RPD-t hozta felfelé a lejtőn, most már mindössze ötven méternyire volt alatta. Mek jobbra pillantott, hogy megbizonyosodjék róla, a másik három a hasadék felé tart-e, ahol Szalim egyetlen sorozattal leszedheti őket; aztán becélozta az RPD gépfegyveres hasát, célpontként az övcsatját használta, és tüzelt, leadott egy hármas sorozatot.
Az AKM erősen felfelé húzott és a hármas dörrenés belehasított dobhártyájába, de Mek látta, hogy lövedékei célt értek, szép sorban emelkedtek felfelé a férfi törzsén. Az első mélyen a hasát érte, a második a gyomorszáját, a harmadik pedig a nyakát. A férfi megpördült, karja rángatódzva a levegőbe emelkedett, majd hátrazuhant és eltűnt a sűrű aljnövényzetben.
Mek emberei mindenünnen tüzeltek. Szerette volna tudni, vajon Szalimnak hányat sikerült elsőre leszednie, de már nem volt mit nézni. Az ellenség mind egy szálig fedezékbe vonult. Halvány lőporfüsttől kéklett a levegő, ahogy viszonozták a tüzet, és a bozót reszketett, rázkódott a torkolattűz dörejétől meg a visszarúgó fegyverektől.
Majd a tűzharc zajában, a sziklákról visszapattanó golyók süvítése közepette egyikük felüvöltött.
- Eltaláltak. Allah nevére kérlek, segítsetek! – Kiáltása kísértetiesen visszhangzott, és az ellenséges tűz érezhetően lanyhult. Mek újabb tárat helyezett AKM-jébe.
- Énekelj, kis madaram. Énekelj! - dünnyögte kíméletlenül.

Nicholas, Hansith és még nyolc férfi együttes erejére volt szükség ahhoz, hogy fel tudják emelni a kőszarkofág tetejét. A súlya alatt tántorogva, óvatosan lehelyezték a sír fala mellé. Ezután Royan és Nicholas felállt a szarkofág talapzatára és belenézett.
Odabenn, a kőhöz pontosan illeszkedve egy hatalmas fakoporsó feküdt. Ennek a tetején is a fáraó alakja volt. Halotti testtartásban, mellkasán keresztezett kezében a korbáccsal és a pásztorbottal ábrázolták. Az aranyozott koporsót féldrágakő-berakással díszítették. A király másának arckifejezése derűsen nyugodt volt.
Kiemelték a koporsót a szarkofágból, és ez könnyebb volt, mint a kő fedőlap. Nicholas óvatosan felhasította az aranyozott pecsétet és a keményre száradt gyantaréteget, mely a koporsó fedelét rögzítette. Ebben egy újabb koporsót találtak, mely tökéletesen illett az előzőbe, majd, miután ezt is kinyitották, egy újabb koporsóra bukkantak. Olyan volt ez, mint azok az orosz babák, melyekben, ha szétnyitjuk őket, mindig egy kisebbet találunk.
Végül összesen hét koporsó volt, mindegyik egyre díszesebb, egyre gazdagabban ékesített, mint az azt megelőző. A hetedik koporsó alig valamivel volt nagyobb, mint egy ember, és aranyból készült. A csillogó fém ezernyi tükörként verte vissza a lámpák fényét, és vakító sugarai bevilágítottak a sír minden zugába.
Amikor végül kinyitották az aranykoporsót, azt látták, hogy virágokkal van tele. A szirmok már elszáradtak, kifakultak, így aztán színük olyan volt, mint a szépiafesték színe. Illatuk már réges-rég elenyészett, így csupán az ódonság átható szaga csapta meg orrukat. A szirmok már olyan szárazak, papírszerűek voltak, hogy amint hozzáértek, nyomban szétporladtak. A kifakult virágok alatt egy réteg rendkívüli finomságú vászon hevert; egykoron minden bizonnyal hófehér volt, de mostanra már a kor megbarnította, és a virágok kicsorduló levének foltjai tarkították. A lágyan redőzött anyag alatt ismét az arany csillogását látták.
A koporsó két oldalán állva, Nicholas és Royan visszahajtotta a hálófinomságú vásznat. Halkan reccsent és szakadt ujjaik között, akár a selyempapír, de amint sikerült lefejteniük, akaratlanul is felszisszentek a csodálattól, amikor meglátták a fáraó halotti maszkját. Csupán egy árnyalattal volt nagyobb, mint egy ember feje, de minden részletében tökéletes. A fáraó vonásait örök időkre megőrizte ez a rendkívüli műalkotás. Néma csodálattal meredtek a fáraó obszidiánból és hegyikristályból készült szemébe, és a fáraó szomorúan, szinte vádlón nézett vissza rájuk.
Hosszú idő telt el, mire bármelyikük is annyi bátorságot és önbizalmat gyűjtött, hogy leemelje a múmia fejéről. Ám, amikor megtették, újabb bizonyítékát találták annak, hogy az ókorban kicserélték a király és katonai parancsnokának, Tanusnak a holttestét. Az előttük fekvő múmia számára szemmel láthatóan túl kicsi volt ez a koporsó. Részben letekerték róla pólyáját és bepréselték a koporsó belsejébe.
- Egy királyi múmia pólyája alá több száz varázserejű tárgyat és amulettet helyeznek el - suttogta Royan. - Ez nem egy király, hanem egy nemes egyszerűen bepólyált holtteste.
Nicholas leemelte a kötés belső rétegét a halott fejéről, mely alól sűrű, tömött hajfonat tárult szemük elé.
- Mamose fáraóról a csarnok falán lévő portrék alapján kiderült, hogy haját hennával festette - dünnyögte Nicholas. És nézd ezt.
A fonat színe olyan volt, mint Afrika szavannáinak füve télen, arany és ezüst.
- Most már semmi kétség. Ez itt Tanus teste. Tanusé, aki Taita barátja és a királynő szeretője volt.
- Igen - helyeselt Royan, és szeme könnyektől volt fátyolos. - Ő az igazi apja Lostris fiának, aki aztán idővel Tamose fáraó lett, és őse nagy királyok egész sorának. Tehát ez az az ember, kinek vére végig ott folyik az ősi Egyiptom történetében.
- Ily módon legalább oly hatalmas volt, mint bármelyik fáraó - mondta Nicholas csöndesen.
Royan tért hamarabb magához. - A folyó! - kiáltotta éles hangon, - Nem hagyhatjuk, hogy mindez ismét eltűnjön, és a folyó eltemesse.
- De abban sem reménykedhetünk, hogy mindet sikerül kimenekítenünk. Túl sok ez. Hatalmas mennyiségű kincs van itt. A mi időnk pedig már csaknem lejárt, úgyhogy ki kell választanunk a legszebb és legfontosabb darabokat, és bepakolnunk a ládákba. Csak Isten a tudója, vajon maradt-e legalább erre időnk.
Így aztán eszeveszett tempóban dolgoztak, hogy kihasználják a még rendelkezésükre álló maradék időt. A szobrok, a falfestmények, a bútorok, fegyverek, az ünnepi lakomák eszközeinek és a ruhatárnak a kimenekítésére még csak gondolni sem tudtak. A hatalmas, aranyozott szekérnek is ott kell maradnia azon a helyen, ahol négyezer éven át állt.
Az aranymaszkot levették Tanus fejéről, de a múmiát benne hagyták a legbelső koporsóban. Ezután Nicholas elküldetett Mai Metemmáért. Az öreg apát húsz szerzetessel jött, hogy átvegye annak az ősi szentnek a relikviáit, melyet segítségéért neki ígértek. Tiszteletteljesen, lassú, mély énekszó mellett vitték Tanus koporsóját új, végső pihenőhelyére a kolostor maqdasába.
- Az öreg hőssel legalább tisztelettel bánnak - mondta Royan halkan. Ezután körülnézett a sírban. - A lelőhelyet nem hagyhatjuk itt így, széthajigált koporsókkal és koporsófedelekkel – tiltakozott Royan. - Olyan, mintha sírrablók jártak volna itt.
- Sírrablók, hisz mi pontosan azok is vagyunk - mosolygott rá Nicholas.
- Nem, mi régészek vagyunk - vágott vissza hevesen Royan -, és meg kell próbálnunk ennek megfelelően viselkedni.
Így aztán visszahelyezték egymásba a hat megmaradt koporsót, majd ezeket a nagy szarkofágba, végül visszatették rá a tömör kőlapot is. Csak ezután engedte meg Royan, hogy kiválogassák és becsomagolják azokat a kincseket, amelyeket magukkal visznek.
Minden kétséget kizáróan a halotti maszk volt az egész sírban a leggyönyörűbb darab. Szépen bele is fért az egyik ládába, Taita fából készült usébtijével együtt, majd Styrofoammal kitöltötték a fennmaradó helyet, hogy ezek a műkincsek teljes biztonságban legyenek. Royan vízálló viaszkrétával ráírta a tetejére: „Maszk és Taitausébti."
A végső válogatás szükségképpen kapkodó és felületes volt. Nem tudták felnyitni a csarnok fülkéiben felhalmozott cédrusfa ládák mindegyikét. Maguk a festett és aranyozott ládák is felbecsülhetetlen értékű tárgyi leletek voltak, így a nekik kijáró tisztelettel kellett volna bánni velük. Végül úgy döntöttek, hogy a fedeleken lévő illusztrációkat veszik alapul. Nyomban kiderült, hogy ezek valóban a ládák tartalmának pontos leltárát, lajstromát adják. Abban a ládában, melyen a fáraó fejét a kék harci korona ékesítette, valóban a koronát találták egy aranyozott bőrpárnán, ami tökéletesen illeszkedett és védte a rajta lévő kincset.
Még ez alatt a rövid idő alatt is, ami a rendelkezésükre állt, szinte beleszédültek a temérdek, lenyűgöző tárgyba, ami a szemük elé tárult, ahogy kiválogatták és kinyitották a cédrusfa ládákat. Nemcsak a kék korona volt ott, hanem az egyesült királyságok vörös és fehér koronája, meg a pompás Nemes korona is, és mindhárom olyan csodálatos állapotban maradt meg, mintha csak aznap reggel emelték volna le a fáraó homlokáról.
Kezdettől fogva elsődleges szempont volt, hogy csak olyan leletek jöhettek szóba, amelyek beleférnek a lőszeresládákba. Ha túl nagy, akkor bármily értékes, bármekkora a történelmi jelentősége, le kell mondaniuk róla és itt kell hagyniuk a sírban. Szerencsére a királyi ékszereket tartalmazó cédrusfa ládák közül sok kényelmesen belefért a fémládákba úgy, hogy nem csupán tartalmukat, de magukat a ládákat is magukkal vihették. Mindazonáltal a nagyobb tárgyakat, a koronákat meg a hatalmas ékkövekkel kirakott, arany mellérmeket újra kellett csomagolniuk.
Ahogy megteltek a lőszeresládák, levitték őket a lepecsételt ajtó előtti pihenőre, készen arra, hogy onnan kivihessék a sírból. A hosszú folyosó nyolc istenszobrát tartalmazó ládákkal együtt összesen negyvennyolc ládát csomagoltak be és vettek lajstromba, amikor meghallották Árkász félreismerhetetlen akcentusát a lépcső felől.
- Őrnagy, hol a pokolban vagy? Tovább már nem szarakodhatsz itt. Gyerünk, öregem! Húzd innen a beled, de gyorsan. A folyó már árad, és a gát bármelyik pillanatban átszakadhat.
Árkász jött rohanvást fel a lépcsőn, de még ő is megtorpant a csodálattól és az áhítattól, amint először pillantotta meg Mamose fáraó temetkezési csarnokának pompáját. Beletelt néhány percbe, míg magához tért a döbbenettől és ismét régi, prózai önmaga lett.
- Komolyan beszélek, őrnagy! Itt percekről, nem órákról van szó. Annak a rohadt gátnak mindjárt annyi. Ezenfelül, Mek a hasadék felső részénél, a hegyek közt harcol. Még Taita medencéjében, a szikla aljánál is hallani a lövéseket. Neked és Royannak ki kell jönni innen, méghozzá gyorsan, és nem tréfálok!
- Rendben, Árkász. Már megyünk is. Menj vissza a lépcső aljánál lévő terembe. Láttad ott lenn azokat a lőszeresládákat? – Árkász bólintott, mire Nicholas gyorsan folytatta. Cipeltesd ki innen őket az emberekkel. Vigyétek le a kolostorhoz. Szeretném, ha te felügyelnéd a dolognak ezt a részét. Mi majd a többivel utánatok megyünk.
- Ne piszmogj már itt, őrnagy. Az életed többet ér, mint ez a halom régi szar. Máris indulj kifelé!
- Jól van, megyünk már, Árkász. De Royan előtt ne nevezd ezt egy halom régi szarnak. Ha meghallja, komoly bajnak nézhetsz elébe.
Árkász vállat vont. - Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. - Azzal megfordult és elindult lefelé a lépcsőn.
- Tudod, hogy hol vannak elrejtve a csónakok - kiáltott utána Nicholas. - Ha előbb érnél oda, mint én, fújd fel őket és a ládákat rögzítsd le. Máris megyünk utánad.
Abban a pillanatban, hogy Árkász elment, Nicholas végigrohant a csarnokon oda, ahol Royan még mindig a kincseken dolgozott.
- Ennyi! - kiáltott rá. - Nincs több időnk. Gyerünk kifelé.
- Nicky, nem hagyhatjuk itt...
- Kifelé! - Nicholas megragadta Royan karját. - Azonnal mennünk kell. Hacsak nem akarsz állandó jellegű lakhelyként osztozni Tanusszal ezen a síron.
- Nem lehetne, hogy csak...
- Nem, te őrült nőszemély! Azonnal! A gát bármelyik pillanatban átszakadhat.
Royan kitépte magát Nicholas szorításából és felmarkolta a lábánál lévő, nyitott ládában maradt ékszereket, és nekilátott, hogy betömködje őket a zsebeibe.
- Ezeket nem hagyhatom itt.
Nicholas a derekánál fogva megragadta és a vállára kapta Royant. - Megmondtam, hogy komolyan beszélek - mondta fenyegetőn, majd végigfutott vele a csarnokon.
- Nicky! Tegyél le! - Royan dühödten rúgkapált, de Nicholas csak futott vele tovább lefelé, a lépcső alján lévő terembe.
Hansith és emberei már az utolsó néhány megrakott lőszeres ládát vitték felfelé a terem túlsó oldalán. A ládákat fejükön könnyedén egyensúlyozva, fürgén mentek felfelé a lépcsőn.
Itt Nicholas ismét letette Royant. - Megígéred, hogy most már jól viseled magad? Ez nem játék. Ez már halálosan komoly - valóban halálosan, ha idelenn ragadunk.
- Tudom. - Royan arca bűnbánó volt. - Csak egyszerűen nem bírtam elszakadni, annyi mindent otthagyni.
- Ebből elég! Menjünk! - Nicholas megragadta a kezét és maga után vonszolta. Az első néhány lépés után Royan kirángatta a kezét és komolyan futni kezdett, még le is hagyta Nicholast, úgyhogy pár lépéssel előtte érte el a lépcső tetejét.
A hordárok még terhükkel megrakodva is tempósan haladtak. Ahogy beérték a hosszú, sietősen haladó sort, Nicholas és Royan, hála a sarkokon lévő jeleknek, úgy jutottak le a központi lépcsőn a rommá dőlt hosszú folyosóig, hogy mindenütt jó irányba fordultak, sehol se tévedtek el. Árkász a lepecsételt ajtó romjainál várt és megkönnyebbülten felnyögött, amikor a hordárok közt meglátta őket.
- Mintha azt mondtam volna neked, hogy igyekezz és készítsd elő a csónakokat - kiáltott rá Nicholas.
- Nem mertem megbízni benned, tartottam tőle, hogy valami állati baromságot csinálsz. - Árkász szerencsétlen képet vágott. - Meg akartam bizonyosodni róla, hogy nem lődörögsz itt tovább.
- Igazán meg vagyok hatva, Árkász. - Nicholas belebokszolt a vállába, majd mindketten futni kezdtek a bevezető alagúton és átcsattogtak a víznyelő fölötti hídon.
- Hol van Mek? - lihegte Nicholas Árkász hátába, aki előtte kocogott. - Láttad Tessayt?
- Tessay visszajött. Irtóztató kalandban volt része. Elég rossz bőrben van. Piszkosul elbántak vele.
- Mi történt? - kérdezte Nicholas rémülten. - Hol van?
- Úgy tűnik, von Schiller gorillájának a kezébe került, és eszméletlenül összeverték. Mek emberei most viszik le a kolostorba. Ott fog várni ránk a csónakoknál.
- Hála Istennek - dünnyögte Nicholas, majd hangosabban megkérdezte: - És mi van Mekkel?
- Megpróbálja feltartóztatni Nogo támadását. Egész délelőtt fegyverropogást, gránátokat meg aknavetők hangját hallottam. Ö is visszavonul és a csónakoknál vár ránk.
Az alagút utolsó néhány méterét már bokáig érő sárban és vízben tették meg, végül átmásztak a jászolgát falán Taita medencéjének sziklapadjára. Nicholas felnézett és látta, hogy Hansith hordárai egy-egy lőszeresládát cipelve másznak felfelé a bambuszállványzaton a szikla tetejére.
Abban a pillanatban egy hang ütötte meg a fülét, amit nyomban felismert. Félrehajtotta a fejét és fülelt, majd komoran azt mondta Royannak: - Lövések! Mek kivágja magát, de rohadt közelről jön.
- A táskám! - indult Royan a zsúppal fedett kunyhó felé a szikla lábánál. - El kell hoznom a holmimat.
- Nem lesz szükséged a szépítőszereidre, se a pizsamádra, az útleveled meg nálam van. - Nicholas megragadta a karját és visszafordította őt a bambuszlétra felé. - Ami azt illeti, pillanatnyilag egyetlen dologra van szükséged, hogy jókora távolság legyen közted és Nogo ezredes között. Gyerünk, Royan!
Felmásztak a bambuszállványzaton és amikor felértek a szikla tetejére, Royan döbbenten vette észre, hogy bár a föld nedves volt lába alatt a nemrég elvonult záportól, a nap magasan járt és forrón sütött. Teljesen elvesztette időérzékét odalenn a sír hideg, homályos folyosóin, így most arcát a nap felé fordította és hálásan itta magába a napsugarakat egy pillanatig, amíg Nicholas ellenőrizte a teherhordókat, hogy meggyőződjön róla, mind kijutottak a hasadékból.
Árkász a sor elején haladt a tüskés erdőségen átvezető ösvényen, őt követték egymás után a teherhordók. Nicholas és Royan megvárta, míg minden ember elindult az ösvényen, majd maguk is sereghajtóként beálltak az oszlop végére. A csata zaja most már rémisztőén közelről hallatszott. Úgy tűnt, mintha a hasadék peremén, alig fél mérföldnyire, közvetlenül mögöttük folyna a küzdelem. Az automata fegyverek kelepelése erőt és rugalmasságot kölcsönzött a teherhordók lábának, és az egész csapat sebesen igyekezett vissza az erdőn át a kolostor felé vezető fő csapásra, mielőtt Nogo előretörése elvágná útjukat.
Mielőtt az ösvények kereszteződéséhez értek volna, egy kis csapatba ütköztek, akik egy hordagyat vittek. Ők is a kolostor felé tartottak. Nicholas azt hitte, hogy Mek egyik sebesült gerilláját viszik. Amikor beérte őket, akkor is beletelt néhány pillanatba, míg felismerte Tessay duzzadt, összeégett arcát.
- Tessay! - hajolt fölé. - Ki tette ezt veled?
Tessay egy sérült gyerek hatalmas, sötét szemével nézett fel rá és akadozó, szaggatott szavakkal elmondta neki.
- Helm! - bukott ki Nicholasból. - De szeretném, ha az a nyomorult a kezeim közé kerülne. - Abban a pillanatban Royan beérte őket és rémülten felsikoltott, amint meglátta Tessay arcát. Nyomban a gondjaiba vette.
Nicholas váltott gyorsan néhány szót az egyik hordágyvivővel, akit ismert.
- Mezra, mi történik odaát?
- Nogo a szurdok keleti része felől vonultatta fel erőit.
Átkaroló hadmozdulat, úgyhogy visszavonulunk. Ilyen típusú harcra nem vagyunk felkészülve.
- Tudom - jegyezte meg Nicholas komoran. - A gerilláknak állandó mozgásban kell lenniük. Hol van Mek Nimmur?
- A hasadék keleti oldalán vonul vissza. - Miközben Mezra válaszolt, ismét hallották a megújuló tüzelést a hátuk mögött. - Ez ő! – bólintott Mezra. - Nogo keményen nyomja.
- Mi a parancsod?
- Hogy vigyem a Nap Hölgyet a csónakokhoz és ott várjak Mek Nimmurra.
- Rendben! - mondta Nicholas. - Mi is veletek megyünk.
A Jet Ranger alacsonyan, mélyrepüléssel szállt, egy pillanatra sem emelkedtek a fennsík fölé. Helm tudta, hogy Mek Nimmur shuftái RPG-kel és aknavetőkkel vannak felfegyverkezve. Jól képzett emberek kezében ezek a fegyverek halálosak egy olyan lassan szálló és fegyvertelen légi jármű ellen, mint a Jet Ranger. A pilóta csak úgy védekezhetett, hogy a terepet fedezékül használva kacskaringózott a völgyben és így egy pillanatra se került tiszta célpontként az aknavetők szeme elé.
Bár az esőfelhők már egészen mélyen voltak az Abbai-szurdok felett, a helikopter jóval alattuk volt. Mindazonáltal egy-egy váratlan szélroham veszélyesen meglökte a gépet, és nehéz esőcseppek csapódtak hangosan a szélvédő üvegnek. A pilóta egészen előredőlt székében, a biztonsági öv vállszíján támaszkodva, erősen koncentrált, mivel veszélyes volt ez a mélyrepülés ilyen rossz időjárási viszonyok között. Helm a jobb oldali ülésben, a pilóta mellett ült. Von Schiller és Nahoot Guddabi a hátsó ülésen foglalt helyet, és mindketten a nyakukat nyújtogatva, idegesen lestek ki az oldalsó ablakon, ahogy a völgy sűrű erdővel benőtt lejtői oly közel suhantak el mellettük, hogy látszólag meg is érinthették volna.
A rádió szinte percenként szólalt meg recsegve, és ők hallották Nogo embereinek tömör adásait a földről, amint az aknavetők támogatását kérik, vagy épp jelentették egy objektum elfoglalását. A pilóta fordította le nekik az érthetetlen rádióüzeneteket, hátrafordult székében, hogy elmondja von Schillernek: - Erős tűzharc folyik a hasadék teteje mentén, de a shufta már menekül. Nogo jól irányítja haderejét. Épp most űztek ki egy erős ellenséges egységet a tőlünk keletre fekvő hegyoldalból - ujjával a gép bal oldala felé mutatott -, és ők aknavetőkkel erős tűz alatt tartják a menekülő shuftát.
- Elérték már azt a helyet a hasadékban, ahol Quenton-Harper dolgozott?
- Ezt nem tudom biztosan. A helyzet egy kissé zavaros. A pilóta a következő arab nyelvű rádióadást hallgatta. - Azt hiszem, ez maga Nogo volt.
- Hívja fel nekem! - utasította Helmet előrehajolva von Schiller. - Kérdezze meg tőle, hogy biztosították-e már a sír területét.
Helm átnyúlt és felemelte a műszerfal alatti kampón lógó mikrofont. - Rózsaszirom, itt Bismarck. Hallasz?
Egy kis ideig csönd volt, csak zörejek hallatszottak, majd Nogo hangja, aki angolul beszélt. - Hallgatlak, Bismarck.
- Biztosította már az elsődleges célterületet? Vége.
- Igen, Bismarck. Minden biztosítva. Ellenállás letörve. Most küldök le embereket a létrán, hogy megtisztítsák a munkaterületet.
Helm hátrafordult székében, hogy von Schillerre nézzen.
- Nogo emberei már benn vannak a hasadékban. Mi is berepülhetünk és leszállhatunk.
- Mondja meg neki, hogy addig egyetlen emberét se engedje be a munkaterületre, amíg én oda nem érek - adta ki az utasítást von Schiller mereven, de arca diadalmas volt.
- Én akarok elsőként belépni oda. Ezt értesse meg vele. Mialatt Helm továbbította utasításait Nogónak, von Schiller megütögette a pilóta vállát. - Mennyi idő alatt érjük el a célterületet?
- A repülési idő körülbelül öt perc, uram.
- Körözzön a terület felett, amikor odaér. Ne szálljon le, amíg meg nem győződtünk róla, hogy Nogo valóban az ellenőrzése alatt tartja-e.
A pilóta sebességet kapcsolt és a rotorok hangmagassága megváltozott. A helikopter lelassult és a levegőben lebegett, miközben a pilóta lefelé mutatott.
- Mi az? - követte von Schiller a férfi mozdulatát. - Mit lát?
- A gát - mondta Helm. - Quenton-Harper gátja. Rettentő nagy munkát végzett odalenn.
A széles, megfékezett vízfelület szürkén és fenyegetően csillogott az esőfelhők alatt, beszennyezte a felföldről alázúduló víz. A mellékcsatornába vezetett víz fehéren, dühödten tajtékzott végig a hosszú völgyön.
- Teljesen elhagyatott! - mondta Helm. - Harper minden embere visszavonult.
- Mi az a sárga tárgy ott a parton? - kérdezte von Schiller.
- A földmunkagép. Emlékszik rá? Az informátorom beszélt róla.
- Ne pazaroljuk itt tovább az időt - adta ki a parancsot von Schiller. - Itt már nincs semmi látnivaló. Menjünk!
Helm megütögette a pilóta vállát és intett neki, hogy menjen tovább.
Árkász az ösvény elágazásánál várta be őket, ott, ahol az elterelt folyó zúgva ömlött végig a völgyön, és az eredeti csapást egy hosszú szakaszon teljesen elmosta. A teherhordók sora hosszan elnyúlt a völgyön át, és mindegyik egy-egy lőszeresládát egyensúlyozva a fején, óvatosan lépdelt a víz fölé emelkedő, magasabb részeken.
Tessay hordágya csaknem a sor végén volt, kétoldalt Royan és Nicholas kísérte, hogy megtámasszák, ha az ösvény durvább, egyenetlenebb részéhez érkeztek.
- Hol van Hansith? - kiáltott oda Nicholas Árkásznak, miközben szemét beárnyékolva figyelte az előtte haladó embereket, a nagydarab szerzetes feltűnő alakját kereste a karaván élén haladók között.
- Én azt hittem, veled van - kiáltott vissza Árkász. - Nem láttam, mióta elhagytuk a hasadékot.
Nicholas megfordult és visszanézett arra, amerről jöttek, a tüskés erdőségen áthaladó ösvényre.
- A fenébe - dünnyögte. - Nem mehetünk vissza, hogy megkeressük. Kénytelen lesz egymaga átjutni a kolostorhoz.
Abban a pillanatban meghallották a rotorok halk ismerős zakatolását a forró, párás levegőből, a lassan lefelé ereszkedő felhők tömege alól.
- A Pegazus szecskavágó! Úgy hallatszik, mintha von Schiller egyenesen Taita medencéje felé tartana. Nyilván mindvégig pontosan tudta, hol dolgozunk - mondta Nicholas keserűen. - Nem vesztegeti az időt. Olyan, akár egy keselyű, mely nyomban lecsap a friss tetemre.
Royan is felfelé, a hang irányába nézett, és próbálta kivenni a helikopter alakját a fekete felhők között. Az arca kipirult a sietős menettől, az izzadságtól összetapadt hajtincsek hullottak homlokába. - Ha azok a disznók bejutnak a mi sírunkba, akkor az a legirtóztatóbb megszentségtelenítése lesz egy szent helynek - mondta dühösen.
Nicholas hirtelen átnyúlt a hordágy felett és megfogta a karját. - Te menj le a kolostorhoz Tessayvel. Majd később utánatok megyek. - Mielőtt Royan tiltakozhatott volna, vagy bármilyen kérdést tehetett volna fel neki, ő már nagy léptekkel odament Árkászhoz.
- A két nőt a gondjaidra bízom, Árkász. Vigyázz rájuk.
- Hova mész, Nicky? - lépett mögé Royan, és meghallotta, amit Árkásznak mondott. - Mit akarsz csinálni?
- Csak egy kis aprómunka. Nem fog soká tartani.
- Ugye, nem akarsz visszamenni oda? - kérdezte Royan rémülten. - Megölnek, vagy még annál is rosszabb történhet veled. Láttad, hogy mit tett Helm Tessayvel...
- Ne izgulj miattam, kedvesem - nevetett Nicholas, és még mielőtt Royan rájött volna, hogy mire készül, egyenesen szájon csókolta. Miközben Royan még mindig zavarban volt és szégyellte magát ezért a jelenetért ennyi ember előtt, Nicholas szelíden eltolta magától.
- Vigyázz Tessayre. A csónakoknál találkozunk. Mielőtt Royan tovább tiltakozhatott volna, már meg is fordult és hirtelen, hosszú léptekkel oly sebesen indult meg felfelé a völgy durva, egyenetlen terepén, hogy Royannak már semmi esélye nem maradt, bármi módon visszatartani.
- Nicky! - sikoltotta kétségbeesetten, de Nicholas úgy tett, mintha nem hallotta volna, csak ment tovább az elterelt folyó mentén felfelé, vissza a gáthoz.
A Jet Ranger követte a folyó tekervényes medrét a gát alatt. Időnként egyenesen bepillanthattak a magas sziklák közti keskeny résen át a hasadék homályos mélyére, mely mostanra szinte teljesen kiszáradt, csupán helyenként villantak meg az összezsugorodott, csöndes vízfoltok.
- Ott vannak! - mutatott egyenesen előre Helm. Egy kis embercsoport látszott a hasadék peremén.
- Győződjön meg róla, hogy nem shufta! - Von Schiller hangjában félelem volt.
- Nem az! - nyugtatta meg őt Helm hangosan. - Felismerem Nogót és az a magas ott mellette, a fehér shammában a szerzetes, Hansith Sherif, az informátorunk. - A motor zaját túlkiabálva odaszólt a pilótának. - Berepülhet és leszállhat. Ott! Nogo int, beirányítja!
Abban a pillanatban, ahogy a helikopter talpa földet ért, Nogo és Hansith, mindketten odafutottak. Lesegítették von Schillert az utastérből és gyorsan kituszkolták a még forgó rotorok alól.
- Embereim biztosították a területet - nyugtatta meg Nogo.
- Leűztük a shuftát a völgybe, a folyó felé. Ez az ember itt Hansith Sherif, aki Harper mellett dolgozott a sírban. Ismeri az alagútrendszer minden centiméterét.
- Beszél angolul? - nézett fel von Schiller türelmetlen izgalommal a magas szerzetesre.
- Egy kicsit - felelt neki maga Hansith.
- Remek! Remek! - nézett rá sugárzó arccal von Schiller.
- Mutassa nekem az utat. Követem. Gyerünk oda Guddabi, itt az ideje, hogy megdolgozzon azért a pénzért, amit fizetek magának.
Hansith gyorsan az állványzat tetejéhez vezette őket, ahol von Schiller megtorpant és idegesen nézett le a hasadék komor, homályba vesző mélységébe. A bambuszváz gyengének, rozogának tűnt, a szakadék pedig mélynek és félelmetesnek. Von Schiller már épp azon a ponton volt, hogy tiltakozzék, amikor mögötte Nahoot Guddabi nyöszörögni kezdett.
- Ugye nem azt akarja, hogy itt másszunk le? Rémülete nyomban erőt öntött von Schillerbe és élvezettel támadt rá. - A sírt csak így lehet megközelíteni. Menjen lefelé ez után az ember után. Én közvetlenül maga mögött leszek. Amikor Nahoot habozott, Helm kérges kezét a lapockái közé nyomta és előretaszította.
- Gyerünk, indulás! Csak fecsérli az időt.
Nahoot vonakodva elindult lefelé az állványzaton a szerzetes után, és von Schiller követte őt. A bambuszszerkezet rázkódott, himbálózott súlyuk alatt, és a mélyben ott tátongott a sziklás szakadék, de végül leértek és ott álltak a kőpadon, Taita medencéje mellett. Csak álltak ott és áhítatos csodálattal bámészkodtak.
- Hol az alagút? - kérdezte von Schiller, amint ismét levegőhöz jutott, és Hansith intett neki, hogy kövesse a kis jászolgát falához.
Itt von Schiller megállt és hátranézett Helmre meg Nogóra. – Azt akarom, hogy maguk maradjanak itt és őrködjenek. Én Guddabival és ezzel a szerzetessel bemegyek a sírba. Hívatom magukat, amennyiben szükségem lenne a jelenlétükre.
- Szívesebben mennék önnel, Herr von Schiller, hogy megvédjem, ha... - kezdte Helm, de az öregember fenyegetően nézett rá.
- Tegye, amit mondtam! - majd Hansith támogatásával mereven lemászott a jászolgát falán az alagút szájához. Nahoot Guddabi szorosan a nyomában volt.
- Világítás? Honnan jön az áram? - kérdezte von Schiller.
- Van itt egy gép - magyarázta Hansith, és abban a pillanatban meghallották valahol előttük a generátor halk mormogását. Egyikőjük sem szólt egy szót sem, ahogy mentek Hansith után az alagút bevezető szakaszán, míg el nem érték a víznyelő sötétlő vize felett lévő hidat.
- Ez egy nagyon primitív építmény - dünnyögte Nahoot, és nyugtalanságát végre felváltotta a szakmai érdeklődés. – Nem emlékeztet egyetlen egyiptomi sírra sem, amit valaha is láttam. Azt hiszem, félrevezettek minket. Ez nagy valószínűséggel valamiféle helybéli etióp munka.
- Túl korán ítélkezik - figyelmeztette von Schiller. - Várjon, míg meglátjuk mindazt, amit ez az ember mutat nekünk.
Von Schiller egyik kezével Hansith vállára támaszkodott, amint áthaladt az imbolygó, baobabfából készült pontonon, majd a túloldalon megkönnyebbülten mászott ki a partra. Elindultak felfelé az alagút emelkedő szakaszán, majd elhaladtak a magas vízszint jele mellett.
Amint a falak szerkezete megváltozott, és feltűntek a sima, szépen megmunkált kövek, Nahoot megjegyezte: - Á! Először csalódott voltam. Azt hittem, rászedtek minket, de most már látom az egyiptomi hatást.
Elérték a beomlott folyosó előtti pihenőt, melyen a Honda generátor állt. Mostanra von Schillert és Nahootot megizzasztotta az erőfeszítés és mindketten remegtek az izgalomtól.
- Ez egyre ígéretesebbnek tűnik - lelkendezett Nahoot. Von Schiller a vakolt ajtó pecsétjére mutatott, melyek ott álltak az egyik oldalfal mellett, ahol Nicholas és Royan hagyta őket. Nahoot térdre hullt mellettük és izgatottan szemügyre vette őket, majd reszkető hangon felkiáltott.
- Mamose kartusa és az írnok, Taita pecsétje! - Csillogó szemmel nézett fel Schillerre. - Most már nem lehet semmi kétség, ígéretemhez híven elvezettem önt a sírhoz.
Von Schiller egy pillanatig meredten nézett rá, még a szava is elállt ettől a szemérmetlen, öntelt pimaszságtól. Majd undorodva felhorkant és előrehajolt, hogy az ajtónyíláson át beleshessen a hosszú folyosóra.
- Ezt tönkretették! - kiáltott fel rémült iszonyattal. - A sírt megsemmisítették.
- Nem, nem! - nyugtatta meg őt Hansith. - Erre jöjjenek. Van itt mögötte még egy alagút.
Ahogy óvatosan lépkedtek a törmelékek és a maradványok között, Hansith szaggatott, akadozó angolsággal elmondta nekik, hogyan omlott be a folyosó teteje, és ő, Hansith, miként talált rá a romok alatt az igazi bejáratra.
Nahoot szinte lépésenként megállt, hogy szemügyre vegye és felkiáltson azoknak a festett vakolatdarabkáknak a láttán, melyek túlélték a mennyezet beomlását. - Ez valami lenyűgöző lehetett. A legmagasabb rendű klasszikus munka...
- Ennél többet is mutathatok. Sokkal többet - ígérte nekik Hansith, és von Schiller rámordult Nahootra.
- Hagyjuk most már ezt a romba dőlt részt. Kifutunk az időből. Sietnünk kell egyenesen a temetkezési kamrába.
Hansith felvezette őket a rejteklépcsőn a bao útvesztőjébe, majd a tekervényeken és a kanyarokon át le, a legalsó szintre.
- Harper és az a nő hogy a csudába juthatott át ezen? – csodálkozott von Schiller. - Olyan ez, akár az üregi nyulak kotoréka.
- Egy újabb rejteklépcső! - Nahoot ámult és dadogott az izgalomtól, ahogy lementek a gázcsapdába, ahol az amforák évezredeken át álltak háborítatlanul, majd elindultak az utolsó lépcsőn a temetkezési csarnok felé.
Most már mindketten elámultak a pompás falfestmények és a hatalmas, fenséges istenszobrok láttán, melyek a csarnokot őrizték. Ott álltak egymás mellett, mintha földbe gyökerezett volna a lábuk és dermedt áhítattal néztek körül.
- Ilyesmire még álmomban sem számítottam - suttogta von Schiller. - Ez túlszárnyalja minden reményemet.
- A szobák mindkét oldalon kincsekkel vannak tele - mutatott v