elektronikus kiadás: NNCL80-235v1.0

Stephen King 
A holtsáv

ALBATROSZ KÖNYVEK BUDAPEST
A mű eredeti címe The Dead Zone
Fordította Fencsik Flóra
(C) Stephen King, 1979 
Hungarian translation Fencsik Flóra, 1986

Előhang

l 

John Smith mire elvégezte a főiskolát, már teljesen elfelejtette azt az 1953 januárjában történt nagy esését ott a jégen. Voltaképp már az érettségije idején se igen emlékezett rá. Anyja és apja pedig egyáltalában nem is értesült róla.
A gyerekek a durhami mesterséges tó, a Körkerülő befagyott felszínén, egy megtisztított térségen korcsolyáztak. A nagyobb fiúk összeragasztgatott ócska ütőkkel jégkorongoztak, két krumpliskosár szolgált kapuként. A kisebb srácok csak szerencsét-lenkedtek, ahogy a kisgyerekek szoktak, amióta világ a világ, nevetségesen ki-be csukló bokával; leheletük gőzölgött a fagyos hidegben. A letisztogatott jég egyik sarkában gumikerekek égtek kormosán, a közelben néhány szülő üldögélt, a gyerekeiket lesték. Még messze volt a lánctalpas motorszán korszaka, akkoriban téli sportként inkább a testet mozgatták, mint a benzinmotort.
Johnny gyalog jött oda hazulról, közvetlenül a pownali városszélen túlról, korcsolyáját a vállán hozta. Hatéves korára már ügyesen korcsolyázott. Annyira még nem jól, hogy beszálljon a nagyfiúk jégkorongjátékába, de arra képes volt már, hogy köröket írjon le a többi elsős körül, akik folyvást csapoltak karjukkal, hogy egyensúlyukat megtartsák, vagy hanyatt potyogtak.
Most lassan korcsolyázott körbe a letisztogatott térségen, hátrafelé szeretett volna haladni, mint Timmy Benedix, figyelte, milyen titokzatosan do-bog-recseg kijjebb a hótakaró alatt a jég; hallgatta a jégkorongozók kiáltozásait is, meg egy zúzalékkal teli teherkocsi dübörgését, amint áthalad a hídon a Lisbon vízesésénél lévő Gipsz-művek felé, s figyelte a felnőttek beszélgetésének moraját is. Nagyon örült az életnek ezen a hideg, tiszta téli napon. Semmi baja se volt, semmi se zavarta a gondolatait, semmit se akart... csak azt, hogy hátrafelé tudjon korcsolyázni, mint Timmy Benedix.
Elkorcsolyázott a tűz előtt, látta, hogy két-három felnőtt egy üveg italt adogat körbe.
– Aggyá nekem is! – kiáltotta oda Chuck Spier-nek, aki nagy, vaskos kötött kabátba és zöld flanel sínadrágba volt bagyulálva.
Chuck rávigyorgott: – Gyere mán ki onnan, öcsi, hallom, anyád mán kiáltozik utánad.
A hatéves Johnny Smith nevetve korcsolyázott tovább. S a korcsolyázótérség út felőli oldalán magát Timmy Benedixt látta meg, amint lefelé tart a lejtőn, apjával a háta mögött.
– Timmy! – kiáltotta. – Ezt figyeld!
Megfordult, és esetlenül hátrafelé kezdett korcsolyázni. Észre se vette, hogy bekorcsolyázik a korongozók térségébe.
– Hé, öcsi! – kiáltotta valaki. – Félre az útból!
Johnny nem hallotta. Sikerült! Hátrafelé korcsolyázik! Eltalálta a ritmust – egyből. A lábakat úgy kell lendíteni...
Megbűvölten nézett lefelé, hogy lássa, mit is művel a lába.
A nagyfiúk ócska, elnyúzott, barázdált szélű korongja zúgott el mellette, észre se vette. Az egyik nagyfiú – nem valami jó korcsolyázó – csaknem vak fejesugrással vetette magát a korong után.
Chuck Spier látta, amint közeledik. Talpra szökkent, úgy ordította: – Johnny! Vigyázz!
John fölemelte a fejét – s a következő pillanatban az esetlen korcsolyázó mind a nyolcvan kilójával, teljes sebességgel belerohant a kis Johnny Smithbe.
John szétterpesztett karral, röpülve zuhant le. Feje egy pillanat múlva a jégnek ütközött, és Johnny előtt elfeketült a világ.
Elfeketült... fekete jég... elfeketült... fekete jég... fekete. Fekete.
Mondták, hogy elvesztette az eszméletét, ő csak ebben az ismétlődő gondolatban volt biztos, és abban, hogy hirtelen föltekintve arcokat látott – ijedt korongozókét, rémült felnőttekét, kíváncsi kisgyerekekét. Timmy Benedix vigyori képét. Chuck Spier tartotta az ölében.
Fekete jég. Fekete.
– Tessék? – kérdezte Chuck. – Johnny... semmi bajod? Iszonyú nagyot taknyoltál.
– Fekete – mondta torokhangon Johnny. – Fekete jég. Ne töltsd föl többé, Chuck.
Chuck kissé ijedten nézett körül, aztán vissza Johnnyra. Megérintette a fiú homlokán kidudorodó jókora daganatot.
– Elnézést – szólt az idétlen korongozó. – Nem is láttam a srácot. Kisgyerekeknek nem szabad a korongozók közelébe menni. Ez a szabály. – Bizonytalanul nézett körül, támogatásért.
– Johnny? – szólította meg Chuck. Sehogy se tetszett neki Johnny tekintete. Sötét volt és távoli, messze néző és hideg. – Jól vagy?
– Ne töltsd föl többé – mondta Johnny, anélkül hogy tudta volna, mit beszél. – A robbanás. A sav.
– Nem gondolod, hogy orvoshoz kellene vinnünk? – kérdezte Bili Gendromtól Chuck. – Nem tudja, mit beszél.
– Adj neki még egy percet – tanácsolta Bili.
Adtak neki még egy percet, és Johnny agya kitisztult. – Jól vagyok – motyogta. – Eresszél el. – Timmy Benedix még mindig vigyorít rá, a szentségit. Johnny elhatározta, mutat ő még egyet s mást Timmynek. A hét végére körbe fogja korcsolyázni Timmyt... hátrálva és előre.
– Gyere, ülj le a tűz mellé egy kicsit. Oltári nagyot taknyoltál. Johnny hagyta, támogassák oda a tűzhöz. Az olvadó gumi szaga erős volt és átható, kicsit fölka-varodott tőle a gyomra. Fájt a feje. Kíváncsian megtapintotta a duzzanatot a bal szemöldöke fölött. Mintha egy mérföldnyire állt volna ki.
– Emlékszel-e, mi a neved, meg minden? – kérdezte Bili.
– Hogyne. Persze hogy emlékszek. Semmi bajom. – Hogy hívják a papádat meg a mamádat?
– Herb és Vera. Herb és Vera Smith. Bili és Chuck összenézett, megrántották a vállukat.
– Szerintem jól van – mondta Chuck, és azután, harmadszorra: – Pedig oltári nagyot taknyok, mi? Tyűha.
– Ilyenek a gyerekek – mondta Bili, és elégedetten nézte tizenkét éves ikerlányait, amint kéz a kézben korcsolyáznak, azután ismét Johnnyt. – Egy felnőtt alighanem belehalt volna.
– De nem egy polák – válaszolta Chuck, és mind a ketten elröhögték magukat. A whiskysüveg újra körbeindult.
Johnny tíz perc múlva újra kint volt a jégen, fejfájása enyhült, a homlokából kiálló göröngyös seb, akár egy bizarr billog. De mire hazament ebédelni, már mindent elfelejtett az eséssel kapcsolatban, annyira örült, hogy felfedezte: tud hátrafelé korcsolyázni.
– Uram, irgalmazz! – kiáltotta Vera Smith, amint meglátta. – Hát ezt meg hogyan szerezted?
– Elestem – mondta, és kanalazni kezdte a Campbell-féle paradicsomlevest.
– Jól vagy, John? – ért hozzá gyöngéden az anyja.
– Persze, mama. – Jól is volt, kivéve, hogy néha-nap rosszat álmodott úgy egy hónapon át... rosszakat álmodott, és hajlamos lett rá, hogy időnként nagyon elálmosodjék napközben, olyankor, amikor azelőtt sosem. És aztán ez is elmúlt, körülbelül egyszerre a rossz álmokkal.
Nem volt semmi baja.
Chuck Spier február közepén egy reggel arra ébredt, hogy vén 48-as De Sotójának kimerült az akkumulátora. Megpróbálta föltölteni a farmteherautójáról. Mikor a második csavart erősítette oda a De Soto akkujához, az fölrobbant, bele az arcába, telifröcskölte a maró akkumulátorsav. Odalett a fél szeme. Vera szerint csak az isten irgalmának köszönhette, hogy nem mindkettő. Johnny szörnyű tragédiának tartotta a dolgot, és egy héttel a baleset után elment apjával együtt meglátogatni Chuckot a lewistoni közkórházba. Johnnyt meglehetősen megrázta a Nagy Chuck látványa, amint fekszik abban a kórházi ágyban, furcsán soványnak és kicsinek tűnik – s aznap éjjel azt álmodta, hogy ő fekszik ott.
A következő években Johnnynak időnként megérzései voltak – tudta, mi lesz a rádióban a következő szám, még mielőtt a lemezlovas bemondta volna, ilyesmi –, de ezeket sose hozta kapcsolatba a balesetével a jégen. Addigra el is felejtette már.
És a megérzések sose voltak meghökkentők, nem is túlságosan gyakoriak. Semmi meghökkentő nem is történt ama bizonyos estéig, ott a vásárban, a szerencsekerékkel. A második balesetéig.
Később gyakran eszébe jutott.
Az a dolog a szerencsekerékkel a második balesete előtt történt.
Mint valami figyelmeztetés a gyerekkorából.

2 

Az utazóügynök fáradhatatlanul cikcakkozott át Nebraskán és lowán ama 1955-ös nyár tűző napsütésében. Csak ült 53-as Mercuryje volánjánál, a kocsi már látott vagy hetvenezer mérföldet. A Mercury szelepei jellegzetes ziháló hangot adtak. Nagydarab ember volt, kinézete mindig a közép-nyugati, gabonán táplált fiúé; Greg Stillson azon az 1955-ös nyáron, alig négy hónappal azután, hogy omahai mázolóműhelye tönkrement, még csak huszonkét éves volt.
A Mercury csomagtartója és a hátsó ülése teli volt kartondobozokkal, azok pedig könyvekkel. Többségük biblia volt. Különféle formájúak és méretűek. Az alapárucikk az Amerikai Igaz-Út Biblia volt, tizenhat színes ábrával, egy dollár kilencvenötért, repülőgép-ragasztóval kötve, ami legalább tíz hónapig összetartja; azután egyszerűbb zsebkönyvnek ott volt az Amerikai Igaz-Út Újtesta-mentum hatvanöt centért, színes ábrák nélkül, ám Urunk Jézus Krisztus szavai pirossal nyomva; s a nagypénzűeknek ott volt az Amerikai Igaz-Út Isten Szava luxuskiadásban 19 dollár 95-ért, fehér műbőrbe kötve – a tulajdonos nevét arannyal, betűrajzoló mintán át oda lehet festeni a címoldalra –, huszonnégy színes ábrával, s a közepén egy üres résszel, ahová föl lehet jegyezni a születéseket, esküvőket és temetéseket. És az Isten Szava luxuskiadása nem esik szét legalább két évig. Volt azonkívül egy doboznyi puha fedelű zsebkönyv, ez állt rajta: Amerikai Igaz-Út – Kommunista-zsidó összeesküvés Egyesült Államunk ellen.
Greg jobban boldogult ezzel az olcsó, rotációs papírra nyomott zsebkönyvvel, mint az összes bibliával együttvéve. Ez mindent elmondott arról, hogyan veszik birtokukba az Egyesült Államok gazdaságát és kormányzását a Rotschildok, Rooseveltek és Greenblattok. Ábrák mutatták be, hogyan kapcsolódnak a zsidók közvetlenül a kommunis-ta-marxista-leninista-trockista tengelyhez s onnan magához az Antikrisztushoz.
A McCarthy-korszak nemrég ért véget Washingtonban; a Közép-Nyugaton azonban még nem tűnt le Joe McCarthy hidegháborús csillaga. Greg Stillson farmer vevőköre a kommunizmuson kívül morbid érdeklődést tanúsított ama elgondolás iránt, hogy a zsidók kormányozzák a világot.
Greg most, az lowa állambeli Amestől mintegy húsz mérföldnyivel nyugatra ráfordult egy farmház poros kocsifelhajtójára. A ház kihaltnak, elhagyottnak látszott – redőnyök lehúzva, istállóajtók csukva –, de az ember sosem tudhatja, míg meg nem próbálja. Ez a jelszó jól bevált Greg Stillson-nak, amióta két éve anyjával fölköltözött Oklaho-mából Omahaba. A mazoloszakma nem volt valami nagy szám, de szüksége volt rá, hogy Jézus ízét kis időre kiűzze a szájából – már elnézést a blaszfémiáért. Most azonban visszatért, igaz, ezúttal nem prédikálni és jövendölni, csupán megkönnyebbülten üzletelni a csodával.
Kinyitotta a kocsiajtót, és amint kilépett a felhaj-tóút porába, egy nagy komisz házőrző kutya jött elő az istállóból, hátracsapott füllel. Megeresztett egy ugatássorozatot. – Hello, blöki – szólt halk, kellemes, de messze zengő hangján Greg; huszonkét éves korára már gyakorlott csodaszónokhangja volt.
A blöki nem reagált a hang barátságos színezetére. Csak jött és jött, nagy volt és alattomos, mint aki alig várja, hogy utazó ügynököt villásreggelizzen. Greg visszaült a kocsiba, becsukta az ajtót, és kétszer megnyomta a kürtöt. Veríték csurgott arcáról, s fehér vászonöltönyén sötétszürke kerek foltok keletkeztek a hóna alatt, s szétágazó fa formájú folt a hátán. Újra dudált, de semmi reagálás nem jött. A prosztók, úgy látszik, bevágták magukat az International Harvesterükbe vagy a Studebakerük-be, és bementek a városba.
Greg elmosolyodott.
Ahelyett hogy rükvercbe kapcsolt volna és kihátrál a kocsifelhajtón, hátranyúlt, és elővett egy vízipuskát, épp csak ez víz helyett ammóniával töltve.
Greg fölhúzta a pumpát, s könnyed mosollyal kiszállt a kocsiból. A kutya, amely már hátsójára ült, nyomban újra fölpattant, és morogva közeledett felé.
Greg tovább mosolygott. – Jól van, blöki – mondta kellemes, zengő hangján. – Gyere csak szépen. Gyere, és megkapod a magadét. – Gyűlölte ezeket a csúf farmkutyákat, amelyek arrogáns kis cézárokként uralkodnak a maguk tenyérnyi udvarán; a gazdájukról is sokat elárulnak.
– Szemét bugris fajta – mondta magában. Még mindig mosolygott – Gyere csak, kutyuli.
S a kutya jött is. Leszegte tomporát, hogy neki-ugorjék. Az istállóban felbőgött egy tehén, és enyhe szél suhant át a kukoricatáblán. A kutya fölugrott, s Greg mosolya kemény, keserű fintorba torzult. Megnyomta a puska pumpáját, és bűzlő ammónia-felhőt eresztett egyenesen a kutya orrába és szemébe.
A dühös ugatás azon nyomban kurta, kínlódó vinnyogásokra váltott, majd, amint az ammónia igazából belemart, fájdalmas üvöltésbe. Egy pillanat alatt átalakult, nem házőrző kutya volt már, csupán legyőzött korcs.
Greg Stillson arca elsötétült. Szeme csúf réssé húzódott össze. Fürgén előrelépett, és Stride King-féle hegyes orrú cipőjével süvítő rúgást mért a kutya hátsójára. A kutya magas, üvöltő hangot hallatott, s fájdalomtól-félelemtől űzötten megpecsételte sorsát: megpördült, inkább harcba szállt keserve okozójával, mintsem hogy visszafusson az istállóba.
Fölhorkant, vakon felpattant, belemart Greg fehér vászonpantallója jobb szárának felhajtójába, és lehasította.
– Te rohadt dög! – kiáltott föl döbbent dühvel, és újra belerúgott a kutyába, ezúttal olyan erővel, hogy az elgurult a porban. Újra közelebb lépett a kutyához, újra megrúgta, még mindig ordított rá. A kutya most már könnyező szemmel, izzó fájdalommal orrában, egy törött bordával és egy súlyosan megsérült másikkal fölismerte, milyen veszedelem árad ebből az őrültből, de már későn.
Greg Stillson áthajszolta a poros farmudvaron, lihegve és üvöltve, arcáról csurgott a veríték, és addig rúgta a kutyát, amíg az már vinnyogott, alig volt képes vonszolni magát a porban. Öt-hat sebből vérzett. A végét járta.
– Nem lett volna szabad megharapnod – suttogta Greg. – Hallod? Hallasz? Nem lett volna szabad megharapnod, te szaros kutya. Senki se állhat az utamba. Hallod? Senki. – Ujabb rúgást mért rá véres cipőorrával, de a kutyától már csak halk, fulladozó hang tellett. Nem nagy kielégülés. Greg feje sajgott. A nap az oka. A kutya hajszolása a tűző napon. Még jó, hogy el nem ájult.
Egy pillanatra lehunyta a szemét, zihált, az izzadság, akár a könny, úgy csurgott végig arcán, sörtehajába féregként fészkelődön. Az agyonrugdosott kutya végsőket vonaglotl a lábfejénél. A férfi szemhéja mögé színes fényfollok ereszkedtek, szíve verésének ritmusára.
A feje sajgott.
Vajon nem fog-e becsavarodni, tűnődött el néha. Most is. Eredetileg azt gondolta, lefröccsenti a kutyái az ammónialöllelű pisztolyból, visszazavarja az islállóba, hogy névjegyéi olt hagyhassa a zsaluajtó résében. Visszajön valamikor, és üzletet köt. És most lessék. Tessék, micsoda randaság. Most aztán nem hagyhatja itt a névjegyét!
Kinyitotta a szemét. A kutya a lábánál hevert, hevesen zihált, orrából vér szivárgott. Amint Greg lelekinlell rá, a kutya alázatosan megnyalta a cipő-jét, mintha elismerné, hogy legyőzlek, majd tovább folytatta a haldoklást.
– Nem lett volna szabad eltépned a nadrágomat – mondta a kutyának. – A nadrág egy ötösömbe kerül, te mocskos dög.
El kell tűnnie innen. Nem válnék hasznára, ha Clem Kadiddlehopper meg a felesége és a hat gyerekük most érnének haza a városból a Studebake-rükön, és meglátnák, hogy Fido itt döglődik, s gonosz ügynök bácsi áll fölötte. Elveszthetné az állását. Az Amerikai Igaz-Út Társaság nem alkalmaz olyan ügynököket, akik keresztény emberek tulajdonában lévő kutyákat ölnek.
Greg idegesen nevetgélve ment vissza a Mercury-hez, beszállt, és gyorsan kifarolt a kocsifelhajtón. Keleti irányba fordult a földúton, amely nyílegyenesen vágott át a kukoricatáblán, és hamarosan már a hatvanötös úton cirkált, két mérföldnyi porfelhőt húzva maga után.
Semmiféleképp nem akarta elveszíteni ezt az állását. Még nem. Szépen keresett – azokon a trükkö-kön kívül, amelyekről az Amerikai Igaz-Út Társaságnál tudtak, Greg még hozzátett néhányat a magáéból, amelyekről nem tudtak. Most jól ment neki. Amellett utazgatva megismerkedett egy csomó emberrel... egy csomó lánnyal. Jó élet volt ez, kivéve...
Kivéve, hogy nem volt elégedett.
Tovább hajtott, a feje lüktetett. Nem, nem volt elégedett. Érezte, hogy nagyobb dolgokra teremtődött, mint autózgatni a Közép-Nyugaton, bibliákat árulni, meghamisítgatni az elszámolási űrlapokat, és így keresni még egy plusz kettest naponta. Érezte, hogy valami másra való... másra...
Nagyságra.
Igen, erről van szó, egyértelműen erről van szó. Néhány hete fölvitt egy lányt a szénapadlásra, a lány családja Davenportban járt, hogy eladjon egy teherautónyi csirkét, a lány kérdezgetni kezdte, kér-e egy pohár limonádét, szó szót követett, majd miután meglett neki a lány, az azt mondta, ez majdnem olyan volt, mintha egy prédikátor húzta volna csőbe, ő meg megütötte, azt se tudta, miért. Megütötte és elment.
Hát... nem is így volt.
Voltaképpen kétszer-háromszor is megütötte. Míg csak a lány sikítani nem kezdett, és segítségért kiáltozni, mire ő abbahagyta, és valahogyan – be kellett vetnie minden kedvességét, amit csak Istentől kapott – megbékítette. A feje akkor is sajgott, lüktető fényfoltok villogtak-ütköztek át a látóterén, és meg akarta győzni magát, hogy a hőség miatt van, a szénapadlás éktelen melege miatt, de nemcsak a hőség tehetett a fejfájásáról. Hanem ugyanaz, amit az udvaron érzett, amikor a kutya eltépte a nadrágszárát: valami sötét őrület.
– Nem vagyok őrült – mondta fennhangon a kocsiban. Gyorsan letekerte az ablakot, hadd jöjjön be a nyári hőség és a porszag, gabonaszag, trágyaszag. Hangosra állította a rádiót, és elkapott egy Petit Page-dalt. A fejfájása enyhült egy kicsit.
Minden azon múlik, hogy az ember uralkodjék magán, és... és vigyázzon az előélete büntetlenségére. Ha ez sikerül, nem nyúlhatnak hozzá. És egyre jobban ment mindkettő. Már nem álmodott olyan gyakran az apjáról, nem látta azokat az álmokat, amelyekben apja ott áll fölötte, olajbányászsisakja hátracsapva a fején, és ezt ordítja: – Nem érsz te semmit, Vakarcs! Nem érsz semmit, a kurva életbe!
Greg Stillson azért nem álmodta többé ezeket az álmokat, mert nem voltak érvényesek. Nem volt már vakarcs. Oké, gyerekként sokat betegeskedett, nem is volt valami nagy növésű, de aztán szépen megnőtt, gondoskodott az anyjáról...
Apja pedig meghalt. Apja már nem láthatja. Greg nem dörgölheti az öreg orra alá, mekkorát tévedett, mert az meghalt egy olajfúrótorony robbanásakor, meghalt, pedig Greg szívesen kiásná egyszer, csak egyszer, hogy belekiabálja eborladt arcába: Tévedtél, apa, tévedtél felőlem!, és aztán jókorát rúgna belé, úgy, mint...
Mint ebbe a kutyába.
A fejfájás visszatért, enyhébben.
– Nem vagyok őrült – mondta újra a zene hangja alatt. Anyja gyakran mondta volt neki, hogy valami nagyra, hatalmasra született, és Greg el is hitte. Minden csak azon múlik, hogy az ember uralkodjék magán bizonyos dolgokban – mint a lány meg-verése vagy a kutya összerugdosása –, és vigyázzon az előélete büntetlenségére.
Hogy miben áll a nagysága, majd megtudja, ha eljön a napja. Ebben teljesen bizonyos volt.
Újra eszébe jutott a kutya, s ezúttal jókedv vagy szánakozás nélküli mosolyba görbedt a szája a gondolatra.
A nagyság közeleg. Lehet, hogy évek telnek el addig – még fiatal, nem vitás, nem rossz dolog fiatalnak lenni, ha az ember megérti: nem kaphat meg mindent egyszerre. Ha hisz benne, végül elérkezik. És ő hitt benne.
És Isten meg az ő Jézus fiacskája legyen irgalmas annak, aki az útjába áll.
Greg Sulison kidugta napégette könyökét az ablakon, és fütyörészni kezdett a rádió hangjára. Beletaposott a gázba, fölpörgette hetvenre a vén Mer-curyt, és végiggördült az egyenes iowai úton a jövő felé. Lesz, amilyen lesz.

I 
A szerencsekerék

Első fejezet
1. 

Sarah később két dologra emlékezett vissza arról az éjszakáról: a fiú szerencsesorozatára a szerencsekeréknél meg az álarcra. Ám ahogy az idő múlt, az évek teltek, inkább a maszk jutott eszébe – ha egyáltalában rászánta magát, hogy arra az iszonyatos éjszakára gondoljon.
A fiú egy bérházban lakott Cleaves Millsben. Sarah háromnegyed nyolcra ért oda, a sarkon túl parkolt le, és fölcsöngetett a kapuból, hogy John fölengedje. Aznap az ő kocsijával készültek elmenni, mert Johnnyét épp javították a hampdeni Tibbet-garázsban, beszorult tengellyel vagy valami effélével. Valami drágával, mondta Johnny előzőleg a telefonban, s aztán elnevette magát, jellegzetes Johnny Smith-féle nevetéssel. Sarah biztosan elbőgte volna magát, ha az ő kocsijával történik – vagy akár a jegyzetével csupán.
Sarah átment az előcsarnokon a lépcsőhöz, elha-ladt a falon lógó hirdetőtábla mellett. Teli volt tűzködve kártyákkal, amelyek motorkerékpárokat hirdettek, sztereóalkatrészeket, írógépelést; közleményekkel, amelyeken egyesek fuvart kerestek Kansas vagy Kalifornia felé, mások, akik Floridába hajtanak, utast kerestek, akivel váltva vezethetnek és megoszthatják a benzinköltséget. Ezen az estén a táblán egy nagy plakát uralkodott, rajta ökölbe szorított kéz, tüzet jelképező vörös háttér előtt. A plakáton egyetlen szó állt: SZTRÁJK! 1970. október vége volt.
Johnny a második emelet utcai lakásában lakott – a tetővillában, ahogy hívta –, ahol az ember szmokingban állhatott, akárcsak Ramon Novarro, öblös pohárba töltött nagy adag Ripple borral, és letekinthetett Cleaves Mills hatalmas, lüktető szívére: a színház után hazasiető tömegére, rohanó taxijaira, neonfényeire. Csaknem hétezer mese élt a kopár városban. Ez volt az egyik.
Cleaves Mills a valóságban nagyjából egy főutcából állt, a kereszteződéseken jelzőlámpával (este hat után mind villogóra váltott), vagy két tucat üzletből és egy kis cipőüzemből. Mint az Oronót körülvevő városok többségében – Oronóban volt Maine állam egyeteme –, a gazdaság azt szolgáltatta, amit a diákok fogyasztanak: sört, bort, benzint, rock'n'roll zenét, büféételt, drogot, zöldséget, lakást, mozit. A mozi neve Árnyék volt. A tanév alatt művészfilmeket játszottak benne és negyvenes évekbeli nosztalgiamozikat. Nyaranta visszatért Clint Eastwoodhoz és a spagetti-westernhez.
Johnny és Sarah épp abban az évben végezte el az egyetemet, s mindketten a Cleaves Mills-i középiskolában tanítottak, ama kevés környékbeli középiskola egyikében, amely nem alakult át két-három várost felölelő körzeti iskolává. Az egyetemi tanszemélyzet és a tisztviselők, akárcsak a diákok, letelepedtek Cleavesbe, s a város irigylésre méltó adóalappal rendelkezett. Szép középiskolája is volt, vadonatúj, korszerűen felszerelt szárnnyal. Bárhogy csepülték is a városatyák az egyetemi népséget, a nagyokos szövegével, a háború utáni komcsi fölvonulásaival meg a belekotyogásával a várospolitikába – azokra az adódollárokra sose mondtak nemet, amelyek a kecses professzorvillák és bérházak után folytak be évente ebből a városrészből. A diákok Ócskasétánynak vagy Ramatymezőnek becézték e környéket.
Sarah bekopogott az ajtón, s Johnny hangja furcsán elfátyolozottan szólt ki: – Nyitva van, Sarah!
A lány kicsit tétován nyitott be. Johnny lakása teljesen sötét volt, az utcasarokról ütemesen idevilágító sárga fényjelzést leszámítva. A bútorok: megannyi púpos fekete árnyék.
– Johnny?...
A lány abban a hiszemben, hogy talán egy biztosíték égett ki, bizonytalanul előrelépett – ekkor megjelent előtte az arc a sötétségben lebegve, lidérc-nyomásos, rémisztő arc. Kísérteties, rothadt-zöld színben derengett. Fél szeme tágra nyílt, mintha a riadt lányt nézné vele. A másik szeme sötét bandzsí-tásba préselődött. Az arc bal fele, a nyitott szemű rész normálisnak látszott. De a jobb fele egy szörnyé volt, elkínzott, embertelen szörnyé, vastag ajka fölhúzódott, és csorba fogsor villant elő, ez is világított.
Sarah fojtott sikolyt eresztett meg, és botladozva hátrált. Ekkor felgyulladt a villany, és ismét Johnny lakása volt az, s nem valami fekete pokoltornác, a falon Nixon használt autókat árul, a padlón a szőnyeg, amelyet Johnny mamája hímzett, gyertyatartók borosüvegekből. Az arc már nem parázslott, s a lány most látta, hogy filléres áruházban vett álarc csupán, semmi más. Johnny kék szeme csillogott rá a nyitott szemnyílásból.
A fiú levette, és derűs mosollyal nézett rá, kifakult farmernadrág és barna pulóver volt rajta.
– Boldog Mindenszenteket, Sarah – mondta.
A lány szíve még mindig vadul vert. Johnny csakugyan jól ráijesztett. – Csuda vicces – mondta, és megfordult, hogy elmenjen. Nem szerette, ha így megijesztik.
A fiú elkapta az ajtóban: – Hé... ne haragudj.
– De haragszom. – Hidegen nézett Johnnyra, vagy legalábbis azon volt. Haragja máris oszladozott. Az volt az igazság, hogy az ember egyszerűen nem haragudhatott sokáig Johnnyra. Akár szerette őt az ember, akár nem – ezt még Sarah is csak most kezdte találgatni –, lehetetlen volt sokáig rosszkedvűnek lenni mellette, vagy neheztelni rá. A lány kíváncsi lett volna, sikerült-e valakinek is ellenszenvet táplálni Johnny Smith iránt, ám e gondolat olyan nevetséges volt, hogy elmosolyodott.
– Jól van, fiú, így mindjárt más. Már azt Hittem, faképnél hagysz.
– Nem vagyok fiú.
Johnny tekintete végigpásztázott rajta: – Magam is úgy veszem észre.
Sarah vaskos bundában volt – mosómedve-utánzatban vagy valami efféle közönséges holmiban, s a fiú ártatlan vizslatásától újra elmosolyodott. – Ebben a holmiban még ezt se lehet megállapítani.
– De bizony, meg tudom én állapítani – mondta Johnny. Fél karjával átölelte, és megcsókolta. A lány kezdetben nem akarta visszacsókolni, de természetesen mégis visszacsókolta.
– Sajnálom, hogy megijesztettelek – mondta Johnny, és orrát barátságosan odadörgölte a lány orrához, mielőtt elengedte. Fölemelte az álarcot: – Azt hittem, megörülsz neki. Ezt viselem majd az osztályban pénteken.
– Ó, Johnny, ez nem tesz jót a tekintélyednek.
– Majd megumbuldálom valahogy – nevetett. És meg is fogja, biz' isten.
Sarah minden reggel nagy, tanító nénis szemüvegben érkezett, haját szinte mulatságosán szoros kontyba húzta hátra. Csaknem térdig érő szoknyát hordott, az idő tájt, amikor a lányok legtöbbje épp hogy a bugyija széléig érő szoknyát viselt (pedig nekem van a legszebb lábam, gondolta mérgesen Sarah). Ábécé szerint ültette a gyerekeket, ami által, legalábbis a nagy számok törvénye alapján, a bajkeverőknek egymástól messzire kellett volna ke-rülniök, s a rendetlenkedő növendékeket elszántan az igazgatóhelyetteshez küldte, mert úgy tartotta, nem ő, hanem az igazgatóhelyettes kap egy plusz ötszázast évente azért, hogy fegyelmet tartson. És napjai mégis a kezdő tanítók démonával vívott szakadatlan harcban teltek. Tekintély. Ami még zavaróbb volt: kezdte érezni, hogy van egy kollektív, kimondatlan esküdtszék – talán egyfajta iskolai közvélemény –, amely minden új tanárt mérlegre tesz, és hogy az őrá kimondott ítélet nem a legjobb.
Johnny látszatra mintha épp az ellentéte lett volna mindannak, amit egy jó tanártól elvárni. Meglehetős kábulatban bandukolt egyik óráról a másikra, gyakran késett el, mert előzőleg megállt beszélgetni valakivel becsöngetéskor. Hagyta, hadd üljenek a gyerekek oda, ahova akarnak, s így egyik napról a másikra soha nem ugyanazt az arcot látta ugyanazon a helyen (és az osztály rémei kivétel nélkül mindig a terem hátsó fertálya felé törekedtek). Sarah így márciusig sem tudta volna megjegyezni a nevüket, Johnny azonban máris kiismerte köztük magát.
Magas volt, járása lomhaságra hajlamos, a gyerekek Frankensteinnek nevezték el. Johnnyt ez láthatólag inkább mulattatta, mintsem bosszantotta. És mégis: óráin többnyire csönd volt és tisztességes viselkedés, alig voltak mulasztók (Sarahnak állandóan problémája volt az óráról lógó gyerekekkel), s úgy tűnt, ugyanaz az esküdtszék kedvezően döntött felőle. Tíz év múlva biztosan neki szentelik az iskola évkönyvét, az a fajta tanár volt. Sarah nem ez a fajta volt. És néha csaknem belebolondult a tanakodásba: miért nem?
– Kérsz sört, mielőtt elindulunk? Bort? Vagy bármit?
– Nem, de remélem, jól fel vagy szerelve – karolt a fiúba, és elhatározta, nem mérgelődik többé. – Mindig legalább három hot dogot eszem. Különösen az év utolsó megyei vásárán. – Estybe készültek, Cleaves Millstől húsz mérföldnyire északra, e város kétes hírnevét az szolgáltatta, hogy itt tartották meg AZ ÉV LEGESLEGUTOLSÓ NEW ENGLAND-I MEZŐGAZDASÁGI VÁSÁRÁT. A vásár pénteken éjjel zár, Mindenszentekkor.
– Tekintve, hogy holnap lesz fizetési nap, csuda jól vagyok eleresztve. Nyolc ruppóm van.
– Ó... jóságos... isten – forgatta a szemét Sarah. – Mindig tudtam, hogy ha szolid lányka maradok, egy szép napon összeakadok egy gazdag cukrosbácsival.
Johnny mosolygott és bólogatott: – Mi stricik őőőrülten sokat keresünk, cicám. Veszem a kabátomat, és már itt se vagyunk.
Sarah ingerült vonzalommal nézett utána, és újra megszólalt benne az a hang, amely mostanában egyre gyakrabban – a zuhanyban, vagy olvasás közben, vagy órára készülés közben, vagy amíg egyszemélyes vacsoráját főzte –, mint azok a harminc másodperces hirdetmények a tévében. Nagyon aranyos ember, meg minden, könnyű boldogulni vele, mulatságos, sose ríkat meg. De szerelem-e ez? Úgy értem: ez minden, amiről szó van? Még amikor kerékpározni tanul az ember, akkor is le kell esnie egypárszor, és felhorzsolnia a térdét. Nevezzük az átmenet rítusának. Sebaj.
– Még ki kell mennem – kiáltotta a fiú.
– Aha. – Kicsit elmosolyodott. Johnny azok közé tartozott, akik minden alkalommal közlik természetes szükségeiket, isten tudja, minek.
Az ablakhoz lépett, és letekintett a Main Streetre. Fiatalok hajtottak be a helybéli pizzás-sörös bájzli, O'Mike parkolójába. Sarah hirtelen szívesen tartozott volna újra közéjük, ezzel a zavaró üggyel a háta mögött – vagy még maga előtt. Az egyetem biztonságos volt. Holmi egyszer volt, hol nem volt ország, ahol mindenki, még a tanárok is Pán Péter bandájába tartozhattak, sose nőttek föl. És mindig akadt egy Nixon vagy egy Agnew, aki eljátssza Hook kapitány szerepét.
Johnnyval akkor ismerkedett meg, amikor szeptemberben tanítani kezdett, de arcról akkor már ismerte a pedagógiai előadásokról, ahová mindkétten eljártak. Sarah akkor még egy Delta Tau Delta diákszervezetbeli fiúval járt, s Johnny semmiben sem hasonlított Danra. Dan szinte makulátlanul jóképű volt, élesen és nyugtalanítóan gunyoros, amitől Sarah picit mindig kényelmetlenül érezte magát; nagy ivó és szenvedélyes szerető. Néha, ha ivott, komisz lett. Sarah emlékezett egy ilyen éjszakára Bangor “Rézkorlát"-jában. A szomszédos bokszban ülő férfi viccelődni kezdett valamin, amit előzőleg Dan mondott az egyetem futballcsapatáról, mire Dan megkérdezte az illetőt, hogy mindenáron hátracsavart fejjel akar-e hazamenni. A férfi bocsánatot kért, de Dan nem bocsánatkérést akart, hanem verekedést. Megjegyzéseket tett a másik férfival ülő nőre. Sarah Dan karjára tette a kezét, és megkérte, hagyja abba. Dan lerázta magáról a kezét, és olyan különös, fakó fény csillant meg szürke szemében, amint a lányra nézett, hogy ettől Sarah-nak torkán akadt minden szó, amit ki akart mondani. A végén Dan és a másik férfi kiment, és Dan megverte. Addig ütötte, amíg a másik férfi, aki negyven felé járt és már pocakosodott, sikoltozni nem kezdett. Sarah addig még sosem hallott férfit sikoltozni – nem is akart hallani soha többé. Gyorsan el kellett tűnniök, mert a csapos látta, mire megy a játék, és kihívta a rendőrséget. Sarah egyedül akart hazamenni azon az éjszakán (Úgy? biztos vagy benne?, kérdezte magától évődve), de tizenkét mérföldnyire voltak a kollégiumtól, a buszok este hat után nem jártak, autóstoppolni pedig félt.
Dan nem szólt hazafelé menet. Egy karcolás volt a fél arcán. Csak egyetlen karcolás. Mikor visszaértek Hart Halihoz, Sarah diákszállásához, a lány közölte vele: nem akarja látni többé. – Ahogy óhajtod, szívem – mondta rá a fiú oly közönyösen, hogy Sarah megborzongott tőle; s amikor a rézkorlátbeli incidens után a fiú másodszor fölhívta, újra elment vele. Lénye egyik fele utálta magát érte.
Az utolsó tanév egész őszi szemeszterében tartott az ügy. Dan taszította is, vonzotta is egyszerre. Ő volt az első igazi szeretője, sőt mindmostanáig, két nappal 1970 Mindenszentekje előtt, az eddigi egyetlen igazi szeretője. Johnny és ő még nem feküdtek le egymással.
Dan nagyon jó szerető volt. Csak használta Sa-raht, de nagyon jó volt vele. Nem volt hajlandó vigyázni, így hát a lány kénytelen volt bemenni az egyetemi gyengélkedőbe, ahol menstruációs fájdalmakról dadogott valamit, és megkapta a fogamzásgátlót. Szexuálisan végig Dan uralkodott fölötte. Sarah nem élt át túl sok orgazmust, de a fiú durvaságától mégis elért néhányszor a csúcsra, és a kapcsolatuk vége előtti hetekben már érett asszonyi mohósággal kezdte kívánni a jó szexet, vágya ijesztően keveredett más érzésekkel: nem kedvelte se Dant, se önmagát, úgy érezte, hogy az olyan szex, amely ennyire a megaláztatáson és leigázáson alapul, mégse nevezhető “jó szex"-nek, s megvetette önmagát, amiért képtelen véget vetni e romboló érzéseken alapuló kapcsolatnak.
Gyorsan ért véget, ez év elején. Dan kibukott. – Hová akarsz menni? – kérdezte félénken Sarah, míg ott ült Dan szobatársának ágyán, s Dan a holmiját hajigálta két bőröndbe. Sarah más, személyesebb dolgokat is szeretett volna kérdezni tőle. Közel maradsz? Állást vállalsz? Esti tanfolyamra mész? Van valami terved velem? Ezt a kérdést még képtelenebb volt föltenni, mint az összes többit. Mert nem készült fel egyik válaszra se. A fiú válasza, az egyetlen semleges válasz épp eléggé megdöbbentő volt.
– Úgy hiszem, Vietnamba.
– Tessék?
A fiú fölnyúlt egy polcra, gyorsan belelapozott az ott lévő papírokba, és odalökött elébe egy levelet.
A bangori bevonulási központtól érkezett: parancs, jelentkezzék orvosi vizsgálatra.
– Nem tudod elkerülni?
– Nem. Talán. Nem tudom. – Rágyújtott. – Azt hiszem, nem is akarom elkerülni. Sarah elképedten bámult rá.
– Elegem van ebből a közegből. Egyetem, állásszerzés, kis menyecske. Úgy hiszem, a kis menyecske posztjára pályáztál. Nem menne a dolog. Te is tudod, én is. Nem ülünk össze, Sarah.
Sarah ekkor elszaladt, minden kérdésére választ kapott – sose látta többé Dant. Néhányszor találkozott a fiú szobatársával. Az januártól júliusig három levelet kapott Dantól. Besorozták, és leküldték valahova alapkiképzésre. Ez volt az utolsó hír, amelyet a szobatárs kapott. S Sarah Bracknell számára is ez volt az utolsó hír.
Kezdetben azt hitte, jó lesz ez így. Azok a bús, érzelgős dalok, amelyeket éjfél után hall az ember az autórádión, egyáltalában nem illettek hozzá. Se a klisék a véget ért szerelemről és a könnyes iddogá-lásokról. Nem szedett fel szeszélyből fiúkat, nem kapott rá a bárokra. Tavasszal a legtöbb estéjét nyugodt tanulással töltötte diákszállói szobájában. Megkönnyebbülés volt. Nem szennyeződött be.
Csak amióta Johnnyval megismerkedett – egy tanárújonc-bálon múlt hónapban; mindketten társasággal voltak, pusztán csak szerencsét próbálni –, akkor döbbent rá, milyen rémületes volt az utolsó egyetemi féléve. Az ember az ilyet nem is látja, amíg benne van, túlságosan belül van rajta. Két szamár találkozik egy oszlophoz kötve egy vadnyugati városban. Egyikük hátán nincs más, csak egy nyereg. A másik az aranyásó szamara, zsákokkal megrakodva, táborozó- és főzőfelszereléssel és négy huszonöt kilós, érccel teli zsákkal. Háta harmonika-szerűén legörbül a teher alatt. A városi szamár így szól: No, te aztán jó sok terhet cipelsz. Mire az aranyásó szamara ezt mondja: Teher? miféle teher?
Saraht, visszatekintve, az üresség döbbentette meg. Nyolc hónap, ha a nyarat is hozzászámoljuk, amikor is kivett egy kis lakást Veazie-ben a Flagg Streeten, és nem csinált mást, mint tanári állásokat pályázott meg és regényeket olvasott. Fölkelt, megreggelizett, elment előadásra, vagy ahová behívatták beszélgetésre állásügyben, hazajött, sziesztázott (a szieszta néha négy óra hosszat tartott), újra evett, olvasott fél tizenkettőig, tévét nézett, míg el nem álmosodott, lefeküdt. Nem emlékezett rá, hogy gondolkozott volna ez alatt az időszak alatt. Rutinból állt az élet. Néha enyhe fájdalmat érzett az ágyékában, a kielégületlenség fájdalma, úgy hitte, így hívják ezt néha a női regényekben, s hideggel zuhanyozott, vagy irrigált ellene. Az irrigálás egy idő múlva fájdalmassá vált, s ez keserűn, furcsán jólesett.
Ez időszak alatt időnként gratulált önmagának, mennyire felnőtt módra viselkedik az egész ügyben. Szinte sose gondolt Danra – ki az a Dan, haha. Csak később döbbent rá, hogy nyolc hónapon át senki és semmi másra nem gondolt. Az egész ország görcsösen rángott e nyolc hónap során, de ő alig vette észre. A felvonulások, a védősisakos és gázálarcos rendőrök, Agnew növekvő támadásai a sajtó ellen, a Kenti Állami Egyetemen lezajlott lövöldözés, a nyugtalanságok nyara, amikor fekete és radikális csoportok vették birtokukba az utcát – mindez mintha egy késő esti tévéjátékban történt volna. Sarah pedig teljesen el volt ragadtatva attól, milyen remekül túljutott Danon, milyen jól alkalmazkodott, és mennyire megkönnyebbült, minden milyen remekül megy. Miféle teher?
Azután elkezdett tanítani a Cleaves Mills-i középiskolában, s ez személyes felemelkedés volt, a tanári asztal túlfelére került, tizenhat évi hivatásos diákoskodás után. Megismerkedett John Smithszel azon az ismerkedési bulin (ilyen abszurd neve van, John Smith, vajon igazán komolyan veheti őt?). Kimászott önmagából annyira, hogy észrevegye, hogyan nézi a fiú, nem éhesen, hanem jó, egészséges módon méltányolva Sarah megjelenését halványszürke kötött ruhájában.
John meghívta moziba – az Aranypolgár ment az “Árnyék"-ban –, és ő igent mondott. Jól érezték magukat, s ő ezt gondolta magában: Nem nagy tűzijáték. Élvezte a fiú búcsúcsókját, és ezt gondolta, Hát ez nem Erről Flynn. A fiú folyton mosolygott dumája közben, amely őrületes volt, és ő ezt gondolta, Ez Henny Youngman akar lenni, ha felnő.
Később, míg lakása hálószobájában üldögélt és egy filmet nézett a késő esti műsorban, melyben Bette Davis egy szörnyeteg üzletasszonyt játszott, előbukkantak benne ezek a gondolatai, s ő fogát épp egy almába mélyesztve lebénult, és meglehetősen megdöbbent önnön igazságtalanságától.
És egy hang, amely az év nagy részében hallgatott – nem annyira a lelkiismeret hangja, mint inkább a perspektíváé –, hirtelen megszólalt. Igazából arra gondolsz, hogy ő nem Dan. Ugye, erről van szó?
Nem! –  bizonygatta magának még döbbenteb-ben. Én nem gondolok már Danra. Az... régen volt.
A pelenka, válaszolta a hang, az volt régen. Dan csak tegnap hagyott el.
Hirtelen ébredt rá, hogy itt ül egy lakásban egyedül késő éjszaka, almát eszik és egy filmet néz a tévén, ami csöppet se érdekli, s mindezt azért teszi, mert ez könnyebb, mint gondolkodni, gondolkodni csakugyan oly unalmas, ha az embernek nincs más gondolata, csak önmaga és elvesztett szerelme.
Most már nagyon megdöbbent.
Elsírta magát.
Elmegy-e Johnnyval másodszorra és harmadszorra is, kérdezte magától. És ez is meglepte: mi lett őbelőle. Aligha mondhatja, hogy mással jár, mert nem igaz. Okos, csinos lány volt, és sokszor hívták fiúk azután, hogy véget ért az ügye Dannal, de az egyetlen, amibe belement, néhány menzai hamburger-randevú volt Dan szobatársával, és csak most látta be (viszolygása most mélabús derűvé mérséklődött), hogy csupán azért ment el ezekre a teljesen ártalmatlan találkákra, hogy valamit kiszivattyúzzon a szegény srácból Danról. Miféle teher?
Legtöbb évfolyamtársnője eltűnt a láthatárról diplomázás után. Betty Hackman elment a Békehadtesttel Afrikába, régimódi, gazdag bangón szülei legteljesebb méltatlankodásától kísérve, és Sa-rah néha eltűnődött, mit kezdenek az ugandaiak Bettyvel, a lány fehér, lesülni képtelen arcbőrével, hamvasszőke hajával és hűvös, cserkészlányos jó külsejével. Deennie Stubbs Houstonban volt egyetemi továbbképzőn. Rachel Jurgens hozzáment a fiújához, és jelenleg valahol Nyugat-Massachusetts mélyén várja a gyerekét.
Sarah – kissé kábultan – kénytelen volt megállapítani, hogy hosszú, hosszú ideje Johnny az első új barátja – márpedig hajdan, utolsó éves középiskolás korában ő volt a legnépszerűbb lány az osztályban. Előzőleg elfogadott már néhány randevúajánlatot egy-két más cleavesbéli tanártól. Egyikük Gene Sedecki volt, az új matematikatanár – nyilvánvalóan hóttunalmas ember. A másik, George Rounds egyből megpróbálta leteríteni. Sarah arcul ütötte – és a férfinak másnap még volt mersze rákacsintani, amint a folyosón találkoztak.
Johnny azonban mulatságos volt, könnyű volt kijönni vele. És vonzotta is Saraht szexuálisan – csak azt nem tudta világosan megállapítani, menynyire, legalábbis egyelőre nem. Egy hete, az októberi waterville-i tanárkonferencia miatti szabad péntekjük után a fiú meghívta a lakására házi készítésű spagettivacsorára. Míg a mártás párolódott, Johnny keresgélt a sarokban, hogy bort találjon, és két üveg Apple Zapple-val bukkant elő. Valahogy ez is Johnny stílusához tartozott, akárcsak az, hogy bejelenti, ha ki kell mennie.
Vacsora után nézték a tévét, s az csókolódzássá fajult, és isten tudja, hogy ez mivé fajult volna, ha nem állít be a fiú néhány barátja, egyetemi oktatók, egy tudományos szabadságot követelő tanszéki állásfoglalással. Az volt a kérésük Johnnyhoz, hogy olvassa el, és mondja meg a véleményét. Ő meg is tette, de észrevehetően kevesebb kedvvel, mint amit megszoktak tőle. Sarah ezt titkos, jóleső örömmel vette észre, s örömmel töltötte el önnön ágyékának fájdalma is – a kielégületlenség fájdalma –, s aznap este nem is gyógyította irrigátorral.
Most elfordult az ablaktól, és a pamlaghoz lépett, ahol Johnny az álarcot hagyta.
– Boldog Mindenszenteket – bukkant ki belőle, és elnevette magát.
– Tessék? – kiáltott ki Johnny.
– Azt mondtam, ha nem jössz hamar, elmegyek nélküled.
– Máris megyek.
– Príma!
Végigfuttatta ujját a Jekyll és Hyde álarcon, szelíden a bal felőli dr. Jekyllt és haragosan a jobb felőli emberalji Hyde-ot. Meddig jutunk Hálaadás Napjára? Vagy karácsonyra?
A gondolattól furcsa, izgatott borzongás járta át.
Kedvelte Johnnyt. Tökéletesen normális, édes fiú.
Újra letekintett a maszkra, a szörnyűséges Hyde úgy nőtt ki Jekyll arcából, mint egy rákos daganat. Fluoreszkáló festékkel vonták be, hogy világítson a sötétben.
Mi normális? Senki, semmi. Igazából senki. Ha John annyira normális, hogyan találhatta ki, hogy ilyesmit vegyen föl odahaza, és még bízzék is benne, hogy ez rendjénvaló? És hogy lehet, hogy a gyerekek Frankensteinnek nevezik, és mégis tisztelik és kedvelik? Mit jelent az, hogy normális?
John széthúzta a gyöngyfüggönyt, amely a hálót és a fürdőszobát választotta el a nappalitól, és előjött.
Ha azt akarja, hogy ma éjjel lefeküdjem vele, azt hiszem, igent mondok.
Jóleső gondolat volt ez, akár a hazatérés.
– Min mosolyogsz?
– Semmin – felelte Sarah, és a pamlagra lökte az álarcot.
– De igazán. Valami jó dolgon?
– Johnny – felelte, s a fiú mellkasára tette a kezét, lábujjhegyre állt, hogy könnyedén megcsókolja –, vannak dolgok, amelyeket sosem mond ki az ember. Gyere, menjünk.

2 

Megálltak a földszinti előtérben, míg Johnny cejg-vászon zekéjét gombolta, s Sarah azon kapta magát, hogy szeme ismét fönnakad a SZTRÁJK! plakáton, az ökölbe szorított kézzel és a lángoló háttérrel.
– Idén is lesz diáksztrájk – mondta Johnny, követve a lány tekintetét.
– A háború miatt?
– Ezúttal csak részben amiatt. Vietnam meg a harc a tartalékos kiképzés ellen a kenti egyetemen annyi diákot aktivizált, mint még soha. Azt hiszem, most sokkal kevesebb stréber rontja a levegőt az egyetemeken, mint valaha is.
– Mit értesz strébereken?
– Olyan srácokat, akik csak azért tanulnak, hogy tudományos fokozatokat érjenek el, nem érdekli őket a rendszer, kivéve, hogy az látja el őket évi tízezer dolláros állásokkal, amikor kikerülnek. A stréber olyan diák, aki mindenre szarik, a diplomáját kivéve. Ennek vége. Legtöbbjük felébredt. Nagy változások lesznek.
– Fontos ez neked? Most is, hogy már kikerültél onnan?
Johnny kihúzta magát: – Hölgyem, én öregdiák vagyok. Smith, 70-es osztály. Ürítsük poharunk a drága öreg Maine Egyetemre.
Sarah elmosolyodott: – Gyere, menjünk. Föl szeretnék ülni a pörgettyűre, mielőtt bezárják éjszakára.
– Helyes – fogta karon Johnny. – Fölajánlom a kocsidat, a sarkon parkol.
– Meg nyolc dollárt. Fényesen csillog előttünk az este.
Az idő borult volt, de nem esős, október végéhez képest enyhe. Fölöttük egy negyed hold küzdött, hogy áttörjön a felhőtakarón. Johnny fél karral magához ölelte, s ő közelebb húzódott hozzá.
– Szörnyen sokat gondolok rád, Sarah, tudod-e. – Hangja majdnem fesztelen volt, de csak majdnem. A lány szívverése lelassult egy kissé, azután, úgy tíz-tizenkét ütésre fölgyorsult.
– Igazán?
– Úgy hiszem, ez a Dan nevű ipse megsebzett téged, ugye?
– Nem tudom, mit csinált velem – mondta Sarah az igazsághoz híven. A hátuk mögött villogó sárga lámpától árnyékuk hol föltűnt, hol eltűnt az előttük lévő betonon.
Johnny láthatólag átgondolta ezt. – Én nem akarok ilyet tenni veled – mondta végül.
– Nem, tudom. De Johnny... adj időt.
– Igen – mondta. – Időt. Időnk, az van, úgy hiszem. És ez később majd sokszor eszébe jut Sarahnak, ébren és még inkább álmában, a kifejezhetetlen keserűség és veszteség hangszínével.
Befordultak a sarkon, és Johnny kinyitotta neki az utasülés ajtaját. Megkerülte a kocsit, és a volán mögé ült. – Fázol?
– Nem – felelte. – Csodás este van.
– Az bizony – helyeselt Johnny, és indított. Sa-rah gondolatai visszatértek ahhoz a nevetséges álarchoz. Fél Jekyll, Johnny kék szemével, amint a meglepett doktor kitágult, kerek szemnyílása mögül előtűnik; és ez az oldal rendben is volt, mert egy darabka Johnny látszott át rajta. Ami oly csacsi-mód megrémítette, az a Hyde-rész volt, mert ez a szem le volt hunyva, réssé vékonyult. Az bárki lehetett. Akárki. Dan, mondjuk.
De mire az estyi vásártérre értek, ahol a középső út csupasz villanykörtéi villogtak a sötétben és az óriáskerék neonjának hosszú küllői föl-le forogtak, elfelejtette az álarcot. A fiújával van, és jót fognak mulatni.

3 

Kéz a kézben sétáltak végig a középső úton, nem beszéltek sokat, és Sarah észrevette, hogy gyerekkora megyevásárait éli át újra. South Parisban nőtt fel, egy papírgyártóvárosban Maine állam nyugati részén, és Fryeburgban volt a nagy vásár. Johnny számára, aki pownali gyerek volt, alighanem a topshami volt az. De ezek mind teljesen egyformák, és az idő múlásával nem sokat változtak. Az ember letette a kocsiját a földes parkolóban, kifizette a kettesét a kapunál, s mihelyt belépett a vásártérre, máris megérezte a hot dog, a sülő hagyma és paprika, szalonna, vattacukor, fűrészpor és édeskés ló-szar szagát. Meghallotta a Vad Egérnek becézett gyerekhullámvasút súlyos, lánc húzta robaját. Meghallotta a. 22-esek csattogását a céllövöldékben, szólt a bingójáték hangszórójának rezes hangja, az erősítő berendezés a nagy sátor körül csüngött, odabenn nagy asztalok és tábori székek, amelyeket a helybéli ravatalozótól kértek kölcsön. Rock'n'roll zene feleselt a verklivel. Folyvást hallani lehetett a kikiáltók ordítozását – egy negyedesért kettő lövés, nyerjen egy játék kutyát a kicsikének, tessék, csak tessék, próbálja ki a szerencséjét. Nem változott semmi. Az ember újra gyerekké változott, alig várja, hogy palira fogják.
– Itt van! – állította meg Sarah a fiút. – A pörgettyű! A pörgettyű!
– Jól van, no – mondta nyugtatólag Johnny. Egy dollárt csúsztatott be a pénztárfülkében ülő nőnek, az visszacsúsztatott két piros jegyet és két tízcentest, anélkül hogy fölpillantott volna a Photoplay-éből.
– Hogy érted, hogy ,jól van, no"? Miért “jól van"-ozol te nekem ilyen hangon?
Johnny megvonta a vállát. Arca igencsak ártatlan volt.
– Nem amit mondtál, John Smith. Hanem ahogy mondtad.
A kerék megállt. Utasai leszálltak, és elhömpö-lyögtek mellettük, többségükben tizenévesek, kék meltonszövet ingben vagy nyitott anorákban. Johnny fölvezette Saraht a deszkarámpán, átadta jegyüket a pörgettyű indítójának, a földkerekség legunottabb élőlényének.
– Semmi – mondta, míg az indító leültette őket az egyik kis kerek kagylóba és bekattintotta a biztonsági rudat. – Csak az, hogy ezek a kocsik kis, kerek síneken vannak, igaz?
– Igaz.
– És a kis kerek sínek nagy kerek bemélyedésbe vannak beágyazva, amely körbe-körbe forog, igaz?
– Igaz.
– Nos, amikor teljes gőzzel forog, a kicsi kocsi, amelyben ülünk, körbepörög a kis kerek sínjén, és néha hetes fokozatú nehézségi gyorsulást ér el, ami csak öttel kevesebb, mint amennyi az asztronautákat éri, amikor felszállnak a Kennedy-fokról. És ismertem egy srácot... – Johnny most komolyan hajolt a lány fölé.
– Jaj, most következik valamelyik nagy hazugságod – mondta nyugtalanul Sarah.
– Amikor ez a srác ötéves volt, leesett a lépcsőn, és hajszálnyi repedés támadt a gerincében, a nyaka felső végén. Azután, tíz év múlva, fölszállt a pörgettyűre a topshami vásárban... és... – Megvonta a vállát, azután együttérzőn megpaskolta a lány kezét. – De neked talán nem lesz semmi bajod, Sarah.
– Jaaaj... Le akarok szállni!...
És a pörgettyű elpördítette őket, fények és arcok ferde foltjává csapta föl a vásárt meg a középső utat, és Sarah sikított és nevetett és ugratni kezdte a fiút.
– Hajszálrepedés! – ordította oda neki. – Majd kapsz tőlem hajszálrepedést, mihelyt leszállunk innen, te hazudós!
– Érzel már valamit a nyakadban? – érdeklődött nyájasan Johnny.
– Ó, te link alak!
Pörögtek körbe, egyre gyorsabban, és amint – tizedszer? tizenötödször? – csapódtak el a kerékindító mellett, John odahajolt, és megcsókolta, a kocsi sípolva forgott körbe a sínjén, valami forró, izgalmas és eggyésimuló szorításban tapasztotta össze ajkukat. Azután lelassult a forgás, kocsijuk kelletlenebbül körbepördült sínjén, végül himbá-lódzva, inogva megállt.
Kiszálltak, és Sarah megszorította a fiú nyakát: – Nesze neked hajszálrepedés, te seggfej! – suttogta.
Kövér hölgy ment el mellettük pantallóban és tornacipőben. Johnny odaszólt neki, hüvelykujjaval hátramutatott Sarah felé. – Ez a lány molesztál, asszonyom. Ha lát egy rendőrt, kérem, legyen szíves, szóljon neki.
– Maguk fiatalok azt hiszik, csuda okosak – mondta megvetőleg a kövér hölgy. Továbbloholt a bingósátor felé, szorosan a hóna alá szorította kézitáskáját. Sarah tehetetlenül kacagott.
– Borzalmas alak vagy.
– Rosszul fogom végezni – helyeselt Johnny. – Anyám is mindig mondta.
Újra egymás mellett bandukoltak végig a középső úton, kivárták, míg a világ nem mozog már bizonytalanul a szemük előtt és a lábuk alatt.
– A mamád csuda vallásos, ugye? – kérdezte Sarah.
– Olyan nagy baptista, amilyen csak lehet az ember – ismerte be Johnny. – De azért semmi baj vele. Uralkodik magán. Ha otthon vagyok, nem tud ellenállni, hogy ne sózzon rám néhány röpiratot, de hát ő már ilyen. Kibírjuk, apa is, én is. Azelőtt megpróbáltam néha sarokba szorítani; megkérdeztem tőle, ki a csudával élt együtt Káin, ha az apja és az anyja volt az első két ember a földön, ilyesmit, de aztán rájöttem, hogy ez gonosz-kodás, és abbahagytam.
– Apád nem vallásos?
Johnny nevetett: – Nem tudok róla, de az biztos, hogy nem baptista. – Pillanatnyi gondolkodás után hozzátette: – Apa ács – mintha ez megmagyarázná a dolgot. A lány mosolygott.
– Mi lenne anyád véleménye, ha tudná, hogy egy hitehagyott katolikussal vagy?
– Megkérne, vigyelek el hozzájuk – vágta rá Johnny –, hogy odacsúsztathasson neked néhány röpiratot.
Sarah megállt, még mindig fogta a kezét. – Szeretnél elvinni hozzátok? – kérdezte, és a szemébe nézett.
Johnny hosszú, kellemes arca elkomolyodott. – Igen – mondta. – Szeretném, ha megismernéd őket... és ők is téged.
– Miért?
– Nem tudod, miért? – kérdezte gyöngéden, s Sarah torka hirtelen összeszorult, feje lüktetett, mintha sírás környékezné, és megszorította a fiú kezét.
– Jaj, Johnny, úgy kedvellek.
– Én még jobban kedvellek – mondta komolyan.
– Vigyél az óriáskerékhez – követelte hirtelen Sarah mosolyogva. Addig hadd ne beszéljenek többet ilyesmiről, amíg alkalma nem nyílik megfontolni, meggondolni, hová is vezethet. – Fönt szeretnék lenni a magasban, ahonnan mindent láthatunk.
– Megcsókolhatlak a tetején?
– Ha gyors vagy, kétszer is.
Odavezettette magát a pénztárfülkéhez, ahol Johnny újabb egydollárost nyújtott át. Fizetés közben így szólt a lányhoz: – Amikor középiskolás voltam, ismertem egy srácot, aki a vásáron dolgozott, és azt mondta, azok a pasik, akik összeszerelik ezeket a kerekeket, többnyire holtrészegek, és kihagynak mindenféle...
– Menj a csudába – szól vidáman Sarah –, senki se él örökké.
– De mindenki szeretne, nem tűnt föl neked? – mondta Johnny, és Sarah után ment az egyik imbolygó gondolába.
Ami azt illeti, sikerült néhányszor megcsókolnia a csúcson, s közben az októberi szél a hajukat borzolta, s a középső út fénylő számlapként húzódott alattuk a sötétben.

4 

Az óriáskerék után a körhintára szálltak föl, bár Johnny egészen őszintén megmondta neki, hogy kikészült a feneke. Olyan hosszú a lába, hogy állhatna is a gipszló mellett. Sarah gúnyolódva azt mondta, ismert egy lányt középiskolás korában, akinek gyönge volt a szíve, épp csak senki se tudta ezt, és fölszállt a barátjával a körhintára, és...
– Egyszer még bánni fogod – mondta rá halkan-komolyan a fiú. – Nem jó hazugságra alapozni egy kapcsolatot, Sarah.
Nagyon nedves puszit kapott a lánytól.
A körhinta után a tükörlabirintus következett, méghozzá nagyon jó tükörlabirintus, Sarahnak eszébe jutott az, amelyik Bradbury egyik regényében, az Erre jár a Gonosz-ban szerepel, ahol egy kicsi öreg tanítónő kis híján végképp eltéved. Látta Johnnyt egy másik részében, tapogatózva, amint integet neki. Tucatnyi Johnnyt, tucatnyi Saraht. Elkerülték egymást, nem-euklideszi szögek mentén cikáztak, látszólag eltűntek. Sarah balra kanyarokat és jobbra kanyarokat csinált, orrát átlátszó üvegbe verte, és gyámoltalanul nevetgélt, részben ideges, klausztrofóbiás reakcióként. Az egyik tükör tömzsi törpévé változtatta. A másik a nyakigláb tizenéves apoteózisát hozta létre, mérföldes lábszárcsontokkal.
És végre kijutottak, és Johnny szerzett neki néhány hot dogot meg egy papírpohárnyi zsíros szalmaburgonyát, amelynek olyan íze volt, amilyennek soha nem érzi az ember a szalmaburgonyát tizenötödik életéve után.
Elhaladtak egy orfeum előtt. Három lány állt odakinn, flitteres szoknyácskában és melltartóban. Egy régi Jerry Lee Lewis-számra rázták magukat, a kikiáltó kínálgatta őket a mikrofonon át. – Gyere velem, bébi – fújta Jerry Lee, zongoraszólója szabadon áradt a fűrészporral fölhintett oszlopos térségből. – Gyere velem, bébi, szarvánál fogd meg a bikát, bébi... nem vagyunk mi fából... rázzuk a, rázzuk a táncot...
– Club Playboy – álmélkodott Johnny, azután elnevette magát. – Lenn, Hatrison Beachen volt egy ilyen hely, és a kikiáltó esküdözött, hogy a lányok leveszik az ember orráról a poharat úgy, hogy a kezük össze van kötözve a hátuk mögött.
– Érdekes lehet így szerezni be a nemi betegséget – mondta Sarah, és Johnny majd szétrobbant a röhögéstől.
A kikiáltó fölerősített csaholása egyre tompult, amint távolodtak tőle, Jerry Lee észveszejtő zongorázása ellenpontozta, a zene őrült, félig roncs, meghalni túl szívós versenyautóként dübörgött elő a halott és néma ötvenes évekből. – Ide, ide, urak, tessék, tessék, ne legyenek szégyenlősek mert ezek a lányok se azok egy csöppet se, de nem ám! Odabenn minden kapható... a neveltetésük befejezetlen, míg nem látták a Playboy Klub műsorát...
– Nem akarsz visszamenni és megkoronázni a neveltetésedet? – kérdezte Sarah.
A fiú elmosolyodott: – Az alapfokú tanfolyamot rég kijártam már ebből a tantárgyból. Azt hiszem, várhatok még egy kicsit, míg megkapom a doktorátusomat.
Sarah az órájára pillantott: – Hé, későre jár, Johnny. És holnap tanítás.
– Az. De legalább péntek.
Sarah fölsóhajtott, eszébe jutott a tanulószoba az ötödikben és a modern irodalom a hetedikben, mindkettő elviselhetetlenül komisz társaság.
Már visszafurakodtak a középső út nagy részén. A tömeg ritkult. A billenő-forgó kerék már bezárt éjszakára. A Vad Égért épp ponyvával takarta le két munkás, szájuk sarkában füstszűrő nélküli cigaretta fityegett. A céllövöldés már oltogatta a villanyait.
– Van valami dolgod szombaton? – kérdezte hirtelen bátortalanul Johnny. – Tudom, elég későn kérdem, de...
– Vannak terveim – mondta a lány.
És Sarán már nem is bírta tovább a fiú elszontyo-lodott ábrázatát, tényleg kegyetlenség így ugratni. – Veled csinálok valamit.
– Velem?... Ó, szóval velem. Az megfelel. – Ránevetett a lányra, és az visszanevetett. Benső hangja, amelyet néha oly valóságosnak hallott, mint egy másik ember hangját, hirtelen megszólalt.
Újra jól érzed magad, Sarah. Boldog vagy. Hát nem remek?
– Igen, az – mondta. Lábujjhegyre állt, és gyorsan megcsókolta Johnnyt. Nekidurálta magát, hogy folytassa, mielőtt visszatáncol: – Tudod, néha nagyon magányosnak érzem magam ott Veazie-ben. Talán... nálad tölthetném az éjszakát, vagy ilyesmi.
Johnny szelíden, elgondolkodva nézett rá, és oly latolgatón, hogy a lány megrezdült legbelül. – Ezt szeretnéd, Sarah?
Rábólintott: – Nagyon is ezt szeretném.
– Rendben – mondta Johnny, és átkarolta a vállát.
– Biztos vagy benne? – kérdezte kicsit zavartan Sarah.
– Csak attól félek, hogy meggondolod magad.
– Nem gondolom meg, Johnny.
A fiú magához szorította. – Akkor ez az én szerencsés estém.
Amikor ezt mondta, épp a szerencsekerék mellett haladtak el, és Sarah később majd úgy emlékszik vissza rá, hogy ez volt az egyetlen nyitott bódé az útnak ezen az oldalán harminc-harminc yardnyi távon belül. A pult mögött álló férfi épp most fejezte be a benti földpadló összesöprögetését, hátha talál aprót, ami az est folyamán leesett a játékasztalról. Alighanem az utolsó simítás zárás előtt, gondolta Sarah. A férfi mögött volt a nagy, küllős kerék, rajta körös-körül parányi villanykörték. Nyilván meghallotta Johnny megjegyzését, mert többé-kevésbé gépiesen bement a helyére, szeme még mindig ezüstcsillogást kutatott fülkéje föld-padlóján.
– Tessék, tessék, tessék, ha boldognak érzi magát, uram, forgassa meg a szerencse kerekét, hadd váljék aprójából nagy pénz. Minden benne rejlik a kerékben, próbálja ki a szerencséjét, egyetlen tízcentes mozgásba lendíti a szerencse kerekét.
Johnny megtorpant a hangjára.
– Johnny?
– Boldog vagyok, úgy, ahogy ez az ember mondta. – Lemosolygott a lányra. – Hacsak nem veszed zokon...
– Nem, nyugodtan. Csak ne tartson túl soká.
Újra a lányra nézett azzal a nyílt, latolgató tekintettel, amitől az kissé elgyöngült, s kíváncsi lett, milyen is lesz az Johnnyval. Gyomra lassan fölfordult, úgy érezte, mintha a hirtelen szexuális vágytól rosszullét fogná el.
– Nem, nem tart soká. – A mutatványosra nézett. Az út mögöttük most már majdnem teljesen kiürült, s ahogy a felhők szétoszlottak fölöttük, lehűlt a levegő. Mindhárman fehér párafelhőket eregettek.
– Megpróbálja a szerencséjét, fiatalember?
– Igen.
Mikor a vásárba érkeztek, Johnny minden készpénzét az elülső zsebébe rakta, és most előhúzta nyolc dollárja maradványait. Egy dollár nyolcvanötöt tett ki.
A játékasztal sárga műanyag lap volt, rajta kockákba festve számok és tétek. Nagyon hasonlított a rulettasztalhoz, de Johnny nyomban észrevette, hogy egy Las Vegas-i rulettjátékos beleőszülne az itteni esélyekbe. Egy sorozatkombináció csak kettőt fizet egyre. Két szám a banké, a nulla és a dupla nulla. Johnny ezt meg is mondta a mutatványosnak, aki csak a vállát vonogatta:
– Ha Vegasba akar menni, menjen Vegasba.
De Johnny jókedvét ezen az estén nem lehetett megrendíteni. A dolgok rosszul kezdődtek azzal az álarccal, de onnan kezdve minden egyre jobb lett. Valójában évek óta ez volt a legjobb estéje, talán soha életében se volt még ennél jobb. Sarahra nézett. A lány kipirult, szeme ragyogott. – Mit szólsz hozzá, Sarah?
Az megrázta a fejét. – Nekem ez kínaiul van. Miről van szó?
– Meg kell játszani egy számot. Vagy vörös/feketét. Vagy páros/páratlant. Vagy egy tíz számból álló sorozatot. Ez mind másként fizet. – Rápillantott a mutatványosra, az nyájasan nézett vissza rá. – Legalábbis így kellene.
– Játszd meg a feketét – mondta a lány. – Ez elég izgalmas, mi?
– Fekete – mondta Johnny, és odadobta egyik tízcentesét a fekete kockára.
A mutatványos ránézett az egyetlen árva pénzdarabra a nagy játékasztalon, és fölsóhajtott: – Ez ám a nagy hazardőr. – A kerékhez fordult.
Johnny szórakozottan nyúlt homlokához, és megérintette. – Várjon – mondta hirtelen. Egyik negyeddollárosát rálökte a 11-20 feliratú kockára.
– Ennyi?
– Igen – mondta Johnny.
A mutatványos megcsavarta a kereket, s az meg-pördült a fénykörén belül, piros és fekete egybeolvadt. Johnny szórakozottan dörgölte a homlokát. A kerék lassulni kezdett, már hallotta a kis famuta-tó metronómszerű tiktakkját, amint a számokat elválasztó peckekhez ütődik. Elérkezett a 8-ashoz, a 9-eshez, úgy tűnt, megáll a 10-esnél, aztán egy végső kattanással belecsúszott a 11-es nyílásba, és megállt.
– A hölgy veszít, az úr nyer – mondta a mutatványos.
– Nyertél, Johnny?
– Úgy látszik – felelte Johnny, míg a mutatványos két negyedest tett a Johnnyé mellé. Sarah felsikított, nem is vette észre, hogy a tízcentes eltűnt.
– Mondtam neked, szerencsés estém van – mondta Johnny.
– Kétszer szerencse, egyszer csak mázli – jegyezte meg a mutatványos. – Tessék, tessék, tessék.
– Játssz megint, Johnny – mondta a lány.
– Rendben. Rajta hagyom.
– Indulhat?
– Igen.
A mutatványos újra megforgatta a kereket, s míg az forgott, Sarah halkan megkérdezte: – Nincsenek ezek a karneváli kerekek megcinkelve?
– Azelőtt igen. Mostanában ellenőrzik őket, és azóta csak az őrületes esélyszisztémájukra építenek.
A kerék lelassult, utolsó, legömbölyödő tiktakk-jainál tartott. A mutató túljutott a 10-esen, és még mindig lassulva belépett Johnny sorozatába.
– Odanézz, odanézz! – kiáltotta Sarah. Néhány kifelé tartó tizenéves megállt.
A famutató most nagyon lassan mozogva áthaladt a 17-esen, és megállt a 18-ason.
– Ismét az úr nyer. – A mutatványos még hat negyeddollárossal toldotta meg Johnny pénzhalmát.
– Gazdag vagy! – ujjongott Sarah, és arcon csókolta.
– Beindult magának, mester – bizonygatta a mutatványos is lelkesen. – Addig kell ütni a vasat, amíg meleg. Tessék, tessék, tessék.
– Játsszak még? – kérdezte a lányt Johnny.
– Miért ne?
– Igen, csak folytasd, haver – mondta az egyik tizenéves. Zekéje gombján Jimi Hendrix arca. – Ez a pasi négy ruppómba került ma este. Imádom nézni, amint rájár a rúd.
– Akkor te is – mondta Johnny Sarahnak. Odaadta neki az egyik negyeddollárost a maga kilencéből. A lány pillanatnyi habozás után rátette a 2l-esre. A táblán az állt, hogy szóló számok, ha bejönnek, tíz az egyhez fizetnek.
– Maga a középső sorozatot játssza meg, mi, mester?
Johnny letekintett az asztalon egymásra rakott nyolc negyeddollárosára, és újra dörgölni kezdte a homlokát, mint akinek megfájdult a feje. Hirtelen lesöpörte a negyeddollárosokat az asztalról, és két markában csörgette őket.
– Nem. Forgassa meg a hölgynek. Ebben csak néző leszek.
A lány értetlenül nézett rá. – Johnny?
Megvonta a vállát: – Csak megérzés.
A mutatványos a szemét forgatta, amolyan iste-nem-adj-erőt-hogy-elviseljem-ezeket-a-bolondokat arckifejezéssel, azután újra megindította a kerekét. Az forgott, lassult, megállt. Dupla nullán. – A banké a szám, a bankééé – kantálta a mutatványos, és kötényében már el is tűnt Sarah negyeddollárosa.
– Tisztességes ez, Johnny? – kérdezte sértődötten Sarah.
– Nulla és dupla nulla csak a banknak fizet – mondta Johnny.
– Akkor okos voltál, hogy levetted a pénzed az asztalról.
– Magam is úgy hiszem.
– Akarják-e, hogy forgassam a kereket, vagy menjek kávézni? – kérdezte a mutatványos.
– Forgassa – mondta Johnny, és negyeddollárosait két négyes oszlopban rátette a harmadik tízes számsorra.
Miközben a kerék körbezúgott fénykeretében, Sarah ezt kérdezte Johnnytól: – Mennyit tud ez az ember összekeresni egy estén?
A tizenévesekhez néhány idősebb ember is csatlakozott, két férfi és két nő. Az egyik férfi, aki építőmunkásnak látszott, így szólt: – Úgy ötszáztól hétszáz dollárig.
A mutatványos ismét a szemét forgatta: – Bárcsak igaza lenne, jóember.
– Hé, nekem ne lökje a süket dumát – mondta az építőmunkás küllemű férfi. – Húsz évvel ezelőtt magam is csináltam ezt a bulit. Ötszáz és hétszáz között egy-egy este, szombaton könnyedén két rongy. És kóser kerékkel ennyi.
Johnny nem vette le szemét a kerékről, amely most már elég lassan forgott ahhoz, hogy le lehessen olvasni a sorra fölvillanó számokat. Elvillant a 0 és a 00, el az első tízes számsor, lassult, áthaladt a másodikon, még mindig lassult.
– Elbíztad magad, haver – szólt az egyik tizenéves.
– Várj – mondta Johnny különös hangon. Sarah rápillantott, a fiú kellemes, hosszú arca furcsán megfeszült, kék szeme sötétebb, mint máskor, messzi, távoli.
A mutató a 30-ashoz ért, és megállt.
– Üssük a vasat, üssük a vasat, amíg meleg – kántálta a mutatványos lemondólag, míg a Johnny és Sarah mögött álló kis csapat bravózott. Az építőmunkás küllemű férfi úgy paskolta hátba Johnnyt, hogy az majdnem hasra esett. A mutatványos belenyúlt a pult alatt lévő Roi-Tan szivardobozba, és négy negyeddollárost dobott a Johnny nyolca mellé.
– Elég? – kérdezte Sarah.
– Még egyet – mondta Johnny. – Ha nyerek, a pasas fizette a vásári költségeinket meg a benzinedet. Ha vesztek, még marad vagy fél dollárunk.
– Tessék, csak tessék – kántálta a mutatványos. Felderült, hogy beindult a bolt. – Tegye oda, ahova tenni akarja. Szálljanak be maguk is. Nézni nem érdemes. Körbe-körbe forog a kerék, nem tudni, hol áll meg, nem tudni még...
Az építőmunkás küllemű meg a két tizenéves odalépett Johnny és Sarah mellé. A tizenévesek pillanatnyi tanácskozás után összedobtak fél dollárt apróban, és rátették a középső tízes számsorra. Az építőmunkás küllemű, aki Steve Bernhardtként mutatkozott be, egy dollárt tett a PÁROS feliratú kockára.
– Hát maga, mester? – kérdezte a mutatványos Johnnyt. – Ugyanazt játssza meg?
– Igen – mondta Johnny.
– Ó, haver – sóhajtott az egyik tizenéves –, kihívod a sorsot.
– Szerintem is – mondta Johnny, és Sarah rámo-solygott.
Bernhardt tanakodva nézett Johnnyra, és dollárját hirtelen odatolta a harmadik sorozatra. – Mi a fene – sóhajtotta az a tizenéves, aki az előbb azt mondta Johnnynak, hogy az kihívja a sorsot. Ő is ugyanarra a sorozatra tolta a fél dollárt, amelyet a barátjával dobtak össze.
– Minden tojást egy kosárba – dalolta a mutatványos. – Így akarják?
A játékosok némán és jóváhagyón álltak ott. Néhány porondmunkás szállingózott oda nézelődni, egyikük a barátnőjével; most már elég tekintélyes kis csapat gyűlt össze a szerencsekerék bódéjánál a sötétedő árkádsor alá. A mutatványos nagy erővel megforgatta a kereket. Tizenkét szempár leste a forgását. Sarah ismét azon kapta magát, hogy Johnnyt figyeli; milyen furcsa a fiú arca ebben az éles és mégis valahogy alattomos megvilágításban, gondolta. Újra eszébe jutott az álarca – Jekyll és Hyde, páros és páratlan. Gyomra ismét fölfordult, kissé elgyöngült tőle. A kerék lelassult, kattogni kezdett. A tizenévesek kiabáltak a keréknek, nógatták, menjen tovább.
– Még egy kicsit, aranyoskám – biztatta Steve Bernhardt. – Még egy kicsit, cicám.
A kerék belekattogott a harmadik sávba, és a 24-esnél állt meg. A tömeg ismét éljenzett.
– Sikerült neked, Johnny, sikerült! – kiáltotta Sarah.
A mutatványos utálkozva füttyentett a fogán át, és fizetett. Egy dollárt a tizenéveseknek, kettőt Bernhardtnak, egy tízest és két egyest Johnnynak. Johnnynak már tizennyolc dollárja hevert az asztalon.
– Ütni kell a vasat, tessék, csak tessék. Még egyszer, mester? Ez a kerék jó magához ma este. Johnny Sarahra nézett.
– Ahogy akarod, Johnny. – De hirtelen nyugtalanság fogta el.
– Folytasd, haver – nógatta a tizenéves, gombján Jimi Hendrixszel. – Imádom nézni, ahogy erre a pasira rájár a rúd.
– Oké – mondta Johnny. – Utoljára.
– Tegye; ahova tenni akarja.
Mind Johnnyra néztek, aki elgondolkodva állt egy pillanatig, a homlokát dörgölte. Máskor oly derűs arca néma volt, komoly és higgadt. A fénykeretbe fogott kereket nézte, ujjai a szemhéján doboltak.
– Marad – mondta végül.
Kis tétovázó moraj a tömegből.
– Ó, haver, te csakugyan megkísérted a sorsot.
– Őrület – mondta kételkedőn Bernhardt. Hátra-pillantótt a feleségére, aki vállát vonogatta, hogy teljes értetlenségét jelezze. – Magával tartok, maga hosszú, sovány, csúf ember.
A Hendrix-gombos tizenéves a barátjára nézett, aki megvonta a vállát, és rabolintott: – Oké – fordult vissza a mutatványoshoz. – Mi is kitartunk.
A kerék megperdült. Sarah a hátuk mögül hallotta, amint az egyik porondmunkás öt dollárba fogad a másikkal abban, hogy a harmadik sáv bejön-e újra. A lány gyomra ismét felkavarodott, de ezúttal nem nyugodott meg; egyre szakozott, újra meg újra, s Sarah rádöbbent, hogy rosszul van. Hideg veríték lepte el az arcát.
A kerék lassulni kezdett az első tízes sávnál, s az egyik tizenéves mérgesen csettintett ujjával. De nem mozdult. Elkattogott a 11-és, a 12-es, a 13-as előtt. A mutatványos végre elégedettnek látszott. Tik-tak-tik, 14, 15, 16.
– Továbbmegy – mondta Bernhardt. Döbbenet volt a hangjában. A mutatványos a kerekére nézett, mint aki legszívesebben fölnyúlna és megállítaná. Elkattogott a 20-as, a 21-és előtt, és megállapodott a 22-es jelű vájatnál.
Újabb győzelmi kiáltás hallatszott a tömegből, amelyben most már csaknem húszan voltak. Úgy látszott, mindenki, aki hazafelé tartott, lehorgonyzóit itt. Sarah hallotta, amint az a porondmunkás, aki elveszítette a fogadását, “piszok szerencséről" morog valamit, miközben fizet. Sarah szíve kalapált. Lába hirtelen szörnyen elgyöngült, izmai remegtek és elbizonytalanodtak. Sebesen pislogott néhányat, és fájdalmai ráadásaként hányingeres szédülés fogta el. A világ ferde szögben megbillent, mintha még mindig a pörgettyűn lennének, majd lassan visszabillent.
Romlott hot dogot kaptam, gondolta keservesen. Ez járt neked, amiért szerencsét próbáltál a megyei vásáron, Sarah.
– Tessék, csak tessék – mondta különösebb lelkesedés nélkül a mutatványos, és fizetett. Két dollárt a tizenéveseknek, négyet Steve Bernhardtnak és aztán egy egész csomót Johnnynak – három tízest, egy ötöst, egy egyest. A mutatványos nem volt elragadtatva, de bezsongott. Ha ez a magas, sovány fiatalember a csinos kis szőkével újra megpróbálkozik a harmadik sávval, ő csaknem biztosan visszanyer mindent, amit eddig kifizetett. Addig nem a sovány emberé a pénz, amíg el nem viszi az asztalról. És ha elmegy? Nos, a mutatványos csak ma ezer dollárt söpört be a kerékkel, van miből fizetni. Elterjed a híre, hogy Sol Drummore kerekénél bankot robbantottak, és a holnapi nap erősebb lesz, mint valaha. A nyerő: jó reklám.
– Oda teszi, ahova tenni akarja – kántálta. A többiek közül néhányan odaléptek az asztalhoz, tízcenteseket és negyeddollárosokat raktak le. De a mutatványos csak a pénzes játékosát nézte. – Hát maga, barátom? Ki akar lőni a holdra?
Johnny letekintett Sarahra. – Mit mondasz... hé, nem vagy jól? Sápadt vagy, akár egy kísértet.
– A gyomrom – erőltetett egy mosolyt. – Azt hiszem, romlott hot dogot kaptam. Hazamehetnénk.
– Persze. Hogyne. – Épp összemarkolta a gyűrött bankjegyeket az asztalról, amikor szeme újra a kerékre tévedt. Az előbbi gyöngéd törődés eltűnt a tekintetéből. Mintha megint elsötétült volna, hidegen spekulatívvá vált. Úgy néz arra a kerékre, mint egy kisfiú a maga hangyabirodalmára, gondolta Sarah.
– Csak egy pillanat – mondta a fiú.
– Rendben van – válaszolta Sarah. De most szédült is, s a gyomra is forgott. És morajt is érzett az alhasában, ami nem tetszett neki. Istenem, kérlek, csak ki ne dobjam a taccsot.
Még ezt gondolta: Nem nyugszik, míg mindet újra el nem veszíti.
Azután meg furcsa bizonyossággal ezt: De nem fogja elveszítem.
– Mire tesz, mester? – kérdezte a mutatványos. – Igen vagy nem, ki vagy be.
– Szar vagy kalaposinas – mondta az egyik porondmunkás, és ideges nevetés hallatszott. Sarah arca verítékben úszott.
Johnny hirtelen minden bankjegyet és negyeddollárost az asztal sarkára tolt.
– Mit művel? – kérdezte a mutatványos őszinte döbbenettel.
– Az egészet a 19-esre – mondta Johnny. Sarah felhördült, de visszanyelte. A tömeg morajlctt.
– Ne erőltesse – súgta Johnny fülébe Bernhardt. Johnny nem válaszolt. Méla közönnyel nézte a kereket. Szeme csaknem ibolyaszínű volt.
Hirtelen csörgő hang hallatszott, Sarah kezdetben azt hitte, a füle cseng. Azután meglátta, hogy a többiek, akik pénzt raktak le, gyorsan újra vissza-söprik mind az asztalról, hadd játssza Johnny egyedül a játszmáját.
Ne! A lány észrevette, hogy kiáltani szeretne. Ne így, ne egyedül, ez nem tisztességes...
Ajkába harapott. Attól tartott, hogy ha kinyitja a száját, hányni fog. Gyomra most már nagyon háborgott. Johnny nyereményrakása egymagában állt a csupasz lámpafényben. Ötvennégy dollár, s a számra fogadás tíz az egyhez fizet.
A mutatványos megnedvesítette az ajkát. – Uram, a hatóság tiltja, hogy két dollárnál nagyobb összeget elfogadjak számfogadásra.
– Ugyan már – mordult föl Bernhardt. – Sávfogadásokat se szabadna elfogadnia tíz dollár fölött, mégis hagyta, hogy ez a pasas tizennyolcat tegyen föl. Mi van, berezelt?
– Nem, csak...
– Gyerünk – mondta hirtelen Johnny. – Döntse el. A barátnőm rosszul érzi magát.
A mutatványos fölmérte a tömeget. A tömeg ellenségesen nézett vissza rá. Ez rossz. Ezek nem látják be, hogy a fickó csak a pénzét szórja, s ő csupán vissza akarja tartani. Le van szarva. A tömegnek így se, úgy se fog tetszeni. Hadd álljon fejre ez az ipse, és veszítse el a pénzét, ő meg hadd zárjon be mára.
– Nos – felelte –, ha nincs maguk közt állami ellenőr... – A kerékhez fordult. – Körbe-körbe forog a kerék, nem tudni, hol áll meg, nem tudni még.
Megforgatta, s a számok azon nyomban foltba olvadtak össze. Egy darabig úgy tűnt, sokkal tovább tart, mint ameddig valójában tarthat, nem hallatszott más, csak a szerencsekerék zúgása, egy elszabadult ponyvadarabka csattogása az éjszakai szélben meg a rosszullét dobogása Sarah fejében. Magában könyörgött Johnnynak, karolja át, de az csak állt ott némán, keze a játékasztalon, szeme a keréken, amely, úgy látszik, eltökélte, hogy a világ végéig forog.
Végre-valahára lelassult annyira, hogy le lehessen olvasni a számokat, és Sarah meglátta a 19-est, a két számjegyet pirossal festették a fekete alapra. Föl-le, föl-le. A kerék lágy zúgása egyenletes tikitaki-tiki zajba ment át, nagyon hangosan szólt a csöndben.
A számok most lassulón, megfontoltan vonultak el a mutató előtt.
Az egyik porondmunkás álmélkodva kiáltott föl: – Az istenit, az biztos, hogy közel lesz!
Johnny nyugodtan állt, a kereket figyelte, és Sa-rahnak most úgy tűnt (ámbár lehet, hogy a rosszulléttől volt, amely most már markoló görcshullámokban tört elő gyomrából), hogy a fiú szeme csaknem fekete. Jekyll és Hyde, gondolta, és hirtelen, értelmetlenül, félni kezdett tőle.
Tiki-taki-tiki-taki.
A kerék bekattogott a második tízes sávba, túlhaladt a 15-ösön és 16-oson, túlkattogott a 17-esen, és némi habozás után a 18-ason is. A mutató egy utolsó tikkel beesett a 19-es vájatba. A tömeg a lélegzetét is visszafojtotta. A kerék lassan elfordult, már a 19-es és a 20-as közti vékony élig ért a mutató. Egy pillanat töredékéig úgy látszott, hogy az él nem képes megtartani a mutatót a 19-es vájat-ban; hogy az elhaló lendület még átviszi a 20-asba. Ekkor a kerék visszalendült, ereje elfogyott, megállt.
Egy pillanatig semmi hang nem hallatszott a tömegből. Egyáltalában nem hallatszott semmi.
Ekkor az egyik tizenéves lágyan és elképedve megszólalt: – Hé, haver, ötszáznegyven dollárt nyertél.
Mire Steve Bernhardt: – Sosem láttam még ilyen sorozatot. Soha.
Ekkor a tömeg fölujjongott. Johnnyt hátba veregették, csapkodták. Emberek nyomakodtak el Sa-rah mellett, hogy hozzáérhessenek Johnnyhoz, s az alatt a pillanat alatt, amíg elválasztották őket egymás mellől, Sarahra keservesen, vadul rátört a rémület. Ereje elhagyta, ide-oda lökődött, gyomra eszelősen kavargott. Feketén, tucatnyi példányban forgott előtte a kerék.
Johnny egy pillanat múlva már mellette volt, és Sarah erőtlen boldogsággal látta, hogy csakugyan Johnny az, és nem az a higgadt báb, aki az előbb a kerék utolsó fordulását figyelte. Zavartan és aggodalmasan nézett a lányra.
– Ne haragudj, kicsim – mondta, és Sarah nagyon szerette érte.
– Semmi bajom – válaszolta, és nem tudta, így van-e vagy sem.
A mutatványos megköszörülte a torkát. – A kerék bezárt – jelentette. – A kerék bezárt.
Beletörődő, rosszkedvű moraj hallatszott a tömegből.
A mutatványos Johnnyra nézett. – Csekket kell adnom magának, fiatalember. Nem tartok ennyi készpénzt a bódéban.
– Jó lesz, mindegy – mondta Johnny. – Csak siessen. A hölgy csakugyan rosszul van.
– Még hogy csekket – csattant fel Steve Bernhardt. – Ad egy csekket magának, akkorát, mint a WGAN felhőkarcoló, és ő utazik holnap Floridába.
– Drága uram – kezdte a mutatványos –, biztosíthatom önt...
– Biztosítsd a jó édesanyádat, talán az hisz neked – kiáltotta Bernhardt. Hirtelen a játékasztalon át benyúlt a pult mögé.
– Hé! – üvöltött föl a mutatványos. – Ez rablás! A tömegre láthatólag nem tett nagy hatást ez a vád.
– Kérlek – motyogta Sarah. Forgott vele a világ.
– Nem érdekel a pénz – szólt Johnny hirtelen. – Engedjenek, kérem. A hölgy rosszul van.
– Ó, haver – sóhajtott a tizenéves, akinek Jimi Hendrix volt a gombján, de ő is, barátja is utat adtak, kelletlenül.
– Nem, Johnny – mondta Sarah kétségbeesetten erőlködve, nehogy hányni kezdjen. – Csak vedd át a pénzed. – Ötszáz dollár Johnny háromheti fizetése volt.
– Fizess, te piti csaló! – ordított a mutatványosra Bernhardt. Előkapta a Roi-Tan szivarosdobozt a pult alól, félretolta, anélkül hogy belenézett volna, újra benyúlt, és ezúttal egy zöld fémkazettát húzott elő. Lecsapta a játékasztalra. – Ha ebben nincs ötszáznegyven ruppó, megeszem az ingem, itt, az egész társaság előtt. – Kemény, súlyos kezét Johnny vállára ejtette. – Várjon egy percet, fiam. Meg fogja kapni a pénzét, vagy ne legyen a nevem Steve Bernhardt.
– Igazán, uram, nincsen annyim...
– Fizess – mondta Steve Bernhardt, és odahajolt felé –, vagy gondom lesz rá, hogy lehúzzák a rolódat. Nem viccelek. Komolyan beszélek.
A mutatványos felsóhajtott, és ingében kotorászott. Elővette a nyakláncára erősített kulcsot. A tömeg felsóhajtott. Sarah nem bírta tovább. Gyomra fölemelkedett, és hirtelen halálos csend borult rá. Expresszvonat-sebességgel jött föl minden, minden. Elbotorkált Johnny mellől, és áttán-torgott a tömegen.
– Rosszul van, édesem? – kérdezte Sarahtól egy női hang, s ő vakon bólogatott.
– Sarah? Sarah!
Nem rejtőzhetsz el... Jekylltől és Hyde-tól, villant át a Sarah agyán. A fluoreszkáló álarc mintha ott függött volna a szeme előtt a középső út sötétjében, míg a körhinta mellett futott. Vállával egy lámpaoszlopnak ütközött, mindkét kezével megragadta, és hányt. Megpróbált kiadni magából mindent.
Vattacukorszaga van, gondolta, és öklendezve hányt újra meg újra. Szeme előtt fényfoltok táncoltak. Az utolsó lökés már csak nyálkát és levegőt hozott föl.
– Jaj istenem – mondta elgyöngülten, és belekapaszkodott a lámpaoszlopba, hogy el ne essen. Valahonnan a háta mögül Johnny szólongatta, de nem tudott válaszolni még, nem is akart. Gyomra megnyugodott kissé, és most egy pillanatig itt akart még állni a sötétben, hogy gratuláljon magának, amiért életben maradt, túlélte ezt az estét a vásárban.
– Sarah? Sarah!
Kétszer kiköpött, hogy a torka kitisztuljon egy kissé.
– Ide, Johnny.
A fiú megkerülte a körhintát, rajta az ugrásba merevedett gipszlovakat. Szórakozottan markolta fél kezében a vaskos zöld bankjegyköteget.
– Jól vagy?
– Nem, de jobban. Hánytam.
– Ó. ó, istenem. Gyerünk haza. – Gyöngéden karon fogta.
– Megkaptad a pénzed?
A fiú lepillantott a pénzkötegre, azután szórako-zottan nadrágzsebébe gyömöszölte. – Igen. Az egészet, vagy csak egy részét, nem tudom. Az a nagydarab pacák számolta ki.
Sarah zsebkendőt vett elő a táskájából, és töröl-getni kezdte a száját. Egy korty víz, gondolta. Eladom a lelkem egy korty vízért.
– Vigyáznod kellene rá – mondta a fiúnak. – Rengeteg pénz.
– Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét – mondta az komoran. – Anyám egyik mondása. Van neki milliónyi. És gyűlöli a hazárdjátékot.
– Hétpróbás baptista – mondta Sarah, majd görcsösen összerázkódott.
– Jól vagy? – kérdezte gondterhelten Johnny.
– A hideg – mondta a lány. – Ha benn leszünk a kocsiban, szeretném, ha a fűtést teljes erőre állítanánk, és... ó, uramisten, megint.
Elfordult a fiútól, és hörögve váladékot öklende-zett föl. Megtántorodott. A fiú gyöngéden, de erősen fogta. – El tudsz jönni a kocsiig?
– Igen. Most már semmi bajom. – De a feje fájt, szájának rossz volt az íze, s hát- és hasizmai mintha kiugrottak volna a helyükből, feszültek és fájtak.
Lassan lépdeltek a középső úton, csoszogtak a fürészporon, sátrak mellett haladtak el, amelyeket bezártak és letakartak már éjszakára. Árnyék tűnt föl mögöttük, és Johnny hátrakapta a fejét, talán eszébe jutott, mennyi pénz van a zsebében.
Az egyik fiú volt az – úgy tizenöt év körüli. Zavartan mosolygott rájuk. – Remélem, jobban vagy – mondta Sarahnak. – Lefogadom, ezek a hot dogok okozták. Könnyen megesik, hogy romlottat kap az ember.
– Huh, ne is beszélj róla – mondta Sarah.
– Segítsek neked elkísérni őt a kocsiig? – kérdezte Johnnytól.
– Nem, kösz. Boldogulunk.
– Oké. Amúgy is rohannom kell. – De megállt egy pillanatra, szemérmes mosolya vigyorrá szélesedett. – Imádtam nézni, ahogy arra a pasira rájárt a rúd.
Elrobogott a sötétségben.
Sarah kis fehér furgonja volt az egyetlen kocsi a sötét parkolóban; úgy kuporgott egy gázlámpa alatt, mint egy elhagyott, elkóborolt kiskutya. Johnny kinyitotta az utasülés ajtaját, és Sarah óvatosan bebújt. Johnny a volán mögé ugrott, és indított.
– Még kell pár perc a fűtésnek – mondta.
– Ugyan. Már melegem van.
A fiú ránézett, és látta, hogy arcát kiverte a veríték. – Lehet, hogy be kellene ugranunk a Kelet-Maine-i Egészségügyi Központ ügyeletére – mondta. – Ha szalmonella, komoly is lehet.
– Nem, jól vagyok. Haza akarok menni, és aludni. Csak annyi időre kelek föl holnap, hogy telefonon beteget jelentsek az iskolában, és visszafekszem aludni.
– Ne kelj föl még ennyi időre se. Majd én bejelentlek, Sarah. A lány hálásan nézett rá. – Bejelentenél?
– Persze.
Most már az autópályán tartottak visszafelé.
– Sajnálom, hogy nem mehetünk el tehozzád – mondta Sarah. – Tényleg nagyon sajnálom.
– Nem a te hibád.
– De az. Én ettem a romlott hot dogot. Peches Sarah.
– Szeretlek, Sarah – mondta Johnny. No, kinn volt, már nem lehetett visszanyelni, ott lebegett közöttük a kocsiban, valakire várt, aki tesz vele valamit.
A lány megtette, ami tellett tőle: – Köszönöm, Johnny.
Kényelmes csöndben robogtak tovább.

Második fejezet

l 

Éjfélre járt, amikor Johnny ráfordította a kocsit a lány háza előtti felhajtóra. Sarah szundikált.
– Hé – szólalt meg a fiú, leállította a motort, és gyöngéden megrázta. – Megjöttünk.
– Ő... oké... – Fölült, és szorosabbra fogta ka-bátját maga körül.
– Hogy érzed magad?
– Jobban. A gyomrom ég és a hátam fáj, de jobban vagyok. Johnny, vidd magaddal a kocsit Cleavesbe.
– Nem, inkább nem – felelte. – Valaki még meglátja, hogy ott parkol a ház előtt egész éjjel. Ártana a jó hírednek...
– De hát oda akartam menni hozzád...
Johnny elmosolyodott: – Az megérte volna a kockázatot. De háromsaroknyit akkor is gyalog kellett volna megtennünk. Szeretném, ha itt lenne nálad a kocsi, hátha meggondolod magad, és elmész az ügyeletre.
– Nem gondolom meg.
– Hátha mégis. Bemehetek taxit hívni?
– Hát persze.
Bementek, és Sarah fölkapcsolta a villanyfűtőt, még mielőtt újra kileli a hideg.
– A telefon a nappaliban van. Megyek, ágyba bújok.
A nappali kicsi volt és funkcionális, a barakkszerűségtől csak a kézzel festett függöny mentette meg – pszichodelikus színekkel festett virágok –, és egy plakátsorozat az egyik falon: Dylan Forest Hills-ben, Baez a Carnegie Hallban, a Jefferson Airplane Berkeleyben és a Byrds Clevelandben.
Sarah ledőlt a pamlagra, és az álláig húzott egy paplant. Johnny őszinte aggodalommal nézte. A lány arca most a szeme alatti sötét karikáktól eltekintve falfehér volt. Annyira betegnek látszott, amilyennek ember csak látszhat.
– Talán az lenne a legjobb, ha itt maradnék éjszakára – mondta Johnny. – Csak arra az esetre, ha történik valami, például...
– Például hajszálrepedés a gerinccsúcsomon? – kérdezte keserűen.
– Szóval, nem tudom. Akármi.
Saraht az alsó régióiban zajló vészjósló dübörgés késztette döntésre. Eredetileg az volt a határozott szándéka, hogy az éjjel John Smithszel hál. Ez így nem fog menni. De azt se akarta, hogy ez az este azzal végződjék: a fiú segítségével dobja ki a taccsot, tántorog ki a vécére és nyakai be egy üvegnyi Pepto-Bismolt.
– Rendbe jövök – mondta. – Csak az a romlott vásári hot dog tehet róla, Johnny. Te is könnyen így járhattál volna. Hívj fel holnap valamelyik szünetben.
– Biztos vagy benne?
– Igen, biztos.
– Oké, gyerek. – További viták nélkül emelte föl a telefont és hívott taxit. A lány lehunyta a szemét, Johnny hangja elringatta és megnyugtatta. Ez volt az egyik dolog, amiért kedvelte a fiút: hogy csakugyan mindig azt igyekszik tenni, ami a helyes, a leghelyesebb, minden önfeláldozó halandzsa nélkül. Ez jó volt. Annyira fáradt volt és sokkal levertebb, semhogy kedve lett volna apró társasági játékszabályokkal foglalkozni.
– Elvégeztetett – tette le a kagylót Johnny. – öt perc múlva itt lesz egy hapsi.
– Legalább taxiravalód van – mosolygott a lány.
– És azt tervezem, hogy csinos jattot adok. Odajött a pamlaghoz, leült mellé, megfogta a kezét.
– Johnny, hogyan csináltad?
– Hmmm?
– A kerékkel. Hogyan tudtad megcsinálni?
– Megérzés volt, semmi más – mondta kicsit zavartan. – Mindenkinek vannak megérzései időnként. Mint a lóversenyen vagy a blackjack-játék-ban vagy az egyszerű snúrban.
– Nem – ellenkezett a lány.
– Tessék?
– Nem hiszem, hogy csakugyan mindenkinek vannak megérzései időnként. Csaknem hátborzongató volt. Kicsit... meg is ijesztett.
– Igazán?
– Igen.
Johnny felsóhajtott: – Időnként megérzéseim támadnak, ez minden. Ahogy vissza tudok emlékezni, kicsi gyerek korom óta. És mindig sikerült megtalálnom elvesztett dolgokat. Annak a kis Lisa Schumannak is az iskolában. Tudod, melyik kislányra gondolok?
– A kicsi, szomorú, szürkécske Lisa? – mosolygott. – Ismerem. Szorongva és kábán mered rám a nyelvtanóráimon.
– Elveszítette a gyűrűjét – mondta Johnny –, és sírva jött hozzám panaszkodni. Megkérdeztem, megnézte-e a szekrényében a legfelső polc bal sarkában: csak találgattam. De ott volt.
– És mindig képes voltál ilyesmire? A fiú nevetve rázta a fejét. – Aligha. – Mosolya ellanyhult kissé. – De ma este sikerült, Sarah.
A kerék... – összeszorította az öklét, és gondterhelten nézett le rá: – a kerék itt volt a markomban. És átkozottul furcsa képzet társult hozzá.
– Éspedig?
– Autógumi – mondta lassan. – Égő gumi. És hideg. És jég. Fekete jég. Ezek a dolgok voltak a tudatom mélyén. Isten tudja, miért. És rossz előérzet. Hogy vigyázzak.
A lány a szemébe nézett, nem szólt semmit, s a fiú arca lassan kitisztult.
– De akármi volt, elmúlt. Nyilván semmi az egész.
– Ötszáz dollárnyi jó szerencse – mondta a lány. Johnny nevetett és bólintott. Nem szólt többet, Sarah meg bóbiskolt, örült, hogy a fiú itt van mellette. Akkor ébredt föl ismét, amikor kintről a fényszóró fénye verődött a falra. A taxi.
– Telefonálok majd – szólt a fiú, és szelíden arcon csókolta. – Nem akarod mégis, hogy itt maradjak? Biztos?
A lány hirtelen akarta volna, mégis megrázta a fejét.
– Hívjál – kérte.
– Harmadik szünetben – ígérte. Az ajtóhoz ment.
– Johnny? Visszafordult.
– Szeretlek, Johnny – mondta a lány, és arca felragyogott.
A fiú csókot fújt felé. – Gyógyulj meg – mondta –, és majd beszélünk.
Ő rábólintott, de négy és fél év telt el, amíg újra beszélt Johnny Smithszel.

2 

– Nem bánja, ha előreülök? – kérdezte Johnny a taxisofőrt.
– Nem én. Csak ne üsse a térdét a taxiórának. Érzékeny.
Johnny némi erőfeszítéssel a taxióra alá gyömöszölte hosszú lábát, és becsapta az ajtót. A taxis, középkorú, kopasz, pocakos ember, lecsapta az órát, és a taxi nekivágott a Flagg Streetnek.
– Merre?
– Cleaves Millsbe – mondta Johnny. – Main Street. Majd megmutatom magának, hova.
– Ötven százalék felárat kell kérnem magától – mondta a taxis. – Nem szívesen teszem, de onnan üresen kell visszajönnöm.
Johnny keze szórakozottan a nadrágzsebében lévő bankjegykötegre simult. Megpróbált visszaemlékezni, volt-e valaha is ennyi pénz nála. Egyszer. Vett egy kétéves Chevyt ezerkétszáz dollárért. Szeszélyből készpénzt kért a takarékpénztárban, csak hogy lássa, hogy néz ki ennyi pénz. Nem volt olyan csodálatos, de annál csodálatosabb volt az autókereskedő meglepett arca, amikor Johnny ezerkétszáz dollárnyi bankjegyet nyomott a kezébe. Ám most, ettől a pénzkupactól csöppet se érezte jól magát, csak érthetetlenül zavartan, és anyja aranyigazsága jutott ismét az eszébe: Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét.
– Rendben van a felár – mondta a taxisnak.
– Csak hogy értsük egymást – mondta a taxis bőbeszédűbben. – Olyan gyorsan értem ide a hívásra a Riverside-ról, és ha oda Cleavesbe átérek, nem kapok fuvart.
– Csakugyan? – kérdezte különösebb érdeklődés nélkül Johnny. Sötét házak villantak el mellette odakinn. Ötszáz dollárt nyert; ilyesmi, még hasonló se történt vele soha eddig. Ez a kísérteties égőgumiszag... az érzés, hogy részben újra átél valamit, ami akkor történt vele, amikor nagyon kicsi volt... és aztán az az érzés, hogy valami balszerencse ellensúlyozza majd a jó szerencsét – még mindig nem múlt el.
– Eegen, ezek a részegek kihívják az embert, aztán meggondolják magukat – mondta a taxis. – Átkozott részegek, isznak még egynéhány sört. Vagy elisszák a taxiköltséget várakozás közben, és mikor megjövök és elkiáltom magam: “Ki kérte a taxit?", senki se vállalja.
– Mgen – mondta rá Johnny. Balra tőlük a Pe-nobscot folyó folydogált sötéten és olajosán. Aztán meg mindennek a tetejébe Sarah rosszulléte, meg hogy azt mondta, szereti. Lehet, hogy csak gyönge pillanatában mondta, de Uramisten! ha csakugyan szereti! Johnny az első találkozójuk óta odavolt érte. Ez az ő ma esti szerencséje, nem az, hogy bankot robbantott a keréknél. Agyába mégis minduntalan visszatért a kerék, és aggasztotta. A sötétben még mindig látni vélte, amint forog, hallani vélte a mutató lassuló tiktakkolását, amint átkattog az éleken. Nyugtalan álmában hall effélét az ember. Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét.
A taxis ráfordult a 6-os országútra, most már jóízűen belefogott monológjába.
– Erre aztán aszondom: “Menj a... tudod, hova." A srácnak nagy a pofája, érti? Nem vagyok köteles végighallgatni ennyi szemétséget, senkitől se, a saját fiamtól se. Huszonhat éve vezetem ezt a taxit. Hatszor fosztottak ki. Számtalan koccanásom volt, bár nagyobb karambolom sose, amiért hálás is vagyok a Boldogságos Szűz Máriának, meg Szent Kristófnak, meg a Mindenható Atyaúristennek, tudja-e. És minden héten, akármilyen rosszul ment is a bolt, öt dollárt félretettem a fiú taníttatására. Pisis kora óta, amikor még a cumisüveget szívta. És minek? Azért, hogy egy szép napon azzal a szöveggel jöjjön haza nekem, hogy az Egyesült Államok elnöke egy disznó? A szentségit neki! Lehet, hogy a srác szerint én is disznó vagyok, bár azt ő is tudja: ha ilyet mond egyszer, kiverem a fogát. Hát ilyen ez a mai fiatal nemzedék. Így aztán aszon-dom neki: “Menj... a... tudod hova."
– Mgen – mondta rá Johnny. Most erdő vonult el mellettük. A Carson-mocsár terült el balra tőlük. Nagyjából hét mérföldnyire jártak Cleaves Mills-től. A taxióra újabb tízcentnyit kattant.
Egyetlen vacak tízcentes, egy dollár tizedrésze. Tessék, csak tessék.
– Mi a foglalkozása, ha szabad kérdeznem? – szólt a taxis.
– A cleavesi középiskolában tanítok.
– Igen? Hát akkor tudja, miről beszélek. Mi a csuda van ezekkel a kölkökkel, mondja?
Nos, romlott hot dogot ettek, amelynek Vietnam a neve, és gyomormérgezést kaptak tőle. Egy Lynndon Johnson nevű ipse sózta rájuk. Így aztán elmentek a másik ipséhez, és így szóltak: “Jajistenem, mister, baromi rosszul vagyok." És erre ez a másik ipse, úgy hívják, Nixon. Így szólt: “Tudom, hogyan lehet rendbe hozni. Egyetek még egy kis hot dogot." Hát ez a baj az amerikai fiatalsággal.
– Nem tudom – mondta Johnny.
– Az ember egy életen át tervez, és megteszi, amit csak tehet – mondta a taxis, és most már őszinte megrökönyödés szólt a hangjából, olyan megrökönyödés, amely nem fog sokáig tartani, merthogy a taxis élete utolsó percéhez érkezett. És Johnny, aki nem tudott erről, igazán megsajnálta ezt az embert, részvétet érzett iránta, amiért ennyire nem ért semmit.
Gyere velem, bébi, rázzuk a, rázzuk a táncot.
– Az ember csak a legjobbat akarja, semmi mást, a srác meg hazajön seggig érő hajjal, és azt mondja, az Egyesült Államok elnöke egy disznó. Egy disznó! A rabló életbe, én nem...
– Vigyázzon! –  ordította Johnny.
A taxis arca, ez a komoly, dühös és elkeseredett arc, amely püffedt amerikai legionáriusarcnak látszott a szerelvényfal fényében és a közeledő fényszórókéban, eddig félig őfeléje fordult. Most előre-meredt, de már későn.
– Jéééézusom...
Két kocsi jött, a fehér záróvonal mindkét felén. Egymás mellett versenyezve közeledtek fölfele a dombra, egy Mustang meg egy Dodge Charger. Johnny hallotta a motorjuk fölpörgetett sivítását. A Charger egyenesen feléjük nyomult. Meg se próbált kitérni az útból, és a taxis megdermedt a volánnál.
– Jééééééz...
Johnny alig érzékelte, amint a Mustang elröpül a baljukon. Azután a taxi és a Charger frontálisan ütközött, s Johnny érezte, hogy föl- és kifelé száll. Nem érzett fájdalmat, bár azt haloványan érzékelte, hogy combja érintkezésbe került a taxiórával, annyira, hogy az kiszakadt a keretéből.
Azután a szétmorzsolódó üveg zaja hallatszott. Hatalmas lángnyelv csapott föl az éjszakában. Johnny feje beleütközött a taxi szélvédőjébe, és átütötte. A valóság egy lyukká kezdett zsugorodni. Haloványan, távolról fájdalom, a vállában és a karjában, amint teste többi része követte fejét a kiszakított szélvédőn át. Röpült. Röpült az októberi éjbe.
Homályosan felvillanó gondolat: Meghalok? Ebbe fogok belehalni?
Belső hang válasza: Igen, alighanem ebbe.
Repülés. Októberi csillagok csapkolódtak az éjen át. Fölrobbanó benzin zajos lobbanása. Narancsszín villanás. Azután sötétség.
Űrutazása kemény puffanással és csattanással ért véget. Hideg nyirkosság, amint a Carson-mocsárba zuhant, huszonöt lábnyira onnan, ahol a Charger és a taxi tűzmáglyát lökött az éjszakai égbolt felé.
Sötétség.
Elhalványulás.
Míg semmi nem maradt, csak egy irdatlan vörös és fekete kerék, olyan ürességben forgott, mintha a csillagok közt lenne, próbálja ki a szerencséjét, elsőre mázli, másodjára szerencse, tessék, tessék, tessék. A kerék föl-le forgott, vörös és fekete, a mutató kattogott az élek mentén, és ő megfeszült, hogy lássa, a dupla nullához ér-e, a banké a szám, a banké a szám, a banké a játék, mindenki veszít, csak a bank nem. Megfeszült, hogy lássa, de a kerék eltűnt. Csak feketeség volt, csak az egyetemes, mindent tagadó üresség, a nagyfene semmi. Hideg pokoltornác.
Johnny Smith sokáig maradt ott, nagyon sokáig.

Harmadik fejezet

l 

1970. október 30-án, valamivel éjjel két óra után megszólalt a telefon Cleaves Millstől mintegy százötven mérföldnyire délre egy kis ház földszinti halijában.
Herb Smith tétován ült föl az ágyban, félig átkászálódott az álom küszöbén, de álmosan és bizonytalanul fönnakadt az álom ajtajában.
Mellőle Vera hangja, a párna letompítja: – Telefon.
– Az – mondta, és kiszállt az ágyból. Nagydarab, széles vállú férfi volt, közel az ötvenhez, ritkuló hajjal, pizsamanadrágban. Kiment az emeleti haliba, fölgyújtotta a villanyt. Odalenn egyre csak csörömpölt a telefon.
A “telefonzughoz" ment – így becézte e bútordarabot Vera. Ez a telefonkészülékből meg egy fura kis asztalkából és ülőkéből állt; a szupermarket összegyűjtött zöld bélyegeiért kapták három éve. Herb soha nem volt hajlandó százhúsz kilóját belepréselni. Állva telefonált. Az asztalka fiókja teli volt a Lélek Derűje antológiával és a Sors magazinokkal.
Herb a telefonhoz nyúlt, azután hagyta, hadd csöngjön még.
Egy késő éjszakai telefonhívás általában háromféle dolgot jelenthet: egy régi barátod teljesen be-seggelt, és úgy véli, örülni fogsz a hangjának akár hajnali kettőkor is; téves kapcsolás; rossz hír.
Herb, abban a reményben, hogy a három közül a középső történik, fölvette a kagylót.
Metsző férfihang szólt bele: – Herbert Smith lakása?
– Igen.
– Kivel beszélek, kérem?
– Herb Smith vagyok. Mi a...
– Kérem, maradjon vonalban.
– Igen, de ki...
Késő. Halvány koppanást hallott, mintha a drót túlsó felén lévő illető ledobta volna egyik cipőjét. A vonalban marasztották. Sok mindent nem kedvel a telefonnal kapcsolatban – téves kapcsolásokat, hülyéskedő gyerekeket, akik tudni óhajtják, van-e Prince Alberted konzervben, központosokat, akik úgy beszélnek, mintha komputerek lennének, és mézesmázosokat, akik magazin-előfizetésekre próbálják rávenni –, legjobban azonban azt utálta, ha a vonalban marasztják. Ez is azok közé az ármá-nyos dolgok közé tartozik, amelyek észrevétlen osontak be a modern életbe az elmúlt évtizedben. Valaha a vonal másik végén lévő pacák egyszerűen így szólt: – Tartsa a kagylót, jó? – és mellétette. Akkoriban legalább távoli beszélgetéseket hallhatott közben az ember, ugató kutyát, rádiót, síró csecsemőt. A vonalban maradni teljesen más ügy. A vonal sötéten, lágyan kiürül. Az ember a semmibe jut. Akár így is mondhatnánk: – Legyen szíves, maradjon a vonalban, míg élve eltemetem kis időre. Észrevette, hogy megijedt egy kicsikét.
– Herbert?
Megfordult, a telefonnal a fülén. Vera állt a lépcső tetején, kifakult barna fürdőköpenyében, haja csavarókra tekerve, arcán-homlokán valami krém, amely gipsszerű állaggal keményedéit bőrére.
– Ki az?
– Még nem tudom. Azt mondták, maradjak a vonalban.
– A vonalban? Hajnali negyed háromkor?
– Igen.
– Csak nem Johnnyról van szó? Nem Johnnyval történt valami?
– Nem tudom – mondta, komoly erőfeszítésébe került, hogy ne emelje fel a hangját. Valaki fölhívja az embert éjjel kettőkor, azt mondja, maradjon a vonalban, az ember sorra veszi a rokonait, és fölleltározza állapotukat. Listát készít nagynénikről. Fölsorolja nagyszülei betegségeit, feltéve, hogy még vannak nagyszülei. Eltűnődik, vajon nem szűnt-e meg ketyegni valamelyik barátjának a ketyegője. És az ember igyekszik nem gondolni arra, hogy van egy egyetlen fia, akit nagyon szeret, s arra se, hogy az efféle hívások mindig éjjel kettő körül érkeznek, s hogy az ember lábikrája megmerevedik és elnehezül a feszültségtől...
Vera lehunyta a szemét, és kicsiny melle előtt összekulcsolta a kezét. Herb uralkodni próbált ingerültségén. Visszafogta magát, nehogy ezt mondja: – Vera, a biblia határozottan azt írja elő, hogy ezt csukott ajtó mögött csináld. – E mondattal kivívta volna Vera Smith Kedves Mosolyát Hitetlen és Pokolraszánt Férjek Számára. És Herb hajnali kettőkor, a vonalban aligha viselte volna el eme bizonyos mosolyt.
A telefon újra kattant, s egy másik, idősebb férfihang szólt bele: – Halló, Mr. Smith?
– Igen, ki beszél?
– Sajnálom, hogy megvárakoztattam, uram. Meggs őrmester vagyok az oronói rendőrkapitányságtól.
– A fiamról van szó? A fiammal történt valami?
Öntudatlanul lezökkent a telefonzug ülésére. Teljesen elgyöngült.
Meggs őrmester így szólt: – Van önnek egy John Smith nevű fia?
– Történt vele valami? Baja esett?
Léptek a lépcsőn. Vera ott állt mellette. Egy pillanatig nyugodtnak látszott, azután tigrisanyaként kapott oda a telefonhoz. – Mi az? Mi történt az én Johnnymmal?
Herb elrántotta tőle a készüléket, az asszony egyik körme berepedt. Szigorúan nézett feleségére, és így szólt: – Majd én elintézem.
Felesége ránézett, szelíd, fakultkék szeme tágra nyílt a szájára kapott keze fölött.
– Mr. Smith, ott van még?
Herb szájából úgy hullottak a szavak, mintha novokain venné körül őket: – Van egy John Smith nevű fiam, igen. Cleaves Millsben lakik. Az ottani középiskolában tanít.
– Autóbaleset érte, Mr. Smith. Az állapota rendkívül súlyos. Nagyon sajnálom, hogy ezt a hírt kellett közölnöm önnel: – Meggs hangja erőteljes, hivatalos volt.
– Úristen – szólt Herb. Gondolatai kavarogtak. Egyszer, a katonaságnál egy nagy, komisz, szőke, délről jött fiú, úgy hívták, Childress, agyba-főbe verte az Atlanta bárban. Herb akkor érezte így magát, ilyen életképtelennek, minden gondolata hasznavehetetlen, szétkent masszává csapódott szét. – Úristen – mondta újra.
– Meghalt? – kérdezte Vera. – Meghalt? Johnny meghalt?
Férje letakarta a membránt. – Nem – mondta. – Nem halt meg.
– Nem halt meg! Nem halt meg! – kiáltotta Vera, és hallható puffanással térdre esett. – Ó, Istenem, szívünkből köszönjük neked, s kérjük, viseld gondját irgalmas szíveddel a fiunknak, óvd meg őt szerető kezeddel, kérünk téged a te egyszülött fiadnak, Jézusnak nevében és...
– Vera, fogd be a szád!
Egy másodpercig mindhárman hallgattak, mintha eltűnődnének a világon és annak nem igazán mulatságos megjelenési formáin: Herb, a telefonzugba préselt törzzsel, térde az asztalka alsó lapjához szorulva, arcában egy plasztik virágcsokor; Vera, a hall szellőzőrácsára plántált térddel; s a láthatatlan Meggs őrmester, aki sajátos közönségként figyeli ezt a fekete komédiát.
– Mr. Smith?
– Igen. El... elnézést a kavarodásért.
– Teljesen érthető – mondta Meggs.
– A fiam... Johnny... a Volkswagenjét vezette?
– Halálcsapdák, halálcsapdák azok a kis bogár-hátúak, halálcsapdák – hablatyolta Vera. Arcán könnyek csurogtak, úgy folytak le az éjszakai pakolás kemény felszínén, mint eső a krómon.
– A Bangor-Orono-cég sárga taxijában ült – mondta Meggs. – Ismertetem önnel a tényállást, amennyire eddig értesültem róla. Három járműről van szó, kettőt Cleaves Mills-i srácok vezettek. Egymás mellett haladtak. Fölhajtottak a 6-os országút Carson-domb nevű emelkedőjén, keleti irányba. A taxi, amelyben az ön fia ült, nyugatra tartott, Cleaves felé. A taxi és a menetiránnyal szemközt haladó kocsi frontálisan ütközött. A taxisofőr, valamint a másik kocsit vezető fiú meghalt. Az ön fia és annak a másik kocsinak az utasa a kelet-maine-i kórházban van. Értesülésem szerint mindketten válságos állapotban.
– Válságos – mondta Herb.
– Válságos! Válságos! – mormolta Vera.
Jaj istenem, akárcsak azok a hülye Broadway-komédiák, gondolta Herb. Zavarban volt Vera miatt és Meggs őrmester miatt, aki nyilván hallja a háttérből Verát, mint valami begolyózott görög kórust. Eltűnődött, vajon hány ilyen beszélgetést bonyolított le pályafutása során Meggs őrmester. Oda lyukadt ki, hogy nyilván jó sokat. Előzőleg már alighanem fölhívta a taxisofőr feleségét és a halott fiú anyját, hogy közölje a hírt. Azok hogyan reagáltak? És mit számít? Vajon nincs-e joga Verának, hogy sírjon a fiáért? És miért kell valakinek ilyen pillanatban ilyen ostoba gondolatokkal foglalkoznia?
– Kelet-Maine – mondta Herb. Fölfirkálta egy blokkra. A blokk felső lapján lévő rajz mosolygó telefonkészüléket ábrázolt. A rajzon lévő telefonzsinór ezeket a betűket formázta: – TELEFONPAJTÁS. – Hogyan sérült meg?
– Bocsánat, nem értem, Mr. Smith.
– Hol sérült meg? A fején? Gyomrán? Hol? Megégett? Vera fölsikoltott.
– Vera, kérlek, nem fognád be a szád?
– A kórháztól kell felvilágosítást kérnie – mondta óvatosan Meggs. – Csak néhány óra múlva kapok teljes jelentést.
– Rendben. Rendben.
– Mr. Smith, sajnálom, hogy ilyen rossz hírrel kellett zavarnom önt éjnek évadján, de...
– Rossz hír, nagyon is – mondta. – Föl kell hívnom a kórházat, Meggs őrmester. Ég áldja.
– Jó éjt, Mr. Smith.
Herb letette, és ostobán bámult a telefonra. Hát így, gondolta. Mit szólsz hozzá, Johnny.
Vera újabb sikoltást eresztett meg, és Herb riadtan látta, hogy az asszony megmarkolja a haját, hajcsavaróstul, mindenestül, és tépi: – ítélet! ítélet, amiért így élünk, bűnben! Herb, térdelj ide mellém...
– Föl kell hívnom a kórházat, Vera. Nem óhajtok térden állva telefonálni.
– Imádkozni fogunk érte... megígérjük, hogy jobbak leszünk... ha legalább gyakrabban járnál el velem a templomba, biztosan... lehet, hogy a szivarjaid miatt történt, meg hogy sörözöl azokkal az emberekkel munka után... káromkodsz... Isten nevét az ajkadra veszed... ítélet... ez az ítélet.
Herb az asszony arcára tette a kezét, hogy megfékezze vad rángatódzását. Az éjszakai krémnek kellemetlen volt a tapintása, de nem vette el a kezét. Sajnálta Verát. Az utóbbi tíz évben felesége abban a szürke közegben kóválygott, amely valahol a megszállott baptista hit és az enyhe vallásos mánia között húzódik. Johnny születése után öt évvel az orvos daganatot talált a méhében és a hüvelyében. A műtét lehetetlenné tette, hogy több gyereke legyen. Öt évvel később további daganatok radikális méheltávolítást tettek szükségessé. Ekkor kezdődött el igazán, a mély vallásos érzés furcsán keveredett egyéb hitekkel. Mohón olvasott kiadványokat Atlantiszról, égből érkező űrhajókról, “tiszta keresztény" lényekről, akik a föld belsejében élnek. Majdnem olyan sűrűn olvasta a Sors magazint, mint a bibliát.
– Vera – szólalt meg.
– Megjavulunk – suttogta az asszony, könyörgő tekintettel. – Megjavulunk, és ő életben marad. Majd meglátod. Majd...
– Vera.
Az asszony elhallgatott, ránézett.
– Hadd hívom föl a kórházat, hogy megtudjam, mekkora a baj a valóságban – mondta szelíden.
– Re... rendben. Igen.
– Képes lennél leülni a lépcsőre és teljes csöndben maradni?
– Imádkozni akarok – mondta gyerekesen. – Nem tarthatsz vissza.
– Nem is akarlak. Feltéve, hogy magadban imádkozol.
– Igen. Magamban. Rendben van, Herb.
Odament a lépcsőhöz, leült, és szemérmesen összébb vonta köntösét. Összekulcsolta a kezét, s ajka mozogni kezdett. Herb fölhívta a kórházat. Két órával később észak felé tartottak a csaknem teljesen üres maine-i autópályán. Herb a Ford 66-os furgonja kormánykerekénél. Vera kihúzott derékkal ült mellette. Bibliája az ölében.

2 

A telefon háromnegyed kilenckor ébresztette Sa-raht. Félálomban tántorgott a készülékhez. Háta fájt az éjszakai hányástól, hasizmai feszültek, de egyébként sokkal jobban érezte magát.
Fölvette a kagylót, biztos volt benne, hogy Johnny lesz: – Halló?
– Szia, Sarah. – Nem Johnny volt. Anne Straf-ford volt, az iskolából. Anne egy évvel volt idősebb Sarahnál, második éve tanított Cleavesben. Spanyoltanár. Gömbölyded, élénk lány, Sarah nagyon szerette. De most zavartnak tűnt.
– Szervusz, Annié. Csak múló betegség. Johnny nyilván elmondta neked. A vásári hot dogtól, úgy hiszem...
– Úristen, tehát nem is tudod. Nem is... – A szavakat furcsa, fulladozó neszek nyelték el. Sarah komoran hallgatta e neszeket. Kezdeti értetlensége halálos nyugtalansággá változott, amint rádöbbent: Anne sír.
– Anne? Mi a baj? Csak nem Johnnyról van szó? Csak nem...
– Baleset történt – mondta Anne. Most már nyíltan zokogott. – Taxiban ült. Frontális összeütközés történt. A másik kocsit Brad Freneau vezette, hozzám járt spanyolra, másodikos, meghalt, a barátnője ma reggel halt meg, Mary Thibault, Johnny egyik osztályába járt, úgy hallom; ez iszonyat, egyszerűen iszo...
– Johnny! –  ordította a telefonba Sarah. Gyomra újra fölkavarodott. Keze, lába hirtelen úgy kihűlt, mint négy sírkő. – Mi történt Johnnyval?
– Válságos állapotban van, Sarah. Dave Pelsen ma reggel fölhívta a kórházat. Nem hiszik, hogy... szóval nagyon rossz.
A világ elszürkült. Anne még mindig beszélt, de a hangja messzi-csöpp lett, ahogy e. e. cummings írja a léggömbemberről. Előtóduló képek botladoznak át egymáson, értelme egyiknek sincs. Az óriáskerék. A tükörlabirintus. Johnny szeme, furcsán ibolyaszínű, csaknem fekete. A drága, csúnyácska arca a megyei vásár harsány fényében, villanydrótokon csüngő csupasz égők.
– Nem Johnny az – mondta, messzi-csöpp, messzi-csöpp hangon. – Tévedsz. Jól volt, amikor elment innen.
És Anne hangja, amint visszatér, mint egy visszaütött labda, hangja oly döbbent és hitetlen, oly méltatlankodó, amiért ilyesmi történhet egy maga-korabelivel, egy fiatal és eleven valakivel. – Megmondták Dave-nek, hogy nem ébred föl soha, még akkor se, ha túléli a műtétet. Meg kell műteniük a feje miatt... a feje...
Azt fogja-e mondani: összezúzódott? Johnny feje összezúzódott?
Sarah ekkor elájult, alighanem azért, hogy elkerülje ezt a végső, visszavonhatatlan szót, ezt a végső iszonyatot. A telefonkagyló kiesett a kezéből, Sa-rah lehuppant egy szürke világba, azután elterült, s a kagyló ide-oda lengett, rövidülő ívben, és Anne Strafford hangja szólt belőle: – Sarah?... Sarah?... Sarah?

3 

Sarah negyed egykor ért be a kelet-maine-i kórházba. A recepcióspultnál ülő nővér ránézett fehér, feszült arcára, mérlegelte a teherbíró-képességét, és közölte vele, hogy John Smith még a műtőben van. Hozzátette, hogy Johnny anyja és apja a várószobában tartózkodnak.
– Köszönöm – mondta Sarah. Jobb helyett balra fordult be, beleütközött egy orvosi szekrénybe, vissza kellett fordulnia.
A várószobát szemkápráztatóan élénk, tiszta színekkel festették ki. Néhány ember üldögélt, gyűrött magazinokba vagy a semmibe bámultak. Ősz hajú asszony jött a liftek felől, átadta látogatási engedélyét egy barátnőjének. A barátnő kicsattogott magas sarkain. A többiek tovább üldögéltek, várták az alkalmat, hogy meglátogassák az apát, akinek eltávolították az epeköveit, az anyát, aki három napja kis daganatot vett észre a melle alatt, a barátot, akit láthatatlan kalapács vert mellbe kocogás közben. A várakozók gondosan álcázták izgatottságukat. Az aggodalmat besöpörték arcuk mögé, akár a port a szőnyeg alá. Sarah megint úgy érezte, hogy a valószerűtlenség lebegi körül. Halk csengő szólt valamerre. Nyersgumi talpú cipő nyikordult. Johnny jól volt, amikor eljött a lakásáról. Lehetetlen, hogy itt van az egyik téglatoronyban és a halállal viaskodik.
Nyomban tudta, melyik Mr. és Mrs. Smith. Keresztnevükön törte a fejét, és nem jutott eszébe azonnal. Együtt ültek a helyiség hátsó felében, és a többiektől eltérően nekik még nem volt rá idejük, hogy megbékéljenek azzal, ami az életükkel történt.
Johnny mamája a kabátját maga mögé gyűrve ült, kezében a bibliájával. Olvasás közben mozgott az ajka, és Sarahnak eszébe jutott, Johnny mondta róla, hogy nagyon vallásos – talán túlságosan is az, valahol a szent őrjöngés és a kígyóbűvölés közötti nagy térségben. Mr. Smith – Herb, jutott eszébe, Herbnek hívják –  térdén egy magazin, de nem nézett bele. Az ablakon nézett kifelé, ahol a New Eng-land-i ősz haladt szikrázón november irányába s a november mögött várakozó tél elébe.
Odament hozzájuk: – Mr. és Mrs. Smith?
Fölnéztek rá, arcuk feszülten várta a rettegett csapást. Mrs. Smith kezének ujjízületei kifehéred-tek, oly szorosan feszült rá bibliájára, amely épp Jób könyvénél volt kinyitva. Az előttük álló fiatal nőn nem volt ugyan az orvosok és nővérek fehér köpenye, ám ez nem érdekelte őket. Várták a végső csapást.
– Igen, mi vagyunk Smithék – mondta halkan Herb.
– Sarah Bracknell a nevem. Johnny és én jó barátok vagyunk. Együtt járunk, gondolom. Így szokás mondani. Leülhetek?
– Johnny barátnője? – kérdezte Mrs. Smith éles, szinte vádló hangon. A többiek közül néhányan fölnéztek, azután újra visszatértek gyűrött magazinjukhoz.
– Igen – felelte. – Johnnyhoz tartozom.
– Johnny sosem írt róla, hogy udvarol valakinek
 – mondta ugyanazon az éles hangon Mrs. Smith.
– Nem, egyáltalában nem írt róla.
– Csitt, anya – szólt Herb. – Foglaljon helyet, Miss... Bracknell, ugye?
– Sarah – felelte hálásan, és leült. – Én...
– Nem, sose írta – folytatta Mrs. Smith élesen.
– A fiam szerette Istent, de az utóbbi időben kissé hűtlenné vált hozzá. Isten ítélete hirtelen jön, tudja. Épp ettől olyan veszedelmes a bűnbeesés. Az ember nem ismeri se a napot, se az órát...
– Csitt – szakította félbe Herb. Az emberek újra odanéztek.. Szigorú pillantást szegezett feleségére. Az dacosan nézett vissza egy pillanatig, de a férfi tekintete meg se rebbent. Vera pillantása lesiklott. A bibliát becsukta az előbb, de nyugtalanul babrált az oldalakkal, mintha alig várná, hogy újra visszatérhessen Jób kolosszális életéhez, amelyben oly sok a szerencsétlenség, hogy a magáét és a fiáét némi keserű távlatba helyezi.
– Együtt voltam vele az este – mondta Sarah, s ettől az asszony újra vádlón nézett föl. Sarahnak ebben a pillanatban jutott eszébe az “együtt lenni" kifejezés bibliai jelentése, és érezte, hogy elpirul. Mintha a gondolataiban olvasna ez az asszony.
– Elmentünk a megyei vásárba...
– A bűn és az ördög tanyája – mondta tagoltán Vera Smith.
– Még egyszer és utoljára kérlek: csitt, Vera – szólt komoran Herb, és kezét felesége kezére kulcsolta. – Most már komolyan mondom. Ez itt egy kedves lány, nem akarom, hogy piszkáld. Megértetted?
– A bűn tanyája – ismételte makacsul Vera.
– Elhallgatsz?
– Hagyjál békén. A bibliámat szeretném olvasni.
Férje békén hagyta. Sarah zavartan restelkedett. Vera kinyitotta a bibliáját, és mozgó ajakkal ismét olvasni kezdett.
– Vera nagyon kiborult – mondta Herb. – Mind a ketten kiborultunk. Úgy nézem, maga is.
– Igen.
– Jól érezték magukat Johnnyval az este? – kérdezte. – A vásárban?
– Igen – felelte, s ennek az egyszerű szónak a hazugsága és igazsága összekeveredett benne. – Igen, jól éreztük magunkat, míg... szóval ettem egy romlott hot dogot vagy effélét. Az én kocsimmal voltunk, és Johnny vitt haza a lakásomra, Veazie-ba. Igencsak rosszul voltam, a gyomrommal. Ő taxit hívott. Azt mondta, ma bejelenti az iskolában, hogy beteg vagyok. És ekkor láttam utoljára. – Előtörtek a könnyei, nem akart sírni előttük, különösen nem Vera Smith előtt, de képtelen volt uralkodni magán. Papír zsebkendőt kotort elő táskájából, és arcához tartotta.
– Ejnye no – karolta át Herb. – Ejnye no. – Sarah sírt, s valahogy úgy gondolta, Herb jobban érzi magát attól, hogy van kit vigasztalnia; mivelhogy felesége Jób történetében találta meg a maga komor vigaszát, s ebben neki nem jutott szerep.
Néhányan megfordultak, odabámultak; Sarah a könnyei prizmáján át tömegnek látta őket. Keservesen tisztában volt vele, mit gondolnak. Inkább öt, mint engem, inkább mind a hármójukat, mint engem vagy az enyémet, fickó nyilván haldoklik, fickó feje nyilván összezúzódott miatta, hogy a lány így sír. Csak percek kérdése, és jönni fog egy orvos, és beviszi őket a szobájába, és megmondja nekik, hogy – 
Valamiképp visszanyelte a könnyeit és összeszedte magát. Mrs. Smith kihúzott háttal ült, mintha lázálomból rázták volna föl, nem vette észre se Sarah könnyeit, se férje igyekezetét, hogy megvigasztalja. A bibliáját olvasta.
– Kérem – szólalt meg Sarah. – Mekkora a baj? Van reményünk?
Mielőtt Herb válaszolhatott volna, Vera szólalt meg. Hangja a csalhatatlan végzet szárazvilláma: – Istennél a remény, kisasszony.
Sarah meglátta Herb szemében a nyugtalan reb-benést, és ezt gondolta: Attól tart, hogy az asszony beleőrül. És talán bele is őrül.

4 

Estébe nyúló hosszú délután. Valamivel kettő után, amikor a tanítás véget ért, Johnny néhány tanítványa szállingózott be, elnyűtt köpenyekben, fura sapkákban és fakult farmerekben. Sarah kevés gyereket látott azok közül, akiket ő begombolkozottaknak nevezett – a fölfelé törő, egyetemre igyekvő gyerekekből, a határozott tekin-tetűekből. Akik vették a fáradságot, hogy bejöjjenek, többnyire hosszú hajúak voltak és különcök. Néhányan odajöttek hozzá, és halkan megkérdezték Saraht, mit tud Mr. Smith állapotáról. Nem tehetett mást, mint a fejét rázta, és azt felelte, nem hallott semmit. De az egyik kislány, Dawn Ed-wards, aki bele volt esve Johnnyba, kiolvasta Saraharcából a félelem mélységeit. Elsírta magát. Bejött egy nővér, és fölszólította, hogy menjen ki.
– Biztosan megnyugszik a kislány – mondta Sarah. Oltalmazón átkarolta Dawn vállát. – Csak egy-két percet adjon neki.
– Nem, nem akarok itt maradni – mondta Dawn, és kiszaladt, futtában föllökte az egyik kemény műanyag széket, az nagyot koppant. Sarah pár pillanat múlva meglátta a lányt, amint odakinn ül a lépcsőn a hideg, kései októberi napsütésben, feje a térdén.
Vera Smith a bibliáját olvasta.
Ötkor már a legtöbb diák elment. Dawn is hazament; Sarah nem látta, mikor. Este hétkor egy fiatalember jött be a helyiségbe, fehér köpenye hajtókáján DR. STRAWNS feliratú táblácskával, körülpillantott, és odajött hozzájuk.
– Mr. és Mrs. Smith? – kérdezte.
Herb mélyet lélegzett: – Igen. Mi vagyunk.
Vera összecsapta a bibliáját.
– Kérem, legyenek szívesek velem jönni.
Ez az, gondolta Sarah. Elmennek az orvosi szobába, azután közlik velük. Valamit közölnek. Ő majd vár, és amikor visszajönnek, Herb Smith elmondja neki, ami őrá tartozik. Kedves ember.
– A fiamról hozott hírt? – kérdezte Vera ugyanazon az élénk, erős, csaknem hisztérikus hangon.
– Igen. – Dr. Strawns Sarahra pillantott. – A családhoz tartozik, hölgyem?
– Nem – mondta Sarah. – Barát.
– Közeli barát – mondta Herb. Sarah felső karjára meleg, erős kéz kulcsolódott, Herb másik keze ugyanúgy Vera könyöke alá. Fölsegítette mindkettejüket. – Mind a hárman mennénk, ha megengedi.
– Csak tessék.
Végigvezette őket a lift előtt, majd a folyosón át egy irodába, ajtaján TANÁCSTEREM felirattal. Beengedte őket, és felgyújtotta a mennyezeti neonvilágítást. A szoba bútorzata hosszú asztalból és tucatnyi irodaszékből állt.
Dr. Strawns becsukta az ajtót, cigarettára gyújtott, s a kialudt gyufát az asztalon sereglő hamutartók egyikébe dobta. – Nehéz dolog – mondta, szinte önmagának.
– Akkor a legjobb lesz, ha kimondja – szólt Vera.
– Igen, talán az lesz a legjobb.
Nem Sarah dolga lett volna, hogy megkérdezze, de nem tehetett róla: – Meghalt? Kérem, nehogy azt mondja, hogy meghalt...
– Kómában van. – Strawns leült, és mélyet szívott cigarettájából. – Mr. Smith súlyos fejsérülést és agykárosodást szenvedett. Önök nyilván ismerik valamelyik orvosi tévéfilmből ezt a kifejezést: “szubduralis hematoma". Mr. Smithnek igen súlyos szubduralis hematomaja, más szóval lokalizált koponyabevérzése van. Hosszú operációra volt szükség, hogy megszüntessük ennek nyomását, valamint hogy csontszilánkokat távolítsunk el az agyából.
Herb lezökkent a székre, arca sápadt volt és kábult. Sarah észrevette a férfi vaskos, kérges kezét, s eszébe jutott: Johnny mesélte, hogy apja ács.
– De Isten megtartotta – mondta Vera. – Tudtam, hogy megtartja. Jelért imádkoztam. Áldással, Hatalmas Isten! Dicsérjék mindenek az Ő nevét!
– Vera – szólt erőtlenül Herb.
– Kómában – ismételte Sarah. Azon volt, hogy valamiféle érzelmi keretbe helyezze ezt a felvilágosítást, és rádöbbent: nem sikerül. A hírnek, hogy Johnny nem halt meg, hogy súlyos és veszedelmes agyi műtéten esett át – föl kellene ébresztenie benne a reményt. De nem ébresztette föl. Nem kedvelte a kóma szót. Sötéten, rejtélyesen hangzott. Nem azt jelenti-e ez a görög szó, hogy “halálos álom"?
– Mi vár rá? – kérdezte Herb.
– Erre a kérdésre jelenleg senki se adhat választ – mondta Strawns. Cigarettájával kezdett babrálni, idegesen ütögette a hamutartó fölött. Sarah úgy érezte, hogy az orvos szó szerint válaszol ugyan Herbnek, mégis teljesen megkerüli Herb tényleges kérdését. – Életfenntartó műszerekre van rákötve, természetesen.
– De ön nyilván tud valamit mondani az esélyeiről – szólt Sarah. – Tudnia kell... – Gyámoltalanul gesztikulált, majd kétoldalt leejtette a kezét.
– Lehet, hogy negyvennyolc óra múlva magához tér. Vagy egy hét múlva. Egy hónap múlva. Lehet, hogy sosem tér magához. És... igen nagy a valószínűsége, hogy meghal. Meg kell önöknek nyíltan mondanom: ez a legvalószínűbb. A sérülései... súlyosak.
– Isten azt akarja, hogy életben maradjon – mondta Vera. – Tudom.
Herb a kezébe temette az arcát, és lassan dörgöl-ni kezdte.
Dr. Strawns kelletlen pillantást vetett Verára. – Csak azt szeretném, ha fölkészülnének... bármilyen eshetőségre.
– Meg tudná mondani, mennyi az esélye rá, hogy magához tér? – kérdezte Herb.
Dr. Strawns tétovázott, idegesen fújta ki cigarettája füstjét: – Nem, nem tudom megmondani – felelte nagy sokára.

5 

Még egy órát várakoztak hármasban, azután elmentek. Sötét volt. Hideg, heves szél süvített és fütyült a nagy parkolóban. Sarah hosszú haját felkapta. Később, mikor a lány hazaér, száraz tölgyfalevelet talál majd benne. Fölöttük a hold úszott el az égen, hűvös hajós az éjszakában.
Sarah papírszeletet nyomott Herb kezébe. Címe és telefonszáma volt ráírva: – Fölhívna, ha hall valamit? Akármit?
– Igen, természetesen. – A férfi hirtelen lehajolt, és arcon csókolta, s Sarah egy pillanatra átölelte a vállát a szeles sötétségben.
– Nagyon sajnálom, hogy olyan merev voltam magával, kedvesem – szólalt meg meglepően szívélyes hangon Vera. – Kiborultam.
– Természetes – mondta Sarah.
– Azt hittem, talán meghal a fiam. De imádkoztam. Beszéltem róla Istennel, ahogy az ének mondja: “Mért bánkódol, szegény szívem? Mért gyötrőd magad oly igen? Bízzál csak az Úristenben, ki fenn trónol a mennyekben."
– Vera, mennünk kell – szólt Herb. – Aludnunk kell egy kicsit, s majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok, ha...
– De most szólt hozzám az én Istenem – mondta Vera, és álmodozóan fölnézett a holdra. – Johnny nem fog meghalni. Nem szerepel Isten tervében, hogy Johnny meghaljon. Figyeltem, és meghallottam azt a halk hangot a szívemben, és megvigasztalódtam.
Herb kinyitotta a kocsiajtót: – Gyere, Vera.
Az asszony újra Sarahra nézett, és elmosolyodott. Sarah ebben a mosolyban hirtelen meglátta Johnny könnyed, fütyülök-rá-vigyorát – de eközben arra gondolt, hogy soha életében nem látott még ennél kísértetiesebb mosolyt.
– Isten megjelölte az én Johnnymat – folytatta Vera –, és én örvendezem.
– Jó éjt, Mrs. Smith – szólt merev ajakkal Sarah.
– Jó éjt, Sarah – búcsúzott Herb. Beszállt és indított. A kocsi kikanyarodott a State Street felé, és Sarahnak ekkor jutott eszébe, hogy meg se kérdezte, hol fognak éjszakázni. Úgy vélte, talán maguk se tudják.
Megfordult, hogy a maga kocsijához menjen, és megállt; a kórház mögött hömpölygő folyó, a Pe-nobscot szíven ütötte. Sötét selyemként fodrozódott, a visszatükröződő hold ott lebegett a közepén, Sarah most egyedül volt a parkolóban, és fölnézett az égre. Fölnézett a holdra.
Isten megjelölte az én Johnnymat, és én örvendezem.
A hold úgy csüngött fölötte, akár egy cifra vásári játékszer. Szerencsekerék az égben, az esélyek mind a banknak kedveznek, nem is szólva a bank számairól – a nulláról és a dupla nulláról. Banké a szám, banké a szám, mindenki a banknak fizet, tessék, tessék, tessék.
A szél zörgő leveleket kergetett a lába körül. Kocsijához ment, beült. Hirtelen úgy érezte, biztosan elveszíti Johnnyt. Rémület és magány tört rá. Megborzongott. Azután indított, és hazahajtott.

6 

A Cleaves Mills diáksága a következő hét folyamán a vigaszok és üdvözletek seregét árasztotta; Herb Smith azt mesélte később, hogy Johnny több mint háromszáz lapot kapott. Csaknem mind bizonytalan jókívánságokat tartalmazott, mondván, remélik, Johnny hamarosan fölépül. Vera minden egyes levélre válaszolt, köszönetet mondott, és küldött egy Biblia-idézetet.
Sarah iskolai fegyelmezési problémái megszűntek. Visszájára fordult az az érzése, hogy az osztály mint láthatatlan esküdtszék kedvezőtlen ítéletet mond fölötte. Rádöbbent, hogy a gyerekek tragikus hősnőt látnak benne. Mr. Smith elhagyatott szerelmét. Ez a fölismerés a tanári szobában érte, a balesetet követő szerdán, a lyukas óráján, s hirtelen nevetőroham tört rá, ami sírógörcsbe ment át. Mire sikerült észhez térnie, nagyon megijedt önmagától. Éjszakáit szakadatlan álmok nyugtalanították Johnnyról – Johnny a vásári Jekyll és Hyde-álarcban, Johnny, amint a szerencsekerék előtt áll, míg egy testtelen hang ezt kántálja: – Haver, imádom nézni, hogy erre a pasira rájár a rúd – újra meg újra. Johnny, amint így szól: – Semmi baj, Sarah, minden rendben van – azután bejön a szobába, s szemöldöke fölött hiányzik a feje.
Herb és Vera Smith a Bangor Szállóban töltötték a hetet, és Sarah minden délután találkozott velük a kórházban, amint türelemmel várták, hogy történjék valami. Semmi se történt. Johnny a hatodik emeleten, az intenzív osztály egyik szobájában feküdt, életfenntartó műszerekkel körülvéve, gép segítségével lélegzett. Dr. Strawnsból egyre fogyott a remény. A balesetet követő pénteken Herb fölhívta telefonon Saraht, és közölte vele: Vera meg ő hazamennek.
– Vera nem akar – mondta –, de azt hiszem, sikerült rávennem, hogy józanul lásson.
– Jól van Vera? – kérdezte Sarah.
Hosszú szünet következett, épp elég hosszú ahhoz, hogy Sarah úgy érezze, tiltott területre tévedt. Ekkor Herb így szólt: – Nem tudom. Az is lehet, hogy tudom, csak nem akarom kereken kimondani, hogy nincs jól. Mindig is mélyen vallásos volt, a műtéte után már-már rögeszmésen. A méheltávo-lítása után. Most ez tovább fokozódott. Sokat beszél a világvégéről. Valahogy összekapcsolta Johnny balesetét az üdvözüléssel. Isten közvetlenül a döntő ütközet előtt állítólag fölviszi az igazhitűe-ket a mennybe.
Sarah egy autósmatricára gondolt, amelyet nemrég látott valahol: HA JÖN A MENNYBEMENETEL, VALAKI RAGADJA MEG A VOLÁNT! – Igen, hallottam erről az elképzelésről – mondta.
– Szóval – mondta Herb zavartan – az egyik szekta... amellyel levelezésben áll... ezek abban hisznek, hogy Isten repülő csészealjakon jön el az igazhitűekért. Mármint hogy repülő csészealjakon viszi föl őket a mennybe. Ezek a... szekták... bebizonyították, legalábbis maguknak, hogy a mennyország valahol az Orion konstellációjában van. Nem, ne kérdezze, hogyan bizonyították be. Vera el tudná mondani magának... szóval, Sarah, nekem elég nehéz ez az egész.
– Persze hogy nehéz.
Herb hangja megkeményedett: – De azért még tudja, mi a realitás és mi nem az. Időre van szüksége, hogy alkalmazkodjék. Úgyhogy azt mondtam neki: odahaza ugyanúgy megbirkózhat bármivel, ami jön, mint itt. Nekem... – Megakadt, zavarban volt, majd megköszörülte a torkát, és folytatta: – Nekem vissza kell térnem a munkámhoz. Megbízásaim vannak. Szerződéseket írtam alá...
– Hogyne, persze. – Szünetet tartott. – Mi a helyzet a betegbiztosítással? Gondolom, nyilván egy rakás pénzbe kerül ez a dolog... – Most rajta volt a sor, hogy elrestellje magát.
– Beszéltem Mr. Pelsonnal, a Cleaves Mills-i iskolai igazgatóhelyettessel – mondta Herb. – Johnny a szokásos Kék Kereszt biztosítást kötötte meg, az új nagy-betegbiztosítást nem. De azért a Kék Kereszt is fedezi a költségek egy részét. És Verának meg nekem van egy kis megtakarított pénzünk.
Sarah szíve összeszorult. Verának és nekem van egy kis megtakarított pénzünk. Meddig tart ki egyetlen betétkönyv nagi kétszáz vagy még több dolláros költségeknél? És végül is minek? Hogy Johnny tovább tengődjék érzéketlen lényként, agy-talanul vizeljen egy gumicsőbe, s közben a tönk szélére juttassa szüleit? Hogy állapotával az őrületbe kergethesse beteljesületlen reménytől eszelős anyját? Érezte, mint csurognak le arcán a könnyek, és most kapta magát először – de nem utoljára – azon, hogy azt kívánja: haljon meg Johnny békességben. Lényének egyik fele rémülten tiltakozott a gondolat ellen, az mégis ott maradt.
– Minden jót kívánok maguknak – mondta Sarah.
– Köszönöm, Sarah. Mi is a legjobbat kívánjuk. Fogsz írni?
– Hogyne, fogok.
– És látogass meg, ha tudsz. Pownal nincs olyan messze. – Habozott. – Szerintem Johnny a megfelelő leányt választotta ki magának. Meglehetősen komoly volt a dolog, ugye?
– Igen – ' mondta Sarah. A könnyek egyre áradtak, s figyelmét nem kerülte el a múlt idő. – Komoly volt.
– Isten áldjon, kislány.
– Isten áldja, Herb.
Letette a kagylót, néhány másodpercig várt, azután fölhívta a kórházat, és Johnny iránt érdeklődött. Nem volt változás. Megköszönte az intenzív osztályon szolgálatot teljesítő nővérnek, majd céltalanuljárkált föl s alá a lakásban. Istenről gondolkodott, aki repülő csészealjakból álló flottát küld az igazhitűekért, és zúgva száll velük az Orion felé. Ez is kitelhet egy olyan Istentől, aki volt oly eszelős, hogy szétroncsolja Johnny Smith fejét és kómába süllyessze; a kóma valószínűleg sosem ér véget – legfeljebb egy váratlan halál révén.
Egy irattartó várta, elsős dolgozatokkal. Főzött magának egy csésze teát, és nekiült a javításnak. Ha volt meghatározott pillanat, amelyben Sarah Bracknell fölvette Johnny utáni életének fonalát, hát ez volt az.

Negyedik fejezet

1

A kéjgyilkos síkos volt, akár a kígyó.
Egy padon ült a városi parkban, a zenepavilon közelében, Marlborót szívott, és a Beatles fehér albumából dúdolt egy dalt – “you don't know how lucky you are, boy, back in the, back in the, back in the USSR..."
Még nem volt gyilkos, valójában nem. De már régóta eszében járt az ölés. Egyre csak ez piszkálta. Nem rossz értelemben, nem. Meglehetősen optimistán látta a dolgot. Az időjárás megfelelő volt. Nem kellett attól tartania, hogy elkapják. Nem kellett ruhacsipeszektől se tartania. Mert síkos volt, akár a kígyó.
Kevéske hó hullott. 1970. november tizenkettedike volt, s e nyugat-maine-i kisvárostól százhatvan mérföldnyire nyugatra John Smith sötét álma még egyre tartott.
A gyilkos szemügyre vette a parkot – vagy ahogy az ide, Castle Rockba és a Tóvidékre érkező turisták szívesen nevezték: a városi közteret. Most azonban nem jártak erre turisták. A nyáron oly zöld főtér most sárga volt, kopaszodó és kihalt. A telet várta, hogy az illőn belepje. A rozsdás drótháló kerítés a Kis Sportkör dobóköre mögött úgy állt a fehér égbolt előterében, mintha egymásra illesztett gyémántokból állna. A zenepavilonra ráfért volna már a festés.
A színhely nyomasztó volt, de a gyilkost nem nyomasztotta. Szinte eszeveszetten örült. Lába taposni, karja lecsapni vágyott. Ezúttal nem hőköl vissza.
Bakancsa sarkával eltaposta a csikket, s azon nyomban másikra gyújtott. Órájára pillantott. Délután három múlt két perccel. Ült és cigarettázott. Két kisfiú ment át a parkon, labdát rugdostak ide-oda, de nem látták a gyilkost, mert a pad lenn állt egy mélyedésben. Úgy vélte, ez az a hely, ahova a koszos kamatyolók járnak éjszakánkint, amikor melegebb az idő. Tudott a koszos kamatyolókról és arról, mit művelnek. Anyja beszélt neki róluk, ő pedig látta őket.
Az, hogy az anyja jutott eszébe, valamelyest elkente a mosolyát. Emlékezett: még csak hétéves volt, anyja kopogtatás nélkül bejött a szobájába – sose kopogott –, és rajtakapta őt, amint a micsodájával játszik. Anyja szinte őrjöngött. Ő megpróbálta elmagyarázni neki, hogy semmi az egész. Semmi rossz. Épp csak fölállt neki. Nem csinált ő semmit azért, hogy fölálljon, magától állt föl. Ő meg csak ült, és húzkodta. Nem is volt valami jó. Kicsit unalmas inkább. De anyja mégis szinte eszét vesztette.
Te is afféle koszos kamatyoló akarsz lenni? – üvöltötte. Ó még azt se tudta, mit jelent a szó – nem a “koszos"-t, azt ismerte, csak a másikat nem –, bár nagyobb gyerekektől már hallotta a Castle Rock-i elemi iskola udvarán. Te is afféle koszos kamatyoló akarsz lenni, hogy megkapd azokat a betegségeket? Azt akarod, hogy férgek másszanak elő belőle? Azt akarod, hogy megfeketedjen? Azt akarod, hogy lerohadjon? Mi? Mi? Mi?
Anyja ekkor rázni kezdte, ő meg elsírta magát félelmében, anyja nagydarab asszony volt, uralkodó, túlerejű, óceánjáró méretű asszony, ő pedig még nem volt a gyilkos, nem volt még síkos, mint a kígyó; kicsi, félelemtől síró fiúcska volt, és a micsodája lekonyult, és vissza készült fonnyadni a testébe.
Anyja arra kényszerítette, hogy ruhaszárító csipeszt csíptessen rá két óra hosszára, hadd tudja meg, milyen érzés a nemi betegség.
Gyötrelmesen fájt.
A hószállingózás véget ért. A gyilkos kisöprűzte agyából anyja képzetét, ez mindig könnyűszerrel sikerült, ha jól érezte magát, de amikor nyomott volt és levert, sehogy se ment.
A micsodája most fölállt.
Órájára pillantott. Három múlt hét perccel. Eldobta félig szívott cigarettáját. Jött valaki. Fölismerte. Alma az. Alma Frechette az út túloldalán lévő “Kávéskanná"-ból. Épp munkából jön. Ismerte Almát; egyszer-kétszer randevúzott vele, elvitte szórakozni. Át a Serenity-Hillre. Jól táncolt. Koszos kamatyolók gyakran jó táncosok.
A lány egyedül jött.
Back in the US, back in the US, back in the USSR...
– Alma! – kiáltotta, és intett neki. A lány meghökkent egy kicsit, körülnézett, meglátta. Elmosolyodott, odament a padhoz, amelyen a férfi ült, üdvözölte, nevén szólította. A férfi mosolyogva fölállt. Nem tartott attól, hogy jön valaki. Ő érinthetetlen. Szuperember.
– Miért van ez rajtad? – nézett rá a lány.
– Jó sima, mi? – kérdezte mosolyogva.
– Hát nem pontosan így...
– Mutassak valamit? – kérdezte. – A zenepavilonban. Csuda egy dolog.
– Mi az?
– Gyere, nézd meg.
– Jól van.
Csak ilyen egyszerűen. A lány vele ment a zenepavilon dobogójára. Ha valaki jön, ő még mindig lefújhatja. De senki se jött. Senki se járt arra. Kettejüké volt a köztér. Fehér égbolt borult föléjük. Alma kicsi, világosszőke lány volt. Festett szőke, ebben bizonyos volt. Ribancok festeni szokták a hajukat.
Fölvezette a körülkerített zenepavilon dobogójára. Lábuk tompa, süket visszhangot vert a deszkákon. Egyik sarokban földöntött kottaállvány hevert. Egy üres whiskysüveg. Ide járkálnak a koszos kamatyolók, nem vitás.
– Mit? – kérdezte a lány, most már kicsit kíváncsian. Kicsit idegesen.
A gyilkos vígan elmosolyodott, és a kottaállvány felé mutatott. – Ott. Látod?
A lány követte az ujját. Összezsugorodott kígyóbőrre emlékeztető használt kötőn hevert a deszkákon.
Alma arca megfeszült; megfordult, és menni akart, olyan gyorsan, hogy kis híján nekiment a gyilkosnak: – Ez nem nagyon mulatságos...
Az megragadta, és visszahúzta. – Mit képzelsz, hová mész?
A lány tekintete hirtelen gyanakvó és rémült lett: – Engedj innen. Vagy megbánod. Nincs időm hülye viccekre...
– Ez nem vicc – mondta. – Nem vicc, te koszos kamatyoló. – Beleszédült az élvezetbe, hogy végre nevén nevezhette a lányt. Forgott vele a világ.
Alma kitört balra, a zenepavilont körülvevő alácsony korlát felé tartott, át akart ugrani rajta. A gyilkos elkapta olcsó vászonköpenyének gallérját, és visszarántotta. A vászon halkan reccsenve elhasadt, s a lány sikoltásra nyitotta a száját.
A férfi rácsapott a szájára, ajkát a fogához verte. A lány a szájához kapott; érezte, hogy meleg vér bizsereg a tenyerén. Másik kezével karmolni próbált, de nem volt mit karmolni. Nem volt, mert ő olyan... olyan...
Olyan síkos, mint a kígyó.
Ledobta a lányt a padlóra. Az újból sikoltani akart, de a férfi lihegve, vigyorogva rázuhant, s a levegő sisteregve kiszállt a tüdejéből. A lány ujjai kapaszkodtak és lecsúsztak, kapaszkodtak és lecsúsztak. Durván szétrántotta a lány lábszárát, és közéfeküdt. A lány keze lesiklott a férfi orrnyergéről, és elhomályosította tekintetét.
– Koszos kamatyoló – suttogta a férfi, és kezét a lány nyakára szorította. Fojtogatni kezdte, fölrángatta a fejét a zenepavilon deszkapadlójáról, és visszacsapkodta. A lány szeme kigúvadt. Arca rózsaszín lett, majd vörös, azután vértolulásos bíborszín. Már lankadtabban kapálódzott.
– Koszos kamatyoló, koszos kamatyoló, koszos kamatyoló – zihálta rekedten a gyilkos. Most aztán csakugyan gyilkos, vége azoknak az időknek, amikor Alma Frechette fűvel-fával ölelkezik a Sere-nity-dombon. Alma szeme kidülledt, mint azoké a bolondos babáké, amelyeket a vásári sátrakban árulnak. A gyilkos rekedten lihegett. A lány keze most ernyedten hevert a padlódeszkán. A férfi ujjai csaknem láthatatlanná váltak.
Eleresztette a lány torkát, készen rá, hogy újra megragadja, ha megrebben. De nem rebbent. A férfi egy pillanat múlva reszkető kézzel föllépte Alma kabátját, és föltolta a rózsaszín pincérnő-egyenruha szoknyáját.
A fehér égbolt letekintett rájuk. A Castle Rock-i köztér kihalt volt. Alma Frechette megfojtott, megerőszakolt holttestére is csak másnap találtak rá. A seriff szerint valami jöttment tette. Az állam újságjai szalagcímekkel tudósítottak az esetről, s Castle Rockban egyetértettek a seriffel.
Nyilvánvaló: a város polgárai közül senki se tehetett ilyen szörnyűséget.

Ötödik fejezet

l 

Herb és Vera Smith hazatért Pownalba, és visszazökkent a régi kerékvágásba. Herb decemberre befejezett egy házat Durhamban. Megtakarított pénzük csakugyan elfolyt, ahogy Sarah előre megjósolta, s a Rendkívüli Katasztrófa Segítőszervezethez fordultak. Ez csaknem annyit öregített Herben, mint amennyit a baleset. Az RKS az ő szemében csupán a segély, az alamizsna tetszetős megnevezése volt. Egész életét kemény és becsületes kétkezi munkával töltötte, és mindig azt hitte, sose szorul az állam dollárjára. Mégis sor került rá.
Vera három magazinra fizetett elő, amelyek rendszertelen időközökben érkeztek postán. Mindháromnak rossz volt a nyomása, és mintha tehetséges gyerekek illusztrálták volna őket. Isten csészealjai. A közelgő feltámadás, és Isten transzcendens csodái. Az Esti olvasmányok, amely még mindig havonta érkezett, most néha három héten át is kinyitatlan hevert, de a többit gyakran ronggyá olvasta. Sok mindent talált bennük, ami összefüg-geni látszott Johnny balesetével, és ezeket a gyöngyszemeket felolvasta fáradt férjének a vacsoránál izgalomtól remegő magas, átható hangon. Herb azon kapta magát, hogy mind gyakrabban kéri feleségét, maradjon csöndben, időnkint rá is kiabál: fejezze már be ezt a szócséplést, és hagyja őt békén. Ilyenkor Vera szenvedő, szánakozó és sebzett pillantást vetett rá – azután fölsetténkedett az emeletre, hogy folytassa tanulmányait. Levelezésbe kezdett ezekkel a magazinokkal, leveleket váltott a lap munkatársaival és olvasóival, akiknek hasonló problémáik voltak életük során.
A legtöbb levélíró melegszívű ember volt, akárcsak maga Vera, segíteni akartak, könnyíteni fájdalmának szinte elviselhetetlen terhén. Imákat küldtek és könyörgéseket, megígérték, hogy esti imájukba Johnnyt is belefoglalják. De voltak közönséges csalók is, és Herbet megrémítette, hogy felesége egyre képtelenebb arra, hogy ezeket különválassza. Jött egy ajánlat: elküldik neki az Urunk keresztjének egy szilánkját potom 99 dollár 98 centért. Vagy: küldenek egy fiola vizet a lourdes-i forrásból, amely Johnny homlokára kenve szinte bizonyosan csodát tesz majd. Ennek az ára 110 dollár, plusz postaköltség. Olcsóbb (és Vera számára vonzóbb) volt egy folyamatosan játszó magnókazetta, rajta a huszonharmadik zsoltár és a Miatyánk, egy déli hitszónok, Billy Humbarr hangján. Ha ezt Johnny ágya mellett egy héten átjátsszak, csaknem biztosan csodálatos gyógyulást eredményez. Írta a röpirat. Ráadásáldásként – amíg a készlet tart – Billy Humbarr dedikált fényképét is mellékelik.
Herb kénytelen volt mind gyakrabban közbelépni, valahányszor felesége szenvedélye föllobbant ezekért a szélhámosságokért. Néha széttépte az asszony csekkjeit, és egyszerűen újra fölkerekítette a csekk-könyv mérlegét. Amikor a kínálat ellenében kifejezetten készpénzt kértek, kénytelen volt a sarkára állni – Vera pedig egyre távolodott tőle, a bűnösnek és hitetlennek kijáró bizalmatlansággal.

2 

Sarah Bracknell napjai továbbra is tanítással teltek. Délutánjai és estéi nagyjából ugyanúgy zajlottak, mint a Dannel történt szakítás után; élete pokoltornácra szorult, várta, hogy történjék valami. Párizsban elakadtak a béketárgyalások. Nixon a fokozódó belföldi és külföldi tiltakozások ellenére elrendelte Hanoi további bombázását. Egy sajtótájékoztatón képeket mutatott be, amelyek perdöntőén bizonyították, hogy amerikai gépek semmiképp sem bombáznak észak-vietnami kórházakat – de mindenüvé csak katonai helikopteren utazott. A vizsgálat, amelyet a brutálisan megerőszakolt és meggyilkolt Castle Rock-i pincérnő ügyében folytattak, elakadt, miután szabadlábra helyeztek egy utazó cégtáblafestőt, aki régebben három évet töltött az Augusta elmegyógyintézetben – a várakozásokkal ellentétben a cégtáblafestő alibijéről kiderült, hogy kiállja a próbát. Janis Joplin bluesokat ordított. Párizs meghirdette (már a második évben), hogy a szoknyák hosszabbodnak, de nem hosszabbodtak. Sarah mindeme dolgokról csak homályosan értesült, mintha egy szomszédos szobából hallatszanának át, ahol valami zűrzavaros party zajlik.
Leesett az első hó – csak porhó –, majd a második, azután tíz nappal karácsony előtt vihar tört ki, amely miatt a környéken bezártak az iskolák, s ő odahaza üldögélt, s nézte a havat, amint elborítja a Flagg Streetet. Rövid kapcsolata Johnnyval – még csak viszonynak se nevezhette – most már egy másik évszakhoz tartozott, s érezte, mint surran el tőle. Rémületes érzés volt, mintha lényének egyik fele a víz alá merülne és fulladozna. Belefulladna a napokba.
Rengeteget olvasott fejsérülésekről, kómákról és agykárosodásokról. Egyik se volt valami biztató.
Megtudta, hogy egy kis marylandi városkában egy lány hat éve van kómában; az angliai Liverpoolban egy fiatalembert, aki kikötőben dolgozott, eltalált egy imbolygó darukampó, és tizennégy évig maradt kómában, míg végül meghalt. Ez az izmos, fiatal kikötői fenegyerek apránként elmetszette kapcsolatait a világgal, elenyészett, haja kihullt, szemidegei lisztté degenerálódtak csukott szemhéja mögött, teste fokozatosan magzathelyzetbe húzódott össze, végtagjai megrövidültek. Visszafordult vele az idő, magzat lett belőle újra, s a kóma magzatvizében úszott, agya pedig elsorvadt. A halálát követő boncolás során megmutatkozott, hogy agyvelejének hajlatai és gyűrődései kisimultak, az elülső és a homloki lebenyek csaknem teljesen simává és üressé váltak.
Ó, Johnny, ez nem igazság, gondolta, míg a kinti hóesést nézte, amely üres fehérségbe borította a világot, maga alá temette a legyőzött nyarat és a vörös-arany őszt. Ez nem igazság, hagyniok kellene, hogy menj, ahová menned adatott.
Tíznaponként-kéthetenként levél jött Herb Smithtől – Verának megvoltak a maga levelezőbarátai, neki is megvolt a magáé. Nagy, terpeszkedő kézírással írt, régimódi töltőtollal. “Mindketten jó egészségben vagyunk. Várjuk, mi fog történni, nyilván te is. Igen, én is elolvastam egyet s mást, és tudom azt is, amit te kedvességből és óvatosságból nem írsz bele a leveledbe. Rosszul fest a dolog. De természetesen reménykedünk. Én nem hiszek úgy Istenben, ahogyan Vera, de hiszek benne a magam módján, s nem értem, miért nem vette el Johnnyt egyből, ha el akarta venni. Van ennek valami értelme? Azt hiszem, ezt senki se tudja. Csak reménykedünk."
Egy másik levélben:
“Nekem kell idén a karácsonyi bevásárlások nagy részét intéznem, mivel Vera szerint a karácsonyi ajándékozás bűnös szokás. Ilyesmikre gondolok, amikor azt mondom, hogy rosszabbodik az állapota. Azelőtt is mindig úgy vélte, hogy karácsony: Ünnep, s nem csupán ünnep – ha érted, mire gondolok –, s ha látná, hogy karácsonyt írok Szentkarácsony helyett, rám húzná a vizeslepedőt. Mindig is azt mondogatta, hogy ez a Jézus Krisztus születésnapja, és nem Szent Miklósé, de azért nem vette zokon a bevásárlást. Voltaképp még kedvelte is. Most, úgy látszik, már csak zsörtölődik ellene. E furcsa ideákat azoktól kapja, akikkel levelezget. Hajaj, de szeretném, ha abbahagyná, és újra normális lenne. Egyébként mindketten jó egészségben vagyunk. Herb."
És egy karácsonyi üdvözlőlap, amelyen Sarah elbőgte magát: “Mindketten a legjobbakat kívánjuk neked az ünnepekre, s ha kedved támadna lejönni és a karácsonyt két vénséggel tölteni, hát a vendégszoba elő van készítve. Vera is, én is jó egészségben vagyunk. Reméljük, az Ujesztendő mindnyájunkhoz jobb lesz, biztos vagyok benne. Herb és Vera."
Nem ment le Pownalba a karácsonyi szünidőre, részben Vera állapota miatt – Herb leveleiből nagyon pontosan követhető volt a rosszabbodás –, részben pedig mert kapcsolatukat most furcsának és távolinak látta. Azt a mozdulatlan valakit ott a bangori kórházban valaha közelképben látta, most azonban mindig mintha fordított látcsövön át nézné; mint a léggömbember, messzi-csöpp. így hát az látszott a legjobbnak, ha távol tartja magát.
Talán Herb is hasonlóan érzett. Amint 1970-ből 1971 lett, levelei megritkultak. Az egyikben oda lyukadt ki: amennyire ő megítélheti, ideje, hogy Sarah folytassa tovább a maga életét, és azzal zárta, hogy egy olyan csinos lány, mint ő, aligha szenved hiányt fiúkban.
Sarahnak azonban nem voltak fiúi, nem akarta, hogy legyenek. Gene Sedecki, a matektanár, aki egyszer elvitte szórakozni, tán már ezer esztendeje, illetlenül rövid idővel Johnny balesete után hívogatni kezdte, és nehéz volt lerázni, de Sarah úgy vélte, végre sikerült. Elég nehezen.
Időnként más férfiak is hívogatták, egyikük, egy Walter Hazlett nevű joghallgató tetszett is neki. Anne Strafford szilveszteri buliján ismerkedtek meg. Sarah eredetileg úgy tervezte, hogy csak bekukkant, de elég sokáig ott maradt, s főleg Hazlett-tel beszélgetett. Meglepően nehezére esett nemet mondania, de mégis ezt tette, mert nagyon is tisztában volt vele, mitől tetszik neki ez a fiú – Walt Hazlett nyúlánk fiatalember volt, bozontos barna sörénnyel, ferde, kissé cinikus mosollyal, s meglehetősen emlékeztet Johnnyra. Nem akarta, hogy a hasonlóság vigye egy férfi karjába.
Kora februárban randevút kért tőle az a szerelő, aki a kocsiján dolgozott a Cleaves Mills-i Chevron-nál. Megint majdnem igent mondott, azután meghátrált. A férfit Arnie Tremontnak hívták. Magas volt, olajos bőrű, és a maga mosolygós, prédikátori módján csinos is. Kicsit emlékeztette a Dr. Welby-tévésorozat második komikusára, de még inkább egy bizonyos Delta Tau Delta-taghoz, akinek Dan volt a neve.
Jobb lesz várni. Várni, hátha történni fog valami.
De semmi sem történt. 

3 

Azon az 1971-és nyáron Greg Stillson (tizenhat évvel idősebben, és okosabban, mint a hajdani bibliaügynök, aki halálra rugdosott egy kutyát egy üres iowai udvaron) a New Hampshire állambeli Ridgewayben, újonnan bejegyzett biztosítási és ingatlanügynökségi cégének hátsó szobájában üldögélt. Nem öregedett sokat az eltelt évek során. Csak szeme körül szaporodtak az apró ráncok s a haja lett hosszabb (bár most sem kihívóan). Nagydarab ember maradt, s forgószéke megreccsent, ha mozdult benne.
Üldögélt, Pall Mall cigarettát szívott, és nézte a szemközti székben kényelmesen elterpeszkedett fiatalembert. Úgy nézte, ahogy egy zoológus vizsgál-gat egy érdekes, ismeretlen egyedet.
– Mit néz rajtam, van valami hézag? – kérdezte Sonny Elliman.
Elliman hosszúra nyúlt fiú volt. Ócska, kosztól megkeményedett farmerdzseki volt rajta, amelynek letépték az ujjait és a gombjait. Alatta nem volt ing. Pucér mellkasán fehér krómba foglalt náci vaskereszt. A tekintélyes sörpocak alatt nagy, koponya alakú elefántcsont övcsat. Farmerje rongyos széle alól Desert Driver csizma elvásott, szögletes orra kandikált elő. Haja vállig ért, s piszkos verítéktől meg motorolajtól volt ragacsos. Fél füle cimpájá-ból fekete horogkereszt fülbevaló himbálódzott, ugyancsak fehér krómba foglalva. Tompa ujján bukósisakot forgatott. Dzsekije hátára villás nyelvű piros ördögöt hímeztek. Fölötte ez a felirat: Piszkos Tizenkettő. Alatta: Sonny Elliman, eln.
– Nem, nincs semmi hézag – mondta Greg Still-son. – Nem nézek semmit, csak valakit, aki gyanúsan emlékeztet egy két lábon járó seggfejre.
Elliman megmerevedett, azután lazított, és elnevette magát. Koszossága, csaknem tapintható bü-dössége és náci jelvényei ellenére sem volt híján az intelligenciának, sőt a humorérzéknek sem.
– Csak cikizzen nyugodtan, jóuram – mondta. – Megesett már velem. Most magáé a hatalom.
– Szóval észrevetted, mi?
– Persze. A srácokat hátrahagytam Hamptons-ban, egyedül jöttem ide. Csak másszon rám, jó-uram. De ha egyszer mi kapnánk el magát hasonló helyzetben, akkor bánná, hogy nem húzott rohambakancsot a veséjére.
– Állnék elébe – mondta Greg. Szemügyre vette Ellimant. Mind a ketten magasak voltak. Úgy taksálta, Ellimannak van húszkilónyi túlsúlya, de annak a java sörháj. – El tudnálak kapni, Sonny.
Elliman arca ismét kedélyes jókedvűre gyűrő-dött. – Lehet, hogy igen. Lehet, hogy nem. De nem ez a módja a dolognak, jóuram. Ez a jó öreg John Wayne-stílus. – Előrehajolt, mint aki nagy titkot készül megosztani. – Ami engem illet, ha egy jókora túróssal akarnak beetetni, hát nagy ívben leszarom.
– Csúnya szád van, Sonny – mondta Greg szelíden.
– Mit akar tőlem? – kérdezte Sonny. – Miért nem tér a tárgyra? Le fogja késni a Jaycee-gyülését.
– Nem – mondta Greg, még mindig derűsen. – A Jayceek kedd esténként gyűléseznek. Tömérdek időnk van.
Elliman undorral fújt egyet.
– Én meg éppenséggel azt hittem – folytatta Greg –, hogy te akarsz valamit tőlem. –  Kihúzta íróasztalfiókját, s elővett belőle három nejlonzacskó marihuánát. A fű közé keverve jó néhány kapszula. – A hálózsákodban találták – mondta Greg. – Csúnya, csúnya, csúnya dolog, Sonny. Rossz fiú. Nem mész tovább, nem marod föl a kétszáz dollárt. Egyenesen bemész New Hampshire állam börtönébe.
– Nem volt házkutatási parancsa – mondta Elliman. – Még egy kezdő jogász is kihoz onnan, és ezt maga is nagyon jól tudja.
– Nem tudok semmi effélét – mondta Greg Still-son. Hátrahajolt forgószékén, és az íróasztalra rakta sportcipőjét, amelyet az államhatáron túl, Maine-ban vásárolt, L. L. Beane-nél. – Én ebben a városban nagy ember vagyok, Sonny. Nagyjából csupasz seggel jöttem ide néhány éve, s most szépen működő vállalkozásom van. Segítettem a városi tanácsnak néhány probléma megoldásában, köztük abban, mit csináljunk azokkal a srácokkal, akiket a rendőrfőnök drogozáson kap... ó, nem a magadfajta huligánokra gondolok, Sonny, azt nagyon is jól tudjuk, mit csináljunk az efféle csavargókkal, ha elkapjuk őket egy ilyen kincseszsákocs-kával, mint ez itt az íróasztalomon... nem, én a derék helybéli srácokról beszélek. Tudod, igazából senki se akar semmit tenni ellenük. Én aztán kitaláltam a fejesek helyett. Munkába kell állítani a srácokat a közösségi intézményekben, ahelyett hogy becsuknánk őket, mondtam. S nagyon jól sikerült. Most a környék legjobb fejét szereztük meg edzőnek a Kis Sportkörhöz, és igazán jó eredményt ért el.
Elliman láthatólag unta. Greg hirtelen csattanás-sal letette a lábát, megragadott egy vázát, és elhajította Sonny Elliman orra mellett. Alig egy centivel kerülte el a fiút, szélsebesen röpült át a szobán, és a sarokban álló iratszekrénynek vágódott. Elliman most lepődött meg először. S az idősebb, tapasztaltabb Greg Stillson arca egy pillanatra azonos lett a hajdani kutyadöglesztő énje arcával.
– Rám figyelsz, ha beszélek – mondta halkan. – Mert amiről beszélünk, az a te karriered a következő évtizedre. Mármost, ha nem azzal akarod tölteni az életedet, hogy ÉLJ SZABADON, VAGY HALJ MEG címkéket ragasztgatsz rendszámtáblákra, akkor ide figyelsz rám, Sonny. Akkor úgy viselkedsz, mintha ez lenne az első napod az iskolában, Sonny. És megérted szépen, elsőre. Sonny.
Elliman a váza szilánkjaira nézett, azután vissza Stillsonra. Eddigi zavart nyugalmát most igazi érdeklődés váltotta föl. Jó ideje semmi se érdekelte igazán. Azért kapott rá a sörre, mert unatkozott. Azért jött egyedül, mert unatkozott. És amikor ez a nagydarab ember, akinek villogó kék lámpa forgott a furgonja tetején, odaintette őt, Sonny Ell-man azt hitte, hogy megint kisvárosi hekushelyet-tessel van dolga, aki körletét védelmezi és az átala-kított Harley-Davidsonján ülő nagymarha moto-rost macerálja. De ez a hapsi valami más. Ez... ez.. Ez őrült! –  ismerte föl Sonny, és megörült ennek a felismerésnek. Két közszolgálati kitüntetés van a falán, és fényképek róla,amint a Rotary- és Lions klub tagjaival beszélget, és alelnök ennek a tyúkszaros városnak a Jayceeinél, jövőre ő lesz az elnökük s közben sültőrült, a kurva életbe!
– Oké – mondta. – Figyelek.
– A pályafutásom, ahogy mondani szokás, változatos volt – közölte vele Greg. – Voltam fönn is, de voltam lenn is. Volt néhány összeütközésem a törvénnyel. Amit mondani akarok, Sonny: nem haragszom én rád. Más vagyok, mint a helybéliek. Ezek arról olvasnak a Union-Leader-ben, mit műveltek ti meg a motoros barátaitok odaát Hamp-tonban a nyáron át, és kedvük lenne kiherélni benneteket egy rozsdás zsilettpengével.
– Azok nem a Piszkos Tizenkettőhöz tartoznak – mondta Sonny. – Mi azért robogtunk le New York állam északi részéről, hogy strandoljunk kicsit a tengerben, jóuram. Vakációzunk. Nem akarunk szétverni tinglitangli bárokat. Van egy csapat Pokol Angyala, akik az eszüket játsszák, és van egy bandányi Fekete Motoros New Jerseyből, de tudja, kik ezek többnyire? Egyetemisták! – Sonny ajka megrándult. – De az újságok ezt nem szívesen írják meg, mi? Inkább ránk verik a balhét, mint a jó kis Susie-ra és Jimre.
– Ti színesebbek vagytok – mondta szelíden Greg. – És William Loeb, ott a Union-Leader szerkesztőségében nem kedveli a motoros klubokat.
– Az a kopasz barom – morogta Sonny. Greg kinyitotta az íróasztalfiókját, s egy laposüveg Leader's bourbon whiskyt húzott elő. – Erre iszom – mondta. Lereccsentette a kupakot, s egy kortyra lehúzta a felét. Kieresztette a levegőt, szeme könnybe lábadt, s odatartotta az üveget az íróasztala fölött. – Kérsz?
Sonny letörölte a laposüveg nyakát. Forró tűz csapott föl a gyomrától a torkáig.
– Gyújtson föl, jóuram – zihálta.
Greg hátravetette a fejét, és úgy nevetett: – Megértjük mi egymást, Sonny. Az az érzésem, hogy megértjük egymást.
– Mit kíván? – kérdezte újra Sonny, kezében az üres üveggel.
– Semmit... most nem. De az az érzésem... – Greg tekintete a távolba veszett, majdnem töpren-gőn. – Mondtam neked, nagy ember vagyok Ridge-wayben. Megpályázom a polgármesterséget, mihelyt megürül ez a hivatal, és meg is nyerem. De ez...
– Csak a kezdet? – vágta rá Sonny.
– Az indulás, mindenesetre. – Az a töprengő arckifejezés még mindig az arcán volt. – Én rendbe hozom a dolgokat. Az emberek tudják ezt. Amit csinálok, jól csinálom. Úgy érzem... nagy dolgok várnak rám. A felső határ a csillagos ég. De még nem vagyok egészen biztos benne... mire is gondolok. Érted?
Sonny vállat vont.
A töprengő arckifejezés elhalványult: – De van egy mese, Sonny. Mese egy egérről, aki kihúzott egy szálkát az oroszlán mancsából. Hálából, amiért az oroszlán néhány évvel azelőtt nem ette meg. Ismered ezt a mesét?
– Lehet, hogy gyerekkoromban hallottam.
Greg bólintott. – Nos, beletelik még néhány év, amíg... amíg beteljesül az, ami beteljesül, Sonny. – Átlökte az íróasztalon a nejlonzacskókat. – Nem eszlek meg. Ha akarnám, megehetnélek, tudod jól. Nem hozna ki egy kezdő ügyvéd. Ebben a városban, a Hamptonban történt balhéktól alig húsz mérföldnyire még a kibaszott Clarence Darrow se hozna ki a ridgewayi sittről. Ezek a jótét lelkek boldogan kinyírnának.
Elliman nem válaszolt, de gyanította: Gregnek igaza van. Nem volt semmi nehéz drog a cuccában – két “barna bombázó" volt a legkeményebb –, de a kedves kis Susie-k és Jimek szülői munkaközössége örömmel venné, ha ő kopaszra nyírt fejjel törné a követ Portsmouthban.
– Nem eszlek meg – ismételte meg Greg. – Remélem, nem felejted majd el ezt néhány év múlva, ha szálka megy a mancsomba... vagy az is lehet, hogy lesz a számodra valami megbízatásom. Eszedben tartod?
A hála nem szerepelt Sonny Elliman emberi érzéseinek szűk leltárában, de az érdeklődés és a kíváncsiság igen. Ellentmondásosak voltak az érzései ez iránt a Stillson iránt. Az az őrület Stillson szemében sok mindenre utalt, de unalomra semmiképp.
– Ki tudja, hol leszünk néhány év múlva? – mormolta. – Lehet, hogy mind meghalunk, jóuram.
– Azért csak emlékezz rám. Semmi mást nem kérek.
Sonny a váza törött szilánkjait nézte: – Emlékezni fogok magára – mondta.

4 

Eltelt az 1971-es év. Elmúltak a New Hampshire-i tengerparti csendháborítások, s a vízparti vállalkozók morgását elnémította bankbetétjeik emelkedő mérlege. Egy sötét alak, bizonyos George McGo-vern nevetségesen korán jelöltette magát az elnökségre. Mindenki, aki figyelemmel kísérte a politikát, tudta, hogy a Demokrata Párt 1972-es jelöltje Edmund Muskie lesz, és egyesek úgy érezték, hogy megbirkózhat San Clemente Rémével – Nixon-nal –, és két vállra is fektetheti.
Június elején, közvetlenül a nyári szünidő kezdete előtt Sarah újra összefutott a fiatal joghallgatóval. A lány épp egy áruházban járt, kenyérpirítójához vásárolt valami alkatrészt, s ajándékot keresett szülei házassági évfordulójára. A fiú megkérdezte, volna-e kedve moziba menni vele – az új Clint Eastwood-filmet, a Piszkos Harryt adták a városban. Sarah elment vele. És jól érezték magukat együtt. Walter Hazlett szakállat növesztett, s már nem emlékeztette annyira Johnnyra. Igazság szerint Sarah egyre nehezebben tudta fölidézni, hogyan is nézett ki Johnny. Arca csak álmaiban bukkant föl világosan, álmaiban, amint ott áll a szerencsekerék előtt, figyeli annak forgását, arca hűvös, s kék szeme arra a zavarba ejtően és kicsit félelme-sen sötét ibolyaszín árnyalatra sötétül, nézi a kereket, mintha a saját külön játéktere lenne.
Egyre sűrűbben voltak együtt Walttal. Jól kijöttek. A fiú nem támasztott igényeket – vagy ha mégis, annyira fokozatosan, apránkint növekvőket, hogy szinte észre se lehetett venni. Októberben megkérdezte Saraht, vehetne-e neki egy kis gyémántgyűrűt. Sarah megkérte, várjon egy kicsit, a hét végén átgondolja a dolgot. Azon a szombat estén bement a kelet-maine-i kórházba, külön, piros keretes engedélyt kapott a pultnál, és fölment az intenzív osztályra. Egy óra hosszat ült Johnny ágyánál. Odakinn az őszi szél süvített a sötétben, hideget és havat ígért. Tizenhat nap híján egy esztendő telt el a vásár óta, a kerék óta, a mocsárnál történt frontális ütközés óta.
Csak ült, hallgatta a szelet, és nézte Johnnyt. A kötéseket már levették róla. A seb a homlokán kezdődött, egy hüvelyknyire a jobb szemöldökétől, és egészen a haja alá nyúlt föl. Haja ezen a részen megőszült, amitől Sarahnak az a filmbeli detektív jutott eszébe a 87-es őrszoba-sorozatból – Cotton Hawesnek hívták. Sarah nem látott Johnnyn semmi elváltozást, az óhatatlan soványodástól eltekintve. Fiatal férfi, akit ő alig ismert, s aki elaludt.
Fölébe hajolt, és lágyan megcsókolta az ajkát, mintha a régi tündérmese visszájára fordulhatna, és egy csók fölébreszthetné. De Johnny csak aludt tovább.
Sarah elment, vissza veazie-beli lakására, ágyára borult, és sírt, míg odakinn a szél száguldott a sötét világon át, s sárga és vörös leveleket hajtott maga előtt. Hétfőn megmondta Waltnak: ha csakugyan venni akar neki egy gyémántot – csak egy kicsi gyémántot, mindenképp –, ő örülne neki és büszkén viselné.
Ez volt Sarah Bracknell 1971-es éve.
1972 elején Edmund Muskie elsírta magát egy szenvedélyes beszéde közepette annak az embernek a szerkesztősége előtt, akit Sonny Elliman “kopasz barom" gyanánt emlegetett. George McGovern fölkavarta a jelölőgyűlés kedélyeit, és Loeb örömmel jelentette lapjában, hogy a New Hampshire-iek nem szeretik a bőgőmasinákat. Júliusban megtörtént McGovern jelölése. Sarah Bracknellből ugyanebben a hónapban Sarah Hazlett lett. A bangori methodista templomban esküdtek meg Walttal.
Alig két mérföldnyire onnan Johnny Smith tovább aludt. És Sarahra épp akkor tört rá az emlékezés, hirtelen ijesztő módon, amikor Walt megcsókolta menyegzőre egybegyűlt szerettei előtt – Johnny, gondolta, s látta őt, amint a villany kigyullad; félig Jekyll, félig acsarkodó Hyde. Egy pillanatig megmerevedett Walt karjában, s a kép már el is tűnt. Akármi volt: emlék, látomás, elmúlt.
Hosszú gondolkodás és Walttal folytatott megbeszélés után meghívta Johnny szüleit is a lakodalmára. Herb egyedül jött. Sarah a fogadás közben megkérdezte tőle, hogy van Vera.
Herb körülnézett, látta, hogy pillanatnyilag maguk vannak, gyorsan kiitta szódával kevert skót whiskyje maradékát. Öt évet öregedett az elmúlt tizenöt hónap során, gondolta Sarah. Haja megritkult. Elmélyültek arcán a ráncok. Szemüveget is kapott, amitől csak zavartabb lett, s a szelíd lencsék mögött nyugtalan és sebzett volt a tekintete.
– Nincs jól... tényleg nincs jól, Sarah. Az az igazság, hogy odafönn van Vermontban. Egy farmon. Várja a világvégét.
– Tessék?
Herb elmondta neki, hogy Vera hat hónappal ezelőtt levelezésbe kezdett egy körülbelül tíztagú csoporttal, akik A Végítélet Amerikai Társaságának nevezik magukat. A Wisconsin állambeli Ra-cine-ben élő Mr. és Mrs. Harry L. Stonkers a vezetőjük. A Stonkers házaspár azt állította, hogy egy repülő csészealj fölvette őket, amikor táborozni voltak. Fölvitték őket a mennyekbe, s az nem az Orion konstellációján túl volt, hanem egy földszerű bolygón, amely a Sarkkör körül kering. Ott, a Paradicsomban tanácskoztak az angyalokkal. Ston-kerséket úgy tájékoztatták, hogy a végítélet már nincs messze. Telepatikus erővel ajándékozták meg őket, és visszaküldték őket a földre, hogy szedjenek össze néhány hívőt – mármint a mennybe vivő első ingajárat számára. Így aztán ők tízen összegyűltek, vettek egy farmot St. Johnsburytől északra, és letelepedtek ott, hogy megvárják a nemsokára értük jövő csészealjat.
– Ez eléggé... – kezdte Sarah, azután elhallgatott.
– Tudom – mondta Herb. – Elég nagy őrültségnek tűnik. Kilencezer dollárjukba került nekik az a hely. Nincs ott semmi, csak egy farmház, két acre bozótos földdel. Vera hétszáz dollárral szállt be, minden előteremthető pénzével. Semmi módon nem akadályozhattam meg... nem állt módomban.
– Hallgatott, azután elmosolyodott: – De ez nem olyan téma, amiről a lakodalmadon kellene beszélgetni, Sarah. Neked meg a vőlegényednek részetek lesz minden jóban. Biztos vagyok benne. Sarah, amennyire csak tudott, visszamosolygott.
– Köszönöm, Herb. Nem fogsz... úgy értem, gondolod, hogy Vera...
– Visszajön? Hát persze. Ha télre nem jön el a világvége, azt hiszem, visszajön.
– Jaj, csak a legjobbakat kívánom neked – karolta át Herbet.

5 

A vermonti farmot nem lehetett fűteni, és amikor a csészealj október végére se érkezett meg, Vera hazatért. A csészealj azért nem jött el, mondta, mert ők még mindig nem tökéletesek – még nem égették ki magukból életük alantas, bűnös salakját. De ő maga feldobott volt, és lobogott a lelke. Álmában jelet látott. Talán nem is kerül föl a mennyékbe a csészealjban. Egyre erősebben úgy érezte, ő arra kell, hogy segítsen a fiának, megmutassa neki a helyes utat, majd ha magához tér a transzból.
Herb visszafogadta, úgy szerette, ahogyan csak tudta – s az élet folytatódott. Johnny már két éve volt kómában.

6 

Nixont ismét beiktatták. Az amerikai fiúk sorra szállingóztak haza Vietnamból. Walter Hazlett nekiment ügyvédi vizsgájának, s arra kérték, jöjjön újra későbbi időpontban. Sarah. Hazlett tovább tanított, amíg Walt a vizsgáira magolt. Azok a diákjai, akik csacsi, ügyefogyott elsősök voltak, amikor ő tanítani kezdett, harmadikosok lettek. Lapos mellű kislányok megbögyösödtek. Kis vakarcsok, akik nemrég még csak tébláboltak az épület körül, most az egyetemi csapatban kosárlabdáztak.
Kitört és véget ért a második arab-izraeli háború. Kitört és véget ért az olajbojkott. Kitörtek és nem értek véget a kínzón magas olajárak. Vera Smith bizonyos lett benne, hogy Krisztus a Délisarkon fog visszatérni a földre. Ezt az értesülését egy új röpiratból merítette (tizenhét oldal, ára 4 dollár 50), címe: Isten Tropikus Alvilága. A röpirat-író meglepő föltételezése az volt, hogy a mennyország valójában a lábunk alatt terül el, s a legkönnyebb behatolási pont a Déli-sarkon van. A röpirat egyik fejezetének ez volt a címe: A Déli-sark felfedezőinek pszichikus kalandjai.
Herb fölhívta felesége figyelmét: alig egy éve Vera még abban hitt, hogy a mennyország valahol odakinn van, nagy valószínűséggel az Északi-sarkkör körül köröz. – Én mindenképp szívesebben hinném el azt, mint ezt a hülye déli-sarki halandzsát – mondta az asszonynak. – Elvégre a biblia szerint a mennyország az égben van. Az a tropikus hely ott a talaj alatt állítólag....
– Hagyd abba! – szólt rá az asszony élesen, ajka vékony, fehér vonallá keskenyedett. – Attól, hogy nem értesz valamit, még nem kell gúnyolódnod rajta.
– Nem gúnyolódtam, Vera.
– Isten a tudója, miért gúnyolódik a hitetlen és miért dühöng a pogány – csattant fel Vera. Szemében ott égett az az üres fény. A konyhaasztalnál ültek, Herb egy ócska csőszerelő szerszámmal maga előtt, Vera pedig egy rakás régi National Geog-raphic-kal, a Déli-sarkról szóló képeket és cikkeket keresgélt bennük. Odakinn nyugtalan felhők szálltak nyugatról keletre, s a levelek potyogtak a fákról. Újra október eleje volt, és mindig is október tűnt a legrosszabb hónapnak. Ez volt az a hónap, amikor Vera szemében mind gyakrabban lobbant fel az az üres fény, és maradt ott egyre tovább. És ugyancsak októberben tört föl mindig Herbben az az áruló gondolat, hogy itthagyja mindkettőjüket. Az alighanem becsavarodott feleségét és alvó fiát, aki minden gyakorlati meghatározás szerint alighanem halott már. Most épp forgatta kezében a szerszámot, kinézett az ablakon a nyugtalan égre, és ezt gondolta: Összecsomagolhatnék. Csak behajigál-nám a holmimat a vontatóba, és elmennék. Tán Floridába. Nebraskába, Kaliforniába. Egy jó ács mindenütt megél ezen az istenverte világon. Csak föl kellene kelni, és elmenni.
De tudta, hogy nem fog. Épp csak arról volt szó, hogy október az a hónap, amikor neki eszébe jut a szökés, mint ahogy láthatólag ez Vera számára az a hónap, amikor új csatornát fedez föl Jézushoz s gyatra méhében megfogant egyetlen gyermeke végleges megváltásához.
Herb most átnyúlt az asztalon, és megfogta felesége kezét, amely vékony volt és iszonyúan csontos – egy öregasszony keze. Vera meglepetten nézett föl. – Nagyon szeretlek, Vera – mondta Herb.
– Tudom, Herbert. Én is szeretlek. A férfi a másik kezét is az asszonyéra tette, és körülkulcsolta.
– Vera – szólalt meg.
– Igen? – Oly tiszta volt a tekintete... hirtelen újra vele volt, teljesen vele, s Herb ettől döbbent rá, milyen iszonyúan eltávolodtál egymástól az elmúlt három évben.
– Vera, ha ő sosem ébred föl... Isten óvjon ettől, de ha sosem ébred föl... mi még akkor is megmaradunk egymásnak, ugye? Mármint...
Vera ellökte a férje kezét. Herb két keze, amellyel oly gyöngéden átfogta, most a semmit kulcsolta.
– Ilyet ne mondj soha. Soha többé ki ne mondd, hogy Johnny nem fog fölébredni.
– Csak úgy értettem, hogy mi ketten...
– Természetesen föl fog ébredni – nézett ki az ablakon az asszony a tájra, ahol egyre csak szálltak és szálltak az árnyékok. – Isten így tervezi. Bizony. Azt hiszed, nem tudom? Tudom, higgy nekem. Isten nagy dolgokra tartogatja az én Johnnymat. Hallottam őt a szívemben.
– Igen, Vera – sóhajtotta. – Oké. Az asszony ujja a National Geographic-ért nyúlt, rátalált, és újra lapozgatni kezdett.
– Tudom –  mondta gyerekes, csökönyös hangon.
– Oké – felelte halkan.
Vera a magazinjait nézegette. Herb a tenyerébe támasztotta az állat, kinézett a napfénybe-árnyék-ba, s arra gondolt, milyen hamar megjön a tél az aranyos, csalóka október után. Azt kívánta, hogy Johnny haljon meg. A kezdet kezdetétől szerette a fiút. Látta a csodálkozást parányi arcán, amikor ő csöpp békát hozott gyerekkocsijához, és betette a kis élőlényt a kezébe. Ő tanította Johnnyt halat fogni, korcsolyázni, lőni. Ő virrasztott mellette egész éjjel a szörnyű 1951-es influenzajárvány idején, amikor a kisfiú láza félelmetes magasságba szökött. Arcát tenyerébe rejtve sírt, amikor Johnny kitüntetéssel érettségizett és egyetlen baki nélkül mondta el beszédét emlékezetből. Annyi emléke volt Johnnyról – amint vezetni tanítja, amint a Bolero orrában állnak együtt a fedélzeten, egy Nova Scotiában töltött vakáción, Johnny nyolcéves, kacag és izgul a hajó csavarszerű mozgásán; amint ő segít neki a házi feladatában, segít neki a növényházban, segít neki kiismerni Silva iránytűje csínját-bínját, amikor a fiú cserkész lett. Gomolygott a sok emlék – Johnny volt az, aki összefogta őket, Johnny, aki oly mohón fedezte föl a világot, s az végül oly gazul bánt el vele. És most azt kívánta, hogy Johnny haljon meg, hogy szíve ne verjen tovább, hogy az EEG utolsó, gyönge görbéjének vonála simuljon ki, hogy a fiú lobbanjon el, mint elmerülő kanóc egy viasztálban: haljon meg, és engedje szabadon őket.

7 

A villámhárító-árus 1973 júliusában, egy tűző nyári nap kora délutánján érkezett a Cathy-féle út menti csárdához; valahol, talán nem is olyan messze, viharok várakoztak, hogy újraszülessenek a nyár felfelé szálló hőhullámának meleg, emelő áramaiban.
Nagy szomjú ember volt, s azért állt meg a Ca-thy csárdánál, hogy néhány sörrel enyhítse, nem azért, hogy üzletet kössön. De régi szokása kényszeréből fölpillantott az alacsony, tanyaszerű épület tetejére, s a vakító, kékesszürke ég előterében látott töretlen vonal arra késztette, hogy hátranyúljon a teli bőrtáskáért, amelyben az árumintáit hordta.
Odabenn a Cathy csárdában sötét volt, hűvös, és a falon lévő színes tévé letompított mormogásától eltekintve csönd. Csak néhány törzsvendég üldögélt, s a bárpult mögött a tulajdonos; fél szemével, akárcsak a vendégei, a “Mi újság a világban" műsorán.
A villámhárító-árus letelepedett egy bárszékre, árumintatáskáját a balján lévő székre rakta. A tulaj odajött: – Üdv, barátom. Mit óhajt?
– Egy Budweissert – felelte a villámhárítóügynök. – És töltsön egyet magának is, ha kedve tartja.
– Nekem mindig kedvem tartja – mondta a tulaj. Két sörrel tért vissza, elvette az ügynök dollárját, s három tízcentest hagyott a bárpulton. – Bruce Carrick – mutatkozott be, és a kezét nyújtotta.
A villámhárító-ügynök kezet fogott vele. – Do-hay a nevem, Andrew Dohay. – Kiitta a söre felét.
– Örülök, hogy megismerhettem – mondta Car-rick. Elment, hogy egy markáns arcú nőnek újabb Tequila Sunrise-t készítsen, majd visszatért Dohay-hoz. – Nem idevalósi?
– Nem – ismerte be Dohay. – Ügynök vagyok. – Körülpillantott. – Mindig ekkora nyugalom van itt?
– Nem. Hétvégeken megugrik, és hétközben is szépen megy. Megkeressük a dohányunkat, ha megkeressük. Nem halok éhen, de Cadillacem sincs. – Dohay poharára mutatott: – Telitöltsem?
– És a magáét is, Mr. Carrick.
Bruce nevetett: – Biztosan el akar adni nekem valamit.
Amikor Carrick visszatért a sörökkel, a villámhárító-árus így szólt: – Azért jöttem, hogy a port leöblítsem, nem azért, hogy eladjak. De most, hogy említi... – Gyakorlott mozdulattal a bárpultra csapta árumintatáskáját. Csörömpölt a tartalma.
– No, itt is van – nevetett Carrick.
Két délutáni törzsvendég, egy sűrűn szemölcsös öregfiú s egy fiatalabb szürke munkaruhában oda-csámborgott, hogy lássa, mit árul Dohay. A markáns arcú nő tovább nézte a “Mi újság a világban"-t.
Dohay három rudat vett elő, egy hosszút, fémgolyóval a csúcsán, egy rövidebbet és egyet porcelánszigeteléssel.
– Mi a fene... – szólt Carrick.
– Villámhárítók – mondta az öreg harcos, és vihogott. – Meg akarja menteni Isten haragjától ezt a kricsmit, Brucie. Csak hallgass rá.
Újra nevetett, s a szürke munkaruhás is vele. Carrick arca elsötétült, s a villámhárító-ügynök tudta, ha lett volna is esélye rá, hogy üzletet köt, az. most elszállt. Jó ügynök volt, épp elég jó ahhoz, hogy fölismerje, hogy néha összejön a közönségnek és körülményeknek ez a bizarr kombinációja, és a vásárlás minden esélyét tönkreteszi, még mielőtt ő egyáltalán bevetné magát. Filozofikusán fogta föl a dolgot, és mégiscsak belement a játékba, főleg a szokás hatalmából:
– Amint a kocsimból kiszálltam, véletlenül észrevettem, hogy ez a szép létesítmény nincs villámhárítóval fölszerelve, valamint azt, hogy fából épült. Mármost igen alacsony áron, s ha óhajtja, könnyű hitelfeltételekkel garantálhatom, hogy...
– Ide minden délután becsap a ménkű – vigyorgott a szürke munkaruhás férfi. Az öreg harcos vihogott.
– Ne vegye rossz néven, uram – szólt Carrick –, de látja ezt? – Egy hosszú, aranyszín szögre mutatott, amely kis falapon állt a tévékészülék mellett, a palackok csillogó sorától nem messze. A tűre seregnyi papírlap volt fölszúrva. – Ez itt mind csupa számla. E hó tizenötödikéig ki kell fizetni őket. Ezt mind piros tintával írták. És látja azt is, hányan isznak itt most? Óvatosnak kell lennem. Nekem...
– Ugyanezt mondom én is – vágott a szavába szívélyesen Dohay. – Óvatosnak kell lennie. És három vagy négy villámhárító megvétele óvatos lépés. Magának jövedelmező vállalkozása van. Azt akarja, hogy egy szép nyári napon eltörölje a föld színéről egy villámcsapás?
– Ez azt se barma – mondta az öreg harcos. – Szépen fölvenné a biztosítótól a pénzt, és lemenne Floridába. Nem-e, Brucie?
Carrick undorral nézett az öregemberre.
– Hát akkor beszéljünk a biztosításról – vetette közbe a villámhárító-ügynök. A szürke munkaruhást nem érdekelte már a dolog, és elódalgott. – A maga tűzbiztosítási díja lecsökken...
– A biztosításaim mind egybe vannak kapcsolva – mondta Carrick egykedvűen. – Nézze, egyszerűen nem engedhetem meg magamnak ezt a kiadást. Sajnálom. Ha esetleg jövőre...
– Hogyne, persze, jövőre – adta föl a villámhárító-ügynök. – Talán. – Egyik se hiszi el, hogy őbelé is csaphat a ménkű, amíg bele nem csap. Egy ilyen pasassal, mint ez a Carrick, képtelenség megértetni, hogy ez a biztosítás legolcsóbb formája. De Dohay filozofikus alkat volt. Elvégre az igazat mondta akkor, amikor azt mondta: azért jött be, hogy az út porát leöblítse.
Hogy ezt bebizonyítsa, s azt is, nincs harag, rendelt még egy sört. De ezúttal nem rendelt mellé másikat Carricknek is.
Az öreg harcos fölkapaszkodott a mellette lévő bárszékre.
– Úgy tíz éve egy komát leütött a villám a golfpályán – mondta. – Úgy kinyírta, mint a huzat. De hát az ember nem hordhat villámhárítót a feje búbján, igazam van? – Vihogott, s állott sörszagú lehelet csapott Dohay arcába. Dohay kötelességtudón mosolygott. – A zsebében összeolvadt az aprópénz. Így hallottam. Csuda dolog a mennykő. Az bizony. Egyszer, emlékszem...
Csuda dolog, gondolta Dohay, míg az öregember szavait szépen eleresztette a füle mellett, csak ösztönösen bólogatott a megfelelő helyeken. Csuda dolog bizony, mert nem érdekli, kibe-mibe csap bele. És mikor.
Kiitta a sörét, és kiment, vitte magával az Isten haragja elleni biztosítással teli táskáját – talán az egyetlen ilyen találmányt. A hőség úgy sújtott le rá, akár a kalapácsütés, mégis megállt egy pillanatra a csaknem üres parkolóban, fölnézett a tetőnyereg megtöretlen vonalára. 19 dollár 95, de legfeljebb 29 dollár 95, és ennek az embernek nincs szíve ennyit kiadni. Az első évben egy hetvenest takarítana meg a kombinált biztosítási kötvényén, és nincs szíve megvenni – s az ember nem térítheti észre, amikor ezek a bohócok körülállják és ugratják.
Lehet, hogy egyszer még megbánja.
A villámhárító-árus beszállt a Buickjába, bekapcsolta a klímaberendezést, és elhajtott nyugat felé, Concord irányába, árumintatáskája mellette hevert az ülésen; robogott előre, kavarjon bármilyen vihart mögötte a szél.

8 

Walt Hazlett 1974 elején letette ügyvédi vizsgáit. Sarahval partyt adtak Walt barátainak, Sarah barátainak és közös barátaiknak – összesen több mint negyven vendégnek. Folyt a sör, akár a víz, s mikor elmentek, Walter kijelentette, egetverő szerencséjük van, ha nem lakoltatják ki őket. Walt hajnali háromkor kikísérte az utolsó vendégeket, s mikor visszajött a kapuból, Saraht a hálószobában találta, nem volt rajta más, csak a cipője meg a gyémánt fülbevalója, amelyet férje – részletre – vett neki a születésnapjára. Kétszer is szeretkeztek, s aztán mámoros álomba merültek, csaknem dél volt, mire bénult másnapossággal fölébredtek. Sarah hat hét múlva észrevette, hogy terhes. Soha egyiküknek se volt kétsége, hogy a fogamzás akkor, a party utáni éjszakán történt.
Washingtonban Richárd Nixon különféle magnószalagok hurkaiba gabalyodva lassan a sarokba szorult. Georgiában egy földimogyoró-farmer, egykori tengerésztiszt és jelenlegi kormányzó, bizonyos James Earl Carter arról kezdett beszélgetni néhány jóbarátjával, hogy megpályázza azt a helyet, amely Richárd Nixon távozásával hamarosan megürül.
A kelet-maine-i kórház 619-es szobájában Johnny Smith még mindig aludt. Magzatalakot kezdett fölvenni.
Dr. Strawns, az az orvos, aki annak idején Herb-bel, Verával és Sarahval beszélt a tanácsteremben a balesetet követő napon, 1973 végén megégett és meghalt. Karácsony másnapján fölgyulladt a háza. A bangón tűzoltók szerint a tüzet egy hibás karácsonyfadísz okozta. Johnny esete iránt két új orvos érdeklődött, Weizak és Brown.
Négy nappal Nixon lemondása előtt Herb Smith, aki Grayben épített egy házat, beleesett az alapozógödörbe, egy targoncának zuhant, és eltörte a lábát. A csont csak lassan forradt, és soha többé nem jött igazán rendbe. Bicegett, esős napokon bottal járt. Vera imádkozott érte, és ragaszkodott hozzá, hogy férje esténként, lefekvés előtt borogassa körül lábát azzal a kendővel, amelyet maga az Alabama állambeli Bessemer tiszteletese, Freddy Coltsmore áldott meg személyesen. Az Áldott Coltsmore Kendő – így nevezte el Herb – harmincöt dollárba került. Nem vette észre, hogy bármit is használt volna.
Október közepén, nem sokkal azután, hogy Ge-rald Ford megkegyelmezett a volt elnöknek, Vera szentül hitte, hogy ismét vége lesz a világnak. Herb az utolsó percben tudta meg, mire készül: az asszony megállapodott, hogy maradék kis pénzüket, amit Johnny balesete óta gyűjtöttek újra össze, odaadja a Világvége Amerikai Társulatnak. Azon volt, hogy eladja a házukat, s már megállapodott a Jószolgálattal, hogy két napon belül bútorszállító kocsit küldenek a holmikért. Herb akkor értesült a dologról, amikor az ingatlanügynök fölhívta, és megkérdezte, eljöhet-e a reménybeli vevő aznap délután megnézni a házat.
Most fordult elő első ízben, hogy őszintén dühbe gurult.
– Mégis, hogy képzeled, mit művelsz, az isten szerelmére? – tombolt, miután kihúzta az asszonyból ezt a legutóbbi, hihetetlen történetet. A nappaliban voltak. Herb épp most tette le a telefont, miután megmondta a Jószolgálatnak, eszükbe se jusson többé a bútorszállító kocsi. Odakinn monoton szürkén hullott az eső.
– Ne gyalázd a Teremtő nevét, Herbert. Ne...
– Elhallgass! Elhallgass! Elegem van már ezekből a marhaságokból!
Verának a döbbenettől elakadt a lélegzete.
Herb odabicegett hozzá, botja ellenpontozva dü-börgött a padlón. Az asszony kicsit hátrarándult a székben, s aztán olyan mártírtekintettel nézett fel rá, hogy attól Herbnek kedve támadt volna – Isten bocsássa meg – fejbe csapni átkozott botjával.
– Még nem tartasz ott, hogy ne tudnád, mit művelsz – mondta. – Nincs efféle mentséged. A hátam mögött susmusolsz, Vera. Neked...
– Nem! Ez hazugság! Én semmi effélét...
– De igen! –  ordította. – Hát ide figyelj, Vera. Ez az, ahol meghúzom a határt. Annyit imádkozol, amennyit akarsz. Az imádkozás ingyen van. írhatsz annyi levelet, amennyit akarsz, a bélyeg még mindig csak tizenhárom cent. Ha meg akarsz mártózni az összes ócska, mocskos hazugságban, amit ezek a Jézus-mitugrászok hirdetnek, ha továbbra is be akarsz szállni az összes képzelgésbe és önáltatásba, ám tegyed. De én nem vagyok benne. Jegyezd meg magadnak. Megértettél?
– Miatyánk-ki-vagy-amennyekben-szenteltes-sék-meg-a-te-neved...
– Megértettél?
– Te őrültnek tartasz! –  kiáltotta az asszony, arca iszonyú módon rándult-fonnyadt össze. A vereség és a kijózanodás könnyei torz bőgéssel törtek ki belőle.
– Nem – mondta halkabban a férje. – Még nem. De talán itt az ideje, hogy őszintén beszéljek. Vera, az az igazság, hogy azt hiszem, meg fogsz őrülni, ha nem mászol ki ebből, és nem nézel szembe a valósággal.
– Majd meglátod – szipogta az asszony. – Majd meglátod. Isten közeleg, de még várakozik.
Vedd tudomásul, hogy várakozás közben nem kapja meg a bútorainkat – szólt komoran Herb. – Ezt jobb, ha tisztázzuk.
– Világvége közeleg! – hajtogatta az asszony. – Közel a végítélet órája.
– Igen? Erre befizetek, Vera.
Odakinn szakadatlanul esett az eső. Ez volt az az év, amelyben Herb ötvenkét éves lett, Vera ötvenegy, Sarah Hazlett pedig huszonhét.
Johnny négy éve volt kómában.

9 

A kisbaba Mindenszentek éjszakáján érkezett meg. Sarah kilenc órán át vajúdott. Hiába nyugtatták. Amikor kellett, kicsit kábították, s önkívülete néhány pillanatában úgy hitte, ugyanabban a kórházban fekszik, ahol Johnny, s újra meg újra a nevét kiáltotta. Utólag alig emlékezett vissza erre, Walt-nak pedig semmiképp se mondta volna el. Úgy hitte, álmodta csak.
Kisfia lett. Dennis Edward Hazlettnek nevezték el.
Anya és fia három napra rá hazament, és Sarah a Hálaadás-ünnepi szünidő után tovább tanított. Walt remek állást kapott egy bangori ügyvédi cégnél, és úgy tervezték, hogy, ha minden jól megy, Sarah 1975 júniusától nem tanít többé. Nem volt biztos benne, csakugyan szívesen hagyja-e abba. Megkedvelte a tanítást.

10 

1975 újév napján a Maine állambeli Otisfieldben két kisfiú, Charlie Norton és Norm Lawson hócsa-tázott Nortonék hátsó udvarán. Charlie nyolcéves volt, Norm kilenc. Borús és nyirkos volt az idő.
Norm érezte, hogy végéhez közeleg a csata – már itt volt az ebédidő –, és üldözőbe vette Charlie-t, hólabda-zárótüzet zúdított rá. Charlie kezdetben kacagva hátrált, azután sarkon fordult, és futott, átugrotta az alacsony kőkerítést, amely Nortonék hátsó udvarát az erdőtől elválasztotta. Futás közben Norm hátulról eltalálta egy jókora golyóval a csuklyáját.
Ekkor Charlie eltűnt a szeme elől.
Norm átugrott a kerítésen, megállt ott egy pillanatig, nézett a havas erdőbe, és a nyírfákról, fenyőkről és lucfenyőkről lecsöpögő olvadt hó neszét hallgatta.
– Gyere vissza, te hülye! – kiáltotta Norm, és néhány magas, hurukkoló hangot hallatott.
Charlie nem bújt elő a csalogatásra. Most nem látszott, de az ösvény meredeken lejtett a patak felé. Norm újra hurukkolt, és egyik lábáról a másikra állt. Ez Charlie erdeje, nem az övé. Charlie területe. Norm szerette a jófajta hócsatát, ha ő győz, de ha Charlie rohamra készen, fél tucat készenlétbe helyezett jó kemény hógolyóval hasal odalenn, akkor nem volt nagy kedve lemenni.
Mégis tett néhány lépést lefelé az ösvényen, s ekkor lázas sikoltást hallott.
Úgy megdermedt, mint a hó a zöld gumicsizmája alatt. Kezéből kihullott s a földre pottyant a két tartalék hógolyó. A sikoltás újra hallatszott, de már olyan vékonyán, hogy hallani is alig lehetett.
Ugyan-ugyan, biztosan beleesett a patakba, gondolta Norm, s ettől megszűnt benne a félelem okozta bénultság. Végigfutott az ösvényen, csúszva-bújva, egyszer hasra is esett. Szíve a fülében vert. Képzeletben már látta magát, amint kihalássza Charlie-t a patakból, épp mielőtt még harmadszor is alámerül, s majd hősként jegyzik föl a Fiúk Könyvében.
A lejtőn lefelé vivő ösvény egyszer csak elkanyarodott, s Norm csak a kanyar után látta, hogy Charlie mégse esett bele a Strimmer patakba. Ott állt, az ösvény végében az olvadó hóra bámult. Csuklyája hátracsúszott, arca pedig majdnem olyan fehér volt, mint maga a hó. Amint Norm közeledett, újabb rémítő vad sikolyt eresztett meg.
– Mi az? – kérdezte a közeledő Norm. – Mi a baj, Charlie?
Charlie feléje fordult, kitágult szemmel, levegőért kapkodó szájjal. Szólni próbált, de száján csak két artikulálatlan morranás és ezüstös nyálfolyam jött ki. A hóra mutatott.
Norm közelebb jött. Hirtelen kiszaladt a lábából minden erő, és lehuppant. Forgott körülötte a világ.
Az olvadó hóból két farmernadrágos láb nyúlt ki. Egyik lábfején tornacipő, a másik azonban csupasz volt és védtelen. Egy kar is kiállt a hóból, mintha megmentésért könyörgött volna, hiába. A test többi részét még irgalmasan elfödte a hó.
Charlie és Norm egy tizenhét éves lány, Carol Dunbarger holttestét fedezte föl, a Castle Rock-i fojtogató negyedik áldozatát.
Csaknem két év telt el azóta, hogy utoljára ölt, és Castle Rock lakosai (a Strimmer patak volt a Castle Rock városa és Otisfield közti déli határ) már kezdtek megnyugodni, azt hitték, elmúlt a lidércnyomás.
Nem múlt el.

Hatodik fejezet

1 

Tizenegy nappal a Dunbarger lány holttestének felfedezése után dermesztő hóvihar tört New Eng-landre. A kelet-maine-i kórház hatodik emeletén ennek következtében minden megkésett egy kicsit. A személyzet egy részének gondot okozott, hogy bejusson munkahelyére, s akiknek sikerült, csak nagy hajszával jutottak egyenesbe.
Elmúlt már kilenc óra, amikor az egyik segédápolónő, a fiatal Allison Conover behozta Mr. Starretnek a könnyű reggelit. Mr. Starret szívrohamból lábadozott, és a “tizenhat napos büntetését töltötte" az intenzív osztályon – infarktus után tizenhat napig fektetik a beteget. Mr. Starret szépen gyógyult. A 619-es szobában feküdt, és négyszemközt bevallotta feleségének: leginkább az serkenti gyógyulásra, hogy el akar már kerülni innen, a szoba másik ágyában fekvő élőhalott mellől. A szerencsétlen ipse lélegeztetőgépének állandó szi-szegésétől alig tud aludni, mesélte az asszonynak. Egy idő után az ember már nem is tudja, hogy azt akarja-e, sziszegjen tovább a gép – vagy hallgasson el. Mármint végérvényesen.
Amikor Allison bejött, szólt a tévé. Mr. Starret a távkapcsolóval a kezében ült az ágyban. A “Mai nap" épp véget ért, és Mr. Starret még nem döntötte el, elzárja-e az utána jövő “Udvarom" című rajzfilmet. Ha elzárja, akkor csak Johnny lélegeztetőgépének zaját hallgathatja.
– Már azt hittem, be se jön ma – mondta Mr. Starret, míg mérsékelt örömmel nézte a narancsléből, joghurtból és zabpehelyből álló reggelijét a tálcán. Amire valójában kedve lett volna, az két csupa koleszterin tojás, könnyen átsütve forró vajon, öt szelet, nem túl ropogósra sült szalonnával. Arra a kosztra, amely voltaképp idejuttatta. Legalábbis ezt állította az orvos – az a marha.
– Alig lehet közlekedni – felelte kurtán Allison. Eddig már hat beteg mondta neki ma, hogy azt hitték, be se jön, s ő kezdte unni a szöveget. Allison kedves lány volt, de ma áldozatnak érezte magát.
– Ó, bocsánat – szólt Mr. Starret alázatosan. – Elég csúszósak az utak, mi?
– Bizony azok – enyhült meg kissé Allison. – Ha nem a férjem négykerék-meghajtásos kocsijával jövök, sose érek ide.
Mr. Starret megnyomta a villanymotor gombját, amely úgy állította be az ágyát, hogy kényelmesen reggelizhessen. A motor kicsi volt, de zajos. A tévé is elég hangosan szólt. Mr. Starret kissé süket volt, és, mint feleségének szokta mondani, a szomszéd ágyban fekvő pasi sose panaszkodik a hangerő miatt. Azt se kéri soha, hadd lássa, mit adnak más csatornákon. Sejtette, az efféle tréfák elég ízetlenek, de ha az embernek szívinfarktusa volt és egy intenzív kórteremben együtt lakik egy élőhalottal, akkor vagy rákap némi feketehumorra, vagy belebolondul.
Allison megemelte kissé a hangját, hogy túlkiáltsa a nyikorgó motort és a tévét, miközben elhelyezte a tálcát: – Az út teli volt kisodródott kocsikkal.
A másik ágyban John Smith halkan megszólalt:
– Az egészet a tizenkilencesre. Döntse el. A barátnőm rosszul érzi magát.
– Tudja-e, ez a joghurt nem is olyan rossz – mondta Mr. Starret. Utálta a joghurtot, de nem akart magára maradni, amíg nem feltétlenül szükséges. Mihelyt magára maradt, folyton a pulzusát fogta. – Kicsit olyan az íze, mint a...
– Maga is hallott valamit? – nézett körül kételkedőn Allison.
Mr. Starret elengedte az ágya szélén lévő irányítógombot, s a villanymotor nyikorgása elhallgatott. A tévében Bikkfa Bunkó épp rálőtt Vakarcs Willire, de elvétette.
– Semmit, csak a tévét – felelte Mr. Starret. – Miről maradtam le?
– Azt hiszem, semmiről. Nyilván a szél fúj be az ablak mentén. – Érezte, hogy rátör a stressz okozta fejfájás – túl sok ma a tennivaló, és túl kevesen vannak hozzá, megdörgölte a halántékát, mintha el akarná űzni a fájdalmat, mielőtt befészkelné magát.
Kifelé menet megállt, és letekintett egy pillanatra a szomszédos ágyban fekvő férfira. Nem változott meg valamiképp? Mintha megváltoztatta volna a testhelyzetét? Nyilván nem.
Allison kiment a szobából, végigment a folyosón, maga előtt tolta a gurulós reggeliszekrényt. Pontosan olyan rémes lett ez a délelőtt, mint ahogy sejtette, minden a feje tetején állt, és délre már teljesen kikészült. Érthető, hogy megfeledkezett arról, amit hallani vélt reggel a 619-es szobában.
A következő napokban Allison azon kapta magát, hogy mind gyakrabban pillant oda Smithre, s márciusra csaknem bizonyos lett abban, hogy a beteg kiegyenesedett valamelyest – mintha változtatott volna azon a testhelyzeten, amelyet az orvosok magzati tartásnak neveznek. Nem nagyon, csak egy kicsit. Gondolt is rá, megemlíti valakinek, de a végén nem szólt. Elvégre ő csak segédápolónő, alig valamivel több egy konyhalánynál.
Igazán nem őrá tartozik.

2 

Úgy hitte, álmodik.
Sötét, komor helyen volt – valamiféle folyosóban. A mennyezet magasabban volt, semhogy láthatta volna. Beleveszett a sötétségbe. Sötét krómacélból voltak a falak. Amint haladt fölfelé, szétnyíltak. Egyedül volt, de a messzi távolból egy hang szállt föl lebegve hozzá. A hang ismerősen csengett, ezeket a szavakat mondták már neki valahol máshol, valamikor máskor. Megrémítette ez a hang. Nyöszörgő volt és elhaló, ide-oda visszhangzott a sötét krómacél falak között, akárcsak az a csapdába esett madár, amelyre gyerekkorából emlékezett.
A madár beröpült az apja szerszámkamrájába, s képtelen volt visszatalálni a szabadba. Vakrémületében összevissza csapkodott, kétségbeesett riadalommal csipogott, neki-nekiütődött a falnak, míg a végén halálra sebezte magát. Ennek a hangnak is volt valami baljós színezete, akárcsak annak a réges-régi madárcsiripelésnek. Ez se fog soha kiszabadulni innen.
– Az ember egy életen át tervez, és megteszi, amit csak tehet – nyöszörögte az a kísérteties hang. – Az ember csak a legjobbat akarja, semmi mást, a srác meg hazajön seggig érő hajjal, és azt mondja, az Egyesült Államok elnöke egy disznó. Egy disznó! A rabló életbe, én nem...
Vigyázzon, akarta mondani neki. Figyelmeztetni akarta azt a hangot, de nem tudott szólni. Vigyázzon – mire? Nem tudta. Azt se tudta biztosan, ki ő maga, bár az volt a halvány gyanúja, hogy valaha tanító volt, vagy prédikátor.
– Jéééézusom! – ordította a távoli hang. Elhaló hang, baljós, elfulladó. – Jééééz...
Azután csend. A visszhangok elhallgattak. Majd egy kis idő múlva újra kezdődnek. így azután lassacskán – nem tudta, milyen sokáig, az időnek nem volt se jelentősége, se fontossága ezen a helyen – tapogatózva elindult a folyosón, visszakiáltott (vagy talán csak gondolatban kiáltott), talán azt remélte, hogy a hang tulajdonosával együtt ketten kijutnak majd innen, talán csak azt, hogy vigaszt nyújt, és viszonzásul kap is.
De a hang egyre távolodott, tompult és halványodott
(messzi csöpp) míg nem volt már más, csak egy visszhang visszhangja. Azután eltűnt. Ő magára maradt, mende-gélt az árnyékok komor és elhagyatott csarnokaban. És mindinkább úgy vélte, hogy ez nem illúzió, vagy látomás, vagy álom – legalábbis nem a mindennapi fajta. Mintha pokoltornácra ért volna, az élők és a holtak országa közötti rejtelmes alagútba. De melyik irányba halad?
Előbukkant benne egy s más. Zavaró dolgok. Kísértetként vele tartottak útján, beestek, oldalról, elölről, a háta mögül, szörnyű gyűrűbe fogták – háromszoros kört vontak köré, szent borzongássál érintették meg a szemét. Így volt-e? Csaknem látta is őket. A suttogó hangok mind engesztelőek voltak. Egy kerék forgott-forgott az éjszakában, a Jövőkerék, vörös és fekete, élet és halál, lassulóban. Mire tette föl a pénzét? Nem tudta fölidézni, pedig emlékeznie kellene, mert a létezése volt a tét. Kifelé vagy befelé? Döntenie kellett. A szerelmese rosszul érzi magát. Haza kell vinnie.
Később mintha világosodott volna a folyosó. Eleinte azt hitte, képzelet csupán, valamiféle álom az álomban, ha ez lehetséges, de meghatározatlan idő elteltével a fényesség sokkal szembeszökőbb volt, semhogy illúzió legyen. Az egész folyosóélmény veszített álomszerűségéből. A falak visszahúzódtak, végül már alig látta őket, a komor sötét szín szomorú és ködös szürkére változott, egy meleg és borús márciusi alkony színére. Mintha nem is folyosón lenne már, hanem egy szobában – majdnem szobában, a legvékonyabb hártya választotta el tőle, valamiféle magzatburok, akár a megszületésére várakozó gyermeket. Most már más hangokat is hallott, nem visszhangos, hanem tompa és puffanó hangokat, mintha névtelen istenek beszélgettek volna elfeledett nyelven. Ezek a hangok apránként kitisztultak, míg csaknem ki tudta bogozni, mit is mondanak.
Időnként kinyitogatta a szemét (vagy legalábbis azt hitte, hogy kinyitogatja), és meg is látta a hangok tulajdonosait: világos, fénylő, kísérteties alakok, kezdetben arc nélkül, néha áthaladtak a szobán, néha őfölé hajoltak. Az eszébe se jutott, hogy szóljon hozzájuk, legalábbis kezdetben nem. Úgy képzelgett, hogy ez valamiféle élet utáni lét, és ezek a fénylő alakok: angyalok.
Az arcok, akárcsak a hangok, az idővel világosodtak. Egyszer az anyját látta, behajol látóterébe, és lassan valami teljesen értelmetlent mennydörög az ő felfelé fordított arcába. Máskor az apja volt ott. Dave Pelson az iskolából. Egy nővért ismert meg; úgy vélte, Mary a neve, vagy alighanem Marie. Arcok, hangok; közelítenek, formát öltenek.
Valami más szűrődött be: az az érzés, hogy ő maga megváltozott. Ez az érzés nem volt kedvére való. Nem bízott benne. Mintha, bármi légyen is a változás, nem jelenthetne jót. Mintha bánatot és nehézséget jelentene. Valaha bement a sötétségbe mindennel, s most, úgy érezte, a semmivel jön ki belőle – csupán valami titkos furcsaság maradt vele.
Az álom véget ért. Bármi volt is ez az álom, véget ért. A szoba most nagyon valóságos lett, nagyon közeli. Hangok, arcok...
Be fog kerülni ebbe a szobába. És hirtelen ráérzett, mit is szeretne: megfordulni, és futni – visszatérni abba a folyosóba, mindörökre. A sötét folyosó nem volt jó, de jobb, mint ez az új keletű szomorúság és fenyegető elveszettség.
Megfordult, és maga mögé nézett, és igen, csakugyan ott volt az a hely, ahol a szoba falai sötét krómmá változtak, sarok az egyik szék mögött, a szobában járkáló fényes valakik nem is tudtak róla, a szoba alagútban folytatódott, amely átvezetett – így gyanította – az öröklétbe. Oda, ahová az a másik hang megtért, a hang...
A taxisofőr hangja.
Igen. Most megvilágosodott az emlék. A taxizás, a sofőr, amint a fia hosszú haján siránkozik, azon siránkozik, hogy a fia disznónak tartja Nixont.
Azután a fényszórók nyomultak be a folyosóra, egy-egy fényszórópár a záróvonal mindkét oldalán. Az ütközés. Semmi fájdalom, csak annak tudata, hogy combja olyan erősen vágódott oda a taxiórához, hogy az kiszakadt a keretéből. Hideg nyirkosságot érzett, azután a sötét folyosót, és most ezt.
Válassz, suttogta valami a bensejében. Válassz, vagy ezek választanak helyetted, kitépnek erről a helyről, bármi is ez és bárhol van is, ahogy az orvosok tépik ki császármetszésnél a gyereket az anyaméhből.
És ekkor Sarah arca jelent meg – a lány nyilván valahol idekinn volt, bár eddig nem jelent meg a fölébe hajoló fényes arcok közt. Nyilván itt van valahol, aggódik és fél. Most csaknem az övé. Érezte. Meg fogja kérni a kezét.
Visszatért a nyugtalanság, erősebben, mint eddig, s ezúttal minden Sarahval függött össze. A lány utáni vágya heves volt – és döntött. Hátat fordított a sötét helynek, és amikor később visszapillantott oda, az már el is tűnt; a szék mellett nem volt más, csak a szoba sima fehér fala, a szobáé, amelyben feküdt. Nemsokára megsejtette, hol is lehet ez a szoba – kórterem ez, hát persze. A sötét folyosó álombéli emlékké fakult, soha nem merült egészen feledésbe. De fontosabb, közvetlenebb volt az a tény, hogy őt John Smithnek hivják, van egy Sarah Bracknell nevű szerelme, s hogy őt, Johnt szörnyű autóbaleset érte. Gyanította: nagy szerencséje volt, hogy életben maradt, s csak reménykedhetett, hogy porhüvelye megvan még, és működik is. Lehet, hogy a Cleaves Mills-i Közkórházban van, de úgy sejtette, valószínűbb, hogy a Kelet-maine-i Egészségügyi Központban. Abból, ahogyan érezte magát, úgy sejtette, alighanem jó ideje itt van már – lehet, hogy egy hétig vagy tíz napig is eszméletlen volt. Ideje újra elindulni.
Ideje újra elindulni. Ez volt az a gondolat Johnny agyában, amelynél a dolgok végül visszamenőleg összeálltak, s ekkor kinyitotta a szemét.
1975. május 17-e volt. Mr. Starret akkor már régen hazament, szigorú utasításokkal, miszerint gyalogoljon naponta két mérföldet, és hozza rendbe magas koleszterolszintjét. A szobában, szemközt vele egy öregember vívta a tizenötödik menetét a nehézsúly örökös bajnokával, a rákkal. Mor-fiumos álmát aludta, a szobában rajta kívül senki. Délután negyed négy volt. A tévéképernyő fáradtzölden sötétlett.
– Itt vagyok – recsegte Johnny Smith az üres szobának. Megdöbbent, milyen gyönge a hangja. A kórteremben nem volt naptár. Így hát semmi módon nem tudhatta, hogy négy és fél éven át volt távol.

3 

A nővér úgy negyven perc múlva jött be. Odament a másik ágyban fekvő öregemberhez, kicserélte intravénásán adott táplálékát, bement a fürdőszobába, s egy kék műanyag kannával jött ki onnan. Meglocsolta az öregember virágait. Hat-nyolc csokor is volt otí, s a gyógyulást kívánó üdvözlőkártyák tömege hevert elöl az asztalkáján és az ablakpárkányon. Johnny nézte, amint az ápolónő elvégzi az ismerős házimunkát, még nem érezte sürgősnek, hogy újra kipróbálja a hangját.
A nővér visszavitte a kannát, és odajött Johnny ágyához. Meg fogja fordítani a párnáimat, gondolta. Tekintetük egy pillanatra találkozott, de a nőé nem változott. Nem tudja, hogy ébren vagyok. A szemem eddig is nyitva volt. Ez nem jelent semmit neki.
A nővér Johnny tarkójához ért. Hűvös és kellemes volt a keze, és Johnny tudta, hogy ennek a nőnek három gyereke van, és hogy a legkisebbik a július negyediki ünnepen fél szemére csaknem teljesen megvakult. Durranólövedékes baleset érte. A kisfiút Marknak hívják.
Az ápolónő megemelte Johnny fejét, megfordította a párnáját, és visszahelyezte. Meg akart fordulni, kezével lesimította nejlon egyenruháját a csípőjén, s ekkor értetlenül visszafordult. Valószínűleg megkésetten jutott el a tudatához, hogy valami új volt a férfi tekintetében. Valami, ami eddig nem volt ott.
Elgondolkodón bámult rá, újra el akart fordulni, ő pedig megszólalt: – Hello, Marie.
A nő megdermedt, s Johnny meghallotta a csontos kattanást, fogai hirtelen, erős összekoccanását. Kezét mellkasára nyomta, közvetlenül melle domborulata fölé. Kis aranykereszt lógott ott. – Uramisten – mondta. – Maga fölébredt. Épp arra gondoltam, hogy másként néz. Honnan tudta a nevem?
– Biztosan hallottam. – Nehezére esett a beszéd, iszonyúan. Nyelve lomha fogaskerék volt, úgy látszik, nem olajozta nyál.
A nővér bólintott: – Már egy ideje ébredezik. Legjobb lesz, ha megyek a nővérpulthoz, és átszólok dr. Brownnak és dr. Weizaknak. Nyilván tudni akarnak róla, hogy maga visszatért közénk. – De álldogált még egy pillanatig, őszinte ámulattal nézte, ez nyugtalanította Johnnyt.
– Harmadik szemem nőtt? – kérdezte.
A nő idegesen nevetgélt: – Nem... ugyan már. Bocsásson meg.
Johnny szeme a maga ablakpárkányára tévedt, az elébe tolt asztalára. Fakó fokföldi ibolya állt a párkányon, és Jézus Krisztus képe – az a fajta Jézus-kép, amit anyja kedvelt, olyan kinézetű Krisztus, mint aki kész harcba szállni a New York Yankees győzelméért vagy valami más, hasonló tiszta és sportos ügyért. De a kép – sárgult volt. Sárga, és a sarkai kezdtek fölkunkorodni. Hirtelen ijedelem borult rá, akár egy fullasztó takaró.
– Nővérke! – kiáltotta. – Nővérke! Az megfordult az ajtóban.
– Hol vannak a gyógyulást kívánó kártyáim? – Hirtelen nehezére esett a lélegzés. – Az a másik illető kapott... nekem senki se küldött?
Marié elmosolyodott, de erőltetetten. Mint aki titkol valamit. Johnny hirtelen azt akarta, hogy jöjjön oda az ágyához. Ha megérinthetné a nővért, tudná, mit titkol.
– Hívatom az orvost – mondta a nővér, és mielőtt ő még bármit is mondhatott volna, kiment. Johnny zavartan és félve a fokföldi ibolyára nézett, Jézus fakuló képére. Hamarosan újra álomba merült.

4 

– Igazán ébren volt – mondta Marié Michaud. – Tökéletesen észnél volt.
– Oké – válaszolta dr. Brown. – Nem kételkedem magában. Ha egyszer fölébredt, fölébred újra. Csupán idő kérdé...
Johnny fölnyögött. Szeme kinyílt. Üres volt, félig kifordult. Azután mintha meglátta volna Marie-t, s tekintete megállapodott. Kicsit elmosolyodott. De arca még mindig bágyadt volt, mintha csak a szeme lenne ébren, s a többi része aludna. Mariénak hirtelen az az érzése támadt, hogy nem rá néz, hanem belé.
– Azt hiszem, rendbe jön a gyerek – mondta Johnny. – Mihelyt megtisztítják azt az impaktált szaruhártyát, a szeme ugyanolyan jó lesz, mint volt. Mindenképp.
Marie-nak hirtelen elállt a lélegzete, és Brown rápillantott. – Ez meg mi?
– A kisfiamról beszél – suttogta. – Markról.
– Nem – mondta Brown. – Álmában beszél, csak erről van szó. Ne fantáziáljon, nővér.
– Igenis. Jó. De most nem alszik, ugye?
– Marie? – szólt Johnny. Bizonytalanul mosolygott. – Elszundikáltam, mi?
– Igen – válaszolt dr. Brown. – És álmában beszélt. Megijesztette Marie-t. Álmodott?
– Neeem... azt hiszem, nem. Mit mondtam? És ön kicsoda?
– Dr. James Brown vagyok. Ugyanúgy hívnak, mint a soulénekest. Csak én neurológus vagyok. Maga ezt mondta: “Azt hiszem, rendbe jön a gyerek, mihelyt megtisztítják azt az impaktált szaruhártyát." Azt hiszem. Így mondta, ugye, nővér?
– A kisfiamnak szemműtétje lesz – mondta Marié. – Mark fiamnak.
– Nem emlékszem semmire – mondta Johnny. – Úgy hiszem, aludtam – Brownra nézett. Tekintete tiszta volt és rémült. – Nem tudom fölemelni a karom. Megbénultam?
– Nem. Próbálja ki az ujjait. Johnny kipróbálta. Mind mozgott. Elmosolyodott.
– Pompás – mondta Brown. – Mondja meg a nevét.
– John Smith.
– Jó, és a középső neve?
– Nincs nekem.
– Kitűnő, minek is az. Nővér, menjen, és tudja meg, ki az ügyeletes holnap a neurológián. Szeretnék tesztsorozatot kezdeni Mr. Smithszel.
– Igenis, doktor úr.
– És behívhatná Sam Weizakot. Vagy otthon találja meg őt, vagy a golfpályán.
– Igenis, doktor úr.
– És, kérem, nem kellenek riporterek... mert megölöm magát! – Brown mosolygott, de komoly volt.
– Nem, természetesen nem. – A nővér kiment, kissé nyikorgott a cipője. A kisfia szépen rendbe fog jönni, gondolta Johnny. Ezt feltétlenül meg kell mondanom neki.
– Dr. Brown – szólt –, hol vannak a gyógyulást kívánó kártyáim? Senki nem küldött nekem?
– Csak még néhány kérdést – mondta nyájasan dr. Brown. – Emlékszik az édesanyja nevére?
– Hogyne emlékeznék. Vera.
– A lánykori neve?
– Nason.
– Az édesapja neve?
– Herbert. Herb. És miért mondta Marie-nak, hogy nem kellenek riporterek?
– Lakcíme?
– RFD l, Pownal – vágta rá Johnny, azután elhallgatott. Komikusán meglepett kifejezés suhant át az arcán. – Azaz... nos, most Cleaves Míllsben lakom, a North Main Street 110. alatt. Miért is mondtam be az előbb a szüleim címét? Tizennyolc éves korom óta nem lakom ott.
– És most hány éves?
– Nézze meg a jogosítványomon – mondta Johnny. – Azt szeretném megtudni, miért nem kaptam jókívánság-lapokat. Különben is, mióta vagyok a kórházban? És melyik kórház ez?
– Ez a Kelet-maine-i Egészségügyi Központ. A többi kérdésére pedig majd rátérünk, csak előbb hadd...
Brown az ágy melletti széken ült, amelyet a sarokból húzott oda – ugyanabból a sarokból, amelyben Johnny valaha a kivezető átjárót látta. Jegyzeteket készített egy csiptetős jegyzettömbön, olyanféle tollal, amilyet Johnny emlékezete szerint még sose látott. Vastag kék műanyag tokja volt és tűszerű rosthegye. Egy töltőtoll és egy golyósirón furcsa keresztezése.
Láttára visszatért Johnnyba az a körvonalazat-lan rémület, és anélkül hogy elhatározta volna, fél kezével megragadta dr. Brown bal kezét. Karja recsegve moccant, mintha láthatatlan nehéz súlyok lennének ráerősítve – néhány a könyöke fölött, néhány alatta. Elkapta és maga felé húzta az orvos kezét. A fura toll vastag kék vonalat húzott a papíron.
Brown ránézett, kezdetben csak kíváncsian. Azután elsápadt. A határozott érdeklődő arckifejezést a zavaros félelem váltotta fel. Elrántotta a kezét – Johnnyban nem volt erő, hogy visszatartsa –, s egy pillanatra viszolygás suhant át az orvos arcán, mintha leprást érintett volna.
Azután el is múlt, s már csak meglepettnek és zavarodottnak látszott. – Miért csinálta ezt? Mr. Smith...
Hangja elhalt. Johnny arcára rádermedt a felismerés. Mint aki valami szörnyűséget látott, amint megmozdul és kiemelkedik a homályból, valamit, ami túlságosan szörnyű, hogysem leírják, vagy akár megnevezzék.
De tény volt. Meg kellett nevezni.
– Ötvenöt hónapja? –  kérdezte rekedten Johnny. – Kis híján öt éve? Nem. Jaj, istenem, nem.
– Mr. Smith – mondta most teljesen összezavarodva Brown. – Kérem, nem tesz jót önnek, ha fölizgatja magát...
Johnny néhány ujjnyira fölemelkedett az ágyból, és aztán visszaesett, arca fénylett a verítéktől. Szeme kétségbeesetten forgott üregében. – Huszonhét éves vagyok? Jézusom.
Brown nyelt egyet, és hangos kattanást hallott. Amikor Smith az előbb megragadta a kezét, hirtelen rossz érzések törtek rá gyerekes intenzitással; a viszolygás durva képzetei rohanták meg. Egy vidéki kirándulás emléke tolult föl benne, hét- vagy nyolcéves volt akkor, leült a földre, és keze valami csúszóshoz és meleghez ért. Akkor körülnézett, és meglátta, hogy egy mormota féregjárta tetemébe nyúlt, amely a borostyánbozót alján hevert a forró augusztusban. Akkor fölsikoltott, s egy kicsit most is kedve lett volna felsikoltani – ám az érzés elhalványult, elenyészett, s ez a kérdés került a helyébe: Honnan tudta? Megérintett, és tudta.
Azután felülkerekedett a józansága, és félretolta a kérdést. Számtalan esetben ébredtek fel kómás betegek, akik álomszerűen sok mindenről tudtak, ami azalatt zajlott körülöttük, amíg ők kómában voltak. Mint minden más, a kóma is fokozatok kérdése. Johnny Smith sohasem volt élőhalott; EEG-jének görbéje sose laposodott el, és ha ellaposodott volna, akkor most nem beszélgetne. A kóma néha olyan, mint egy egyirányú üvegfal. A megfigyelő mit sem lát; de a beteg érzékei lassan, takaréklángon tovább működhetnek. Ez is ilyen eset.
Marie Michaud visszajött. – A neurológia el van intézve, dr. Weizak már úton van.
– Azt hiszem, Sam Weizaknak várnia kell holnapig, mielőtt Mr. Smithszel megismerkedik – mondta Brown. – Szeretném, ha öt milligramm váliumot kapna.
– Nem akarok nyugtatót – tiltakozott Johnny. – Ki akarok kerülni innen. Tudni akarom, mi történt!
– Idejében meg fog tudni mindent – csitította Brown. – Most az a fontos, hogy pihenjen.
– Négy és fél éve pihenek!
– Akkor még tizenkét órán igazán nem múlik semmi – mondta rendíthetetlenül Brown.
A nővér néhány pillanat múlva alkohollal ledör-gölte Johnny felső karját, aztán tűszúrás következett. Johnny szinte azon nyomban elálmosodott. Brown és a nővér négy méter magasnak kezdett látszani.
– Legalább egyvalamit mondjon meg nekem – kérte. Hangja mintha messziről, messziről jönne. Hirtelen nagyon fontosnak érezte: – Az a toll. Mi a neve annak a tollnak?
– Ennek? – tartotta oda tollat döbbenetes magasságából Brown. Kék műanyag test, rosthegy. – Úgy hívják, hogy Flair. Most pedig aludjon, Mr. Smith.
És Johnny aludt, de a szó elkísérte őt álmába, akár egy misztikus varázsige, teli hülye jelentésekkel: Flair... Flair... Flair...

5 

Herb letette a telefont, és nézte a készüléket. Sokáig nézte. A másik szobából áthallatszott a tévé, teljes hangerővel szólt. Oral Roberts beszélt a labdarúgásról és Jézus gyógyító szeretetéről – valahol összekapcsolódott a két dolog –, de Herb lemaradt erről. A telefonhívás miatt. Oral hangja zengett-zúgott. A műsor hamarosan véget ér, s Oral azzal zárja majd, hogy bizalmasan közli közönségével: valami jó fog történni velük. Úgy látszik, Oral ma igazat mond.
A fiam, gondolta Herb. Míg Vera csodáért imádkozott, ő azért imádkozott, hogy haljon meg a fia. Vera imája talált meghallgatásra. Mit jelent ez, és mit tett ővele? És hogyan érinti majd Verát?
Bement a nappaliba. Vera a pamlagon üldögélt. Rózsaszín papucsba bújtatott lába zsámolyra polcolva. Az ócska szürke köntöse volt rajta. Pattoga-tott kukoricát eszegetett zacskóból. Johnny balesete óta majdnem húsz kilót hízott, s a vérnyomása az egekig szökött. Az orvos rendszeres gyógyszere-zésre szerette volna rávenni, de Vera ellenállt – ha az az Úr akarata, hogy neki magas legyen a vére, mondogatta, akkor legyen magas. Herb egyszer megjegyezte, hogy az Úr akarata addig sosem akadályozta meg Verát abban, hogy bevegyen egy Bufferint, ha fáj a feje. Az asszony a legédesebb, szenvedő mosolyával és legerősebb fegyverével, a hallgatással válaszolt.
– Ki telefonált? – kérdezte férjét, anélkül hogy levette volna szemét a tévéről. Orl épp átkarolta az NFC-csapat ismert hátvédjének vállát. A hallgatag többséghez beszélt. A hátvéd szerényen mosolygott.
– ...  és mind hallottátok ezen az estén, amint ez a kitűnő sportoló elmondotta nektek, miként élt vissza testével, a maga templomával. És hallottátok...
Herb lekattintotta.
– Herbert Smith! – Az asszony csaknem kiköpte a pattogatott kukoricát, amint kihúzta magát. – Néztem! Ez itt...
– Johnny fölébredt.
– ...  ez itt Orl Roberts és...
Elharapta a szavát. Hátrahúzódott, mintha férje meg akarta volna ütni. Herb hátranézett, képtelen volt többet mondani, örömet szeretett volna érezni, de félt. Nagyon félt.
– Johnny... – Vera elhallgatott, nyelt egyet, azután újra próbálkozott: – Johnny... a mi Johnnynk?
– Igen. Majdnem tizenöt percen át beszélgetett dr. Brownnal. Úgy látszik, nem az volt, aminek vélték... nem csupán látszólagos ébredés... végül is. Világosan gondolkodik. Mozog.
– Johnny fölébredt?
Az asszony a szája elé kapta a kezét. A félig telt pattogatott kukoricás zacskó lassan lebukfencezett az öléből, a szőnyegre pottyant, és a kukoricaszemek szertegurultak. Keze eltakarta az arca alsó felét. Fölötte a szeme egyre tágult, míg Herb egy szörnyű pillanatban már azt hitte, hogy kiesik és a kocsányán fog himbálódzni. Azután Vera lehunyta a szemét. Keze mögül parányi, nyávogó hang hallatszott.
– Vera? Nem vagy jól?
– Ó, én Istenem, köszönöm neked, hogy beteljesült a te akaratod az én Johnnymon, visszahoztad nekem, tudtam, hogy vissza fogod hozni Johnnym, ó, drága Istenem, életem minden napján hálálkodni fogok neked érte, az én Johnnymért, Jonny, Johnny, JOHNNY... – a fohász hisztérikus, diadalmas sikítássá változott. Herb odalépett, megragadta az asszony köntösének gallérját, és megrázta. Az idő hirtelen mintha megfordult volna, visszahajlott önmagára, mint egy vászonlap – mintha visszatértek volna ahhoz az éjszakához, amikor a baleset híre eljutott hozzájuk, ugyanazon a készüléken át, ugyanabba a telefonzugba.
– Ó, jóságos Istenem, ó, Jézusom, ó, Johnnym, a csoda, ahogy megmondtam, a csoda...
– Hagyd abba, Vera!
Az asszony szeme sötét volt, homályos és hisztérikus. – Bánt, hogy fölébredt, mi? Miután évekig kinevettél? Miután azt mondogattad mindenkinek, hogy bolond vagyok?
– Vera, én sosem mondtam senkinek, hogy bolond vagy.
– A tekinteteddel mondtad! –  kiabált rá. – De az én Istenem nem nevetett ki. Ugye, nem, Herbert? Ugye, nem?
– Nem – mondta. – Úgy hiszem, nem.
– Mondtam neked. Mondtam neked, hogy Istennek terve van az én Johnnymmal. Most látod az ő kezét, amint megmozdul. – Fölkelt. – El kell mennem hozzá. Meg kell mondanom neki. – A szekrény felé indult, ahol a kabátja lógott, láthatólag fogalma se volt róla, hogy hálóing és pongyola van rajta. Arca eksztázistól mámoros. Herbet bizarr és csaknem istenkáromló módon arra a Verára emlékeztette, amilyen az esküvőjük napján volt. Rózsaszín papucsa pattogatott kukoricát taposott bele a szőnyegbe.
– Vera.
– Meg kell mondanom neki, hogy Isten terve...
– Vera.
Az asszony odafordult felé, de szeme messze járt, az ő Johnnyjánál. Herb kezét a vállára tette.
– Megmondod neki, hogy szereted... hogy imádkoztál... vártál... őrt álltál. Jogod van rá, több, mint bárkinek. Az anyja vagy. A véredet adtad érte. Azt hiszed, nem láttam, mint emésztetted magad az utóbbi öt évben? Engem nem bánt, hogy visszatért közénk, tévedsz, amikor ezt mondod. Azt nem hiszem, hogy ugyanazt hámozom ki a dologból, amit te, de nem bánt. Én is emésztettem magam.
– Igazán? – Tekintete irgalmatlan volt, büszke, hitetlenkedő.
– Igazán. És mondok neked még valamit, Vera. Szépen befogod a szádat Istenről és csodákról és nagy tervekről, míg Johnny lábra nem áll, és nem tudja...
– Azt mondom, amit mondanom kell!
– ...  és nem tudja tisztázni a dolgot. Tehát azt mondom: lehetőséget adsz neki, hogy kibogozza valahogy önmaga számára, mielőtt rástartolsz.
– Semmi jogod, hogy így beszélj velem! Az égvilágon semmi jogod!
– Johnny apja vagyok, s ezt a jogomat gyakorlom – mondta Herb komoran. – Lehet, hogy életemben utoljára. És jobban teszed, ha nem állsz az utamba, Vera. Megértetted? Se te, se az Isten, se a szentséges, vérző Jézus. Fölfogtad?
Az asszony mogorván nézett rá, és nem szólt semmit.
– Épp elég dolga lesz azzal, hogy megbirkózzék a gondolattal: négy és fél éven át le volt oltva, akár egy lámpa. Nem tudjuk, segít-e a gyógytorna, fog-e tudni járni újra. Azt viszont tudjuk, hogy meg fogják operálni az ínszalagjait, ha egyáltalán meg akarja próbálni; ezt Weizak mondta nekünk. Talán több műtét is lesz. És még több kezelés, és nagy része pokoli fájdalmakkal jár majd. Úgyhogy holnap te csak az édesanyja leszel.
– Ne merészelj így beszélni velem! Ne merészelj!
– Ha prédikálni kezdesz, Vera, a hajadnál fogva ráncigállak ki a kórteremből!
Vera sápadtan és reszketve bámult rá. Szemében az öröm és a düh hadakozott.
– Öltözz föl! – utasította Herb. – Indulnunk kell.
Hosszú és szótlan volt az út Bangorba. A boldogság, amelyet érezniök kellett volna, nem volt ott közöttük; csupán Vera felfokozott, harcias öröme. Kihúzott háttal ült az utasülésen, bibliája, a hu-szonharmadik zsoltárnál szétnyitva, az ölében.

6 

Marié másnap reggel háromnegyed kilenckor bejött Johnny szobájába, és így szólt: – Itt vannak a szülei, ha kész fogadni őket.
– Igen, szeretném. – Ma reggel sokkal jobban érezte magát, erősebbnek és kevésbé szétszórtnak. De kissé megijedt a gondolattól, hogy találkozni fog velük. Tudatos emlékeiben körülbelül öt hónapja látta őket utoljára. Apja akkoriban egy ház alapozásán dolgozott, amely alighanem áll már három éve, vagy még régebben. Anyja akkor babfőzeléket főzött neki, édességként almás lepényt sütött, s arról kotkodácsolt, milyen sovány lett a fia.
Marié indulni akart, ő erőtlenül elkapta a kezét.
– Jól néznek ki? Úgy értem...
– Remekül.
– Ó. Jó.
– Most csak félórát lehet velük. Este valamivel tovább, hacsak a neurológiai vizsgálatsorozat nem bizonyul túlságosan kimerítőnek.
– Ezek dr. Brown rendelkezései?
– És dr. Weizaké.
– Rendben van. Egy darabig. Nem vagyok biztos benne, meddig hagyom magam lökdösni-taszi-gálni.
Marié habozott.
– Mondani akar valamit? – kérdezte Johnny.
– Nem... nem most. Nyilván alig várja már, hogy lássa a szüleit. Beküldőm őket.
Johnny idegesen várakozott. A másik ágy üresen állt; a rákos beteget kiköltöztették azalatt, amíg Johnny a váliumos döfést aludta ki.
Kinyílt az ajtó. Apja és anyja jött be. Johnny egyidejűleg érzett megdöbbenést és megkönnyebbülést: megdöbbenést azért, mert csakugyan megöregedtek, minden igaz tehát; és megkönnyebbülést, mert a bennük végbement változás nem látszott halálosnak. És ha róluk ez mondható, akkor talán őróla is ez mondható.
De őbenne megváltozott valami, drasztikusan megváltozott – és ez halálos lehet.
Az idejéből csak ennyi gondolatra futotta, mielőtt anyja karja körülfogta, ibolyaillatával betöltötte az orrlyukát, s az asszony ezt suttogta: – Hála legyen Istennek, Johnny, hála legyen Istennek, hála legyen Istennek, hogy felébredtél.
Amennyire tellett erejéből, megpaskolta az anyja hátát – karjában még mindig nem volt erő a fogásra, és gyorsan lehullott –, és hirtelen, hat másodperc alatt már tudta is, mi van anyjával, mire gondol és mi fog történni vele. Azután elmúlt, elhalványult, mint álma a sötét folyosóról. De amikor az kibontakozott az ölelésből és ránézett, rajongó örömmel teli tekintete elgondolkodón mérlegelővé vált.
Johnnyból maguktól törtek elő a szavak: – Szedd azt a gyógyszert, mama. Használ.
Vera szeme kitágult, megnedvesítette az ajkát – s ekkor már Herb volt ott Johnny mellett, szeme teli könnyel. Fogyott valamicskét – nem annyit, amennyit Vera hízott, de észrevehetően lesoványo-dott. Haja igencsak megritkult, de az arc ugyanaz volt, ismerős és egyszerű és szeretnivaló. Hátsó zsebéből nagy kockás zsebkendőt húzott elő, és megdörgölte vele a szemét. Azután kezét nyújtotta.
– Szia, fiú – mondta. – De jó, hogy visszajöttél.
Johnny, amennyire tudta, megszorította apja kezét; sápadt, erőtlen ujjait elnyelte apja vörös keze. Johnny egyikről a másikra nézett – anyjára, szürkéskék, idétlen nadrágkosztümjében, apjára, borzalmas tyúklábmintás zakójában, amely úgy állt rajta, mintha egy kansasi porszívóügynöké lett volna – s Johnny elsírta magát.
– Elnézést – motyogta. – Elnézést, csak azért, mert...
– Csak nyugodtan – ült le az ágya szélére Vera. Arca most nyugodt volt és tiszta. Most több volt benne az anyaság, mint a téboly. – Nyugodtan sírjál csak, néha ez használ a legtöbbet.
És Johnny szót fogadott.

7 

Herb elmesélte neki, hogy Germaine néni meghalt. Vera elmesélte neki, hogy végre összegyűlt a pénz a pownali imaházra, és az építkezés egy hónappal ezelőtt indult meg, mihelyt a talaj felengedett. Herb hozzátette, ő is árajánlatot tett, de úgy sejti, a tisztességes munka túlságosan drága nekik, semhogy fizetni akarnának. – Hallgass, te sanyarú vesztes – szólt rá Vera.
Kis csend következett, majd Vera szólalt meg újra: – Remélem, tisztában vagy vele, Johnny, hogy gyógyulásod Isten csodatétele. Az orvosok feladták a reményt. Máté evangéliumának kilencedik fejezetében az áll...
– Vera – szólalt meg figyelmeztetőleg Herb.
– Persze hogy csoda volt, mama. Tudom én.
– Te... tudod?
– Igen. És szeretnék veled beszélgetni erről... hallani szeretném az elgondolásaidat arról, mit jelent... mihelyt újra talpra állok.
Anyja tátott szájjal meredt rá. Johnny apjára nézett, s a két férfi tekintete találkozott egy pillanatra. Johnny nagy megkönnyebbülést látott apja szemében. Herb alig észrevehetően bólintott.
– Megtérés! – tört föl a kiáltás Verából. – Megtért a fiam! Ó, áldassék az Isten!
– Csitt, Vera – szólt Herb. – Ha az ember kórházban van, dicsérje halkabban Istent.
– Nem látom be, miért ne tartaná bárki csodának, mama. Majd sokat beszélgetünk erről. Mihelyt kikerülök innen.
– Haza fogsz jönni – mondta az anyja. – Abba a házba, ahol fölnőttél. Majd én ápollak, míg meg nem gyógyulsz, és imádkozni fogunk, hogy tisztán láthassunk.
Johnny rámosolygott, de ez elég nehezen ment: – Hát persze. Mama, megkérhetlek, hogy menj le a nővérpulthoz, és megkérdezd Marie-t, kaphatnék-e gyümölcslevet? Vagy gyömbérszörpöt? Azt hiszem, még nem szoktam újra hozzá a beszédhez, és a torkom. .
– Hogyne, megyek. – Megcsókolta a fia arcát, és fölállt. – Jaj, milyen sovány vagy. De én majd rendbe teszlek, ha hazajössz. – Kiment a szobából, s közben győzelmes pillantást vetett Herbre. Hallották, mint kopog cipője a folyosón.
– Mióta megy ez így? – kérdezte halkan Johnny. Herb a fejét rázta. – Fokozódott a baleseted óta. De jóval előbb kezdődött. Tudod. Emlékszel.
– Ez...
– Nem tudom. Vannak emberek odalenn Délen, akik kígyókhoz nyúlnak. Őket nevezném őrültnek. Anyád nem tesz ilyet. Hogy vagy, Johnny? De igazán?
– Nem tudom – felelte Johnny. – Apa, hol van Sarah?
Herb előredőlt, és összekulcsolta a kezét a térde között: – Nem szívesen mondom ezt el neked, John, de...
– Férjnél van? Férjhez ment? Herb nem válaszolt. Bólintott, anélkül hogy Johnny szemébe nézett volna.
– Uramisten – kongott Johnny hangja. – Ettől tartottam.
– Majdnem három éve már, hogy Mrs. Walter Hazlettnek hívják. A férfi ügyvéd. Van egy kisfiúk. John... senki nem hitt benne igazán, hogy föl fogsz ébredni. Kivéve anyádat, természetesen. Egyikünknek se volt oka hinni benne, hogy fölébredsz. – Hangja reszketett most, rekedt volt a bűntudattól. – Az orvosok azt mondták... á, rá se ránts, mit mondtak. Még én is föladtam. Pokolian nehéz, hogy bevalljam, de így igaz. Semmi mást nem kérhetek tőled, csak azt, hogy próbálj megérteni engem... és Saraht.
Azt akarta felelni, hogy megérti, de nem jött ki más a torkán, mint egy satnya horkanásféle. Testét betegnek és öregnek érezte, és hirtelen fojtogatni kezdte a veszteség tudata. Az elveszített évek egyszeriben téglarakásként nehezedtek rá – valóságként, nem halovány fogalomként.
– Johnny, ne vedd a szivedre. Vannak más dolgok is. Jó dolgok.
– Kell... majd egy kis idő, míg hozzászokom – nyögte ki.
– Igen. Tudom.
– Ismerted őt?
– Írogattunk egymásnak egy darabig. A baleseted után ismerkedtünk össze. Derék lány, igazán derék. Még mindig tanít Cleavesben, de úgy hallottam, júniusban abbahagyja. Boldog, Johnny.
– Jó – szólt kásás hangon. – Örülök, hogy legalább valaki az.
– Fiam...
– Remélem, nem titkokról beszélgettek – jött vissza derűsen Vera Smith. Jégkockákkal teli kan-csót hozott. – Azt mondták, gyümölcslevet még nem kaphatsz, Johnny, úgyhogy gyömbérszörpöt hoztam neked.
– Kitűnő, mama.
Az asszony Herbről Johnnyra nézett, azután újra Herbre: – Mégis titkokról beszélgettetek? Mitől lóg úgy az orrotok?
– Épp mondom Johnnynak, hogy keményen kell majd igyekeznie, ha ki akar kerülni innen – felelte Herb. – Jó sok kezelés lesz.
– De miért beszélgetnénk most ilyesmiről? – Az asszony gyömbérszörpöt töltött Johnny poharába. – Most már minden jóra fordul. Meglátjátok.
Hajlékony szalmaszálat dugott a pohárba, és odaadta neki.
– Idd ki szépen az egészet – mosolygott. – Jót tesz neked. Johnny kiitta az egészet. Keserű volt.

Hetedik fejezet

l 

– Hunyja le a szemét – mondta dr. Weizak. Kicsi gömböc emberke volt, elképesztő frizurával és széles barkóval. Johnny nem tudott napirendre térni e tömérdek szőr felett. 1970-ben egy férfit ilyen hajviselettel Maine állam minden bárjából kidobtak volna, s egy Weizak korú embert már-már bűnözőnek tekintettek volna.
Ennyi szőrzet. Az ész megáll.
Lehunyta a szemét. Fejét elektromos csatlakozók borították. Az érintkezők huzalokhoz kapcsolódtak, amelyek egy falra szerelt EEG-készülékbe vezettek. Dr. Brown és egy nővér a készüléknél állt, amely széles kockás papírt eregetett magából. Johnny nem bánta volna, ha Marié az a nővér Kicsit szorongott.
Dr. Weizak megérintette a szemhéját, Johnny összerezzent.
– ... maradjon nyugodtan, Johnny. Ez az utolsó kettő. Csak... és kész.
– Rendben, doktor úr – mondta a nővér. Halk zümmögés.
– Rendben van, Johnny. Kényelmes?
– Olyan érzés, mintha pénzdarabot tettek volna a szemhéjamra.
– Igen? Még korai hozzászoknia. És most hadd magyarázzam el magának, mi az, amit csinálunk. Meg fogom kérni, hogy idézze maga elé néhány dolog képét. Körülbelül tíz másodpercet kap erre, s összesen húsz tárgyat kell felidéznie. Érti?
– Igen.
– Kitűnő. Kezdjük. Dr. Brown?
– Minden készen áll.
– Remek. Johnny, arra kérem, lásson egy asztalt. Ezen az asztalon van egy narancs.
Johnny elgondolta. Kis kártyaasztalt képzelt el, összehajtható fémlábakkal. Rajta,. majdnem a közepén, egy nagy narancsot, recés héján a belebélyegzett márka: Sunkist.
– Jól van – mondta Weizak.
– Ez a szerkentyű látja a narancsomat?
– Nos... hát igen: jelképesen látja. A gép nyomon követi a maga agyának hullámait. Idegkötegeket keresünk, Johnny. Károsodott területeket. További agyi nyomásra utaló esetleges jeleket. Most megkérem, figyelje a kérdéseket.
– Rendben.
– Megkérem, lásson egy televíziót. Be van kapcsolva, de nem jön be rajta állomás. Johnny látta a tévét, amely a lakásban van – a lakásában volt. A képernyő élénkszürke havat mutatott. A szobaantenna hegye alufóliával volt becsavarva, hogy jobb legyen a vétel.
– Jó.
A sorozat folytatódott. Tizenegyedikként Wei-zak ezt mondta: – Most megkérem, lásson egy piknikasztalt, egy zöld gyep bal oldalán.
Johnny rágondolt, s lelki szemei egy kerti széket láttak. Homlokát ráncolta.
– Valami baj van? – kérdezte Weizak.
– Nem, semmi baj – mondta Johnny. Feszülten gondolkodott. Piknikek. Weiners, egy faszénparázs-tartó... gondolkodj, a szentségit, gondolkodj. Nem olyan nehéz fölidézni lelki szemeid elé egy piknikasztalt, legalább százat láttál belőle életedben; képzelj el egyet. Műanyag kanalak és villák, papírtányérok, Johnny apja szakácssapkában, fél kezében hosszú villa, hasán kötény, rajta dülöngélő betűkkel rányomtatva: A SZAKÁCS INNI AKAR. Apja fasírtokat süt, s aztán mind körülülik a...
Á, itt jön!
Johnny mosolygott, azután elfakult a mosolya. Ezúttal egy függőágy képzete jelent meg előtte. – A francba!
– Nincs piknikasztal?
– Őrülten fura. Nem tudom egészen... úgy látszik, nem tudom elgondolni. Mármint: tudom, mi az, de nem látom magam előtt. Fura, nem?
– Rá se rántson. Próbálja meg ezt: földgömb egy kamion tetején.
Ez könnyű volt.
A tizennegyedik tételnél, egy útjelző tábla mellett heverő csónaknál (ki a csuda találja ki ezeket? – tűnődött Johnny) újra megtörtént. Hiába igyekezett. Egy strandlabdát látott, egy sírkő mellett. Jobban koncentrált, s egy országúti felüljárót látott. Weizak nyugtatgatta, s néhány pillanat múlva levették szemhéjáról a huzalokat.
– Miért nem voltam képes látni azokat a dolgokat? – kérdezte, s tekintete Weizakról Brownra siklott. – Mi a baj?
– Teljes bizonyossággal nehéz megmondani – válaszolta Brown. – Talán részleges amnézia. Vagy az is lehet, hogy a baleset megrongálta az agya egy kis részét, csak egy mikroszkopikus darabkára gondolok. Nem tudjuk, mi a tényleges baj, de eléggé nyilvánvaló, hogy elveszített néhány emléknyomot. Történetesen kettőre akadtunk rá. Maga alighanem felfedez még többet is.
Weizak hirtelen megszólalt: – Ugye, volt valamiféle fejsérülése gyerekkorában?
Johnny kételkedőn nézett rá.
– Van itt egy régi seb – mondta Weizak. – Van egy elmélet, Johnny, amit jó csomó kutatási adat támaszt alá...
– A kutatás még gyerekcipőben jár – szólt közbe kimérten Brown.
– Így igaz. De e szerint az elmélet szerint olyanok hajlamosak rá, hogy felébredjenek kómából, akik előzőleg valamiféle agysérülésen estek át... mintha az agy az első sérülés következtében valamiképpen alkalmazkodott volna, s ez segít túlélni a másodikat.
– Ezt még nem sikerült bizonyítani – jegyezte meg Brown. Úgy tűnt, még azt se nézte jó szemmel, hogy Weizak egyáltalában előhozta a dolgot.
– A régi sérülés megvan – mondta Weizak. – Nem emlékszik rá, Johnny, történt-e valami magával? Elveszítette nyilván az eszméletét. Nem esett le a lépcsőről? Mondjuk, kerékpár-baleset? A sebből ítélve kisgyerek korában történt.
Johnny erőltette az agyát, azután megrázta a fejét. – Megkérdezte a szüleimet?
– Egyikük se emlékszik ilyenféle fejsérülésre... nem jut eszébe semmi? Egy pillanatig mintha eszébe jutott volna – füstre emlékezett, fekete és szurkos, gumiszagú füstre. Hidegre. Aztán eltűnt. Johnny a fejét rázta.
Weizak felsóhajtott, azután megvonta a vállát. – Nyilván elfáradt már.
– Igen. Egy kicsikét.
Brown a vizsgálóasztal szélén ült. – Háromnegyed tizenegy van. Eleget dolgozott már ma délelőtt. Dr. Weizak és én szívesen megválaszoljuk néhány kérdését, ha akarja, azután fölmegy a szobájába pihenni. Oké?
– Oké – mondta Johnny. – Azok a fényképek, amelyeket az agyamról készítettek...
– A CAT-vizsgáló – bólintott Weizak. – “Computerized Axial Tomography", vagyis rétegfelvételkészítő gép. – Elővett egy doboz Chiclet rágógumit, és három szemet a szájába szórt belőle. – A CAT-vizsgáló tulajdonképpen agyröntgensorozatot készít, Johnny. A komputer megvilágítja a képeket, és...
– És mit mondott maguknak? Mennyi időm van még hátra?
– Ez meg miféle kérdés? – kérdezte Brown. – Úgy hangzik, mint egy ócska filmszöveg.
– Hallottam, hogy akik tartós kómából kikerülnek, általában nem élnek sokáig – felelte Johnny.
– Visszazuhannak. Olyan ez, mint egy villanykörte, amely fölfénylik, mielőtt végképp kiég.
Weizak fölnevetett. Szívbéli hahotázás volt ez, szinte csoda, hogy nem akadt a torkán a rágógumi.
– Ó, micsoda melodráma. – Kezét Johnny mellkasára tette. – Azt hiszi, Jim meg én kezdők vagyunk ezen a területen? Nem. Neurológusok vagyunk. Maguk amerikaiak ezt magasan kvalifikált tehetségnek nevezik. Ez azt jelenti, hogy csak az emberi agy funkcióival kapcsolatban vagyunk ostobák, s nem szőröstül-bőröstül vagyunk tudatlanok. Úgyhogy megmondhatom magának: igen, vannak visszaesések. De maga nem fog visszazuhanni. Azt hiszem, mondhatjuk ezt, ugye, Jim, igen, oké?
– Igen – mondta Brown. – Nem találtunk jelentős károsodásokra utaló jeleket. Johnny, van egy illető Texasban, aki kilenc éven át volt kómában. Most banktisztviselő, hat éve tölti be ezt az állást. Azelőtt két éven át bankpénztáros volt. Van egy nő Arizonában, aki tizenkét éven át aludt. Valami hiba történt az altatása körül a szülésnél. Az asszony most tolókocsiban ugyan, de él és észnél van. 1969-ben tért magához, és ekkor ismerte meg azt a gyereket, akit tizenkét évvel azelőtt világra hozott. A gyerek a hetedikbe járt és tiszta kitűnő volt.
– Én is tolókocsiba kerülök? – kérdezte Johnny. – Nem tudom kinyújtani a lábam. A karom jobb egy kicsit, de a lábam... – elhallgatott, a fejét rázta.
– Az ínszalagok megrövidülnek – mondta Wei-zak. – Igen? Azért van, mert a kómás betegek felvesznek egy testhelyzetet, amelyet mi magzatinak nevezünk. De már többet tudunk a kóma során felmerülő testi elváltozásokról, mint régebben, és jobban fel tudjuk tartóztatni ezeket. Magát rendszeresen megmozgatta a gyógytornász, mialatt aludt. És a betegek más és más módon reagálnak a kómára. A maga hanyatlása egészen lassú volt, Johnny. Amint mondja, a karja jóval használhatóbb és ügyesebb. De azért van hanyatlás. A kezelése hosszú lesz és... hazudjak? Nos, inkább nem. Hosszú lesz és fájdalmas. Sírni fog fájdalmában. Lehet, hogy meggyűlöli a gyógytornászát. Lehet, hogy beleszeret az ágyába. És műtétei lesznek, ha nagyon-nagyon szerencsés, akkor csak egy, de meglehet, hogy akár négy is, hogy meghosszabbítsák azokat az ínszalagokat. Ezek a műtétek még újak. Lehetnek teljességgel sikeresek, vagy csak részben, vagy egyáltalában nem. És mégis, ha Isten is úgy akarja, hiszek benne, hogy újra járni fog. Azt nem hiszem, hogy valaha is síel majd, vagy gátat ugrik, de meglehet, hogy futni tud, és egészen biztosan tud majd úszni.
– Köszönöm – mondta Johnny. Hirtelen rokonszenv ébredt benne ez iránt az akcentussal beszélő, furcsa frizurás emberke iránt. Szeretett volna tenni valamit Weizakért; s ezzel az érzéssel együtt tört rá az a kényszer, csaknem szükséglet, hogy megérintse.
Hirtelen odanyúlt, és mindkét kezével megfogta Weizak kezét. Az orvosnak nagy, mélyen árkolt, meleg keze volt.
S a dolgok hirtelen megváltoztak. Hogy miként, nem lehetett megállapítani. Csak azt, hogy Weizak egyszeriben nagyon áttekinthetőnek tűnt a számára. Mintha Weizak... közelebb kerülne, kellemes, tiszta fény venné körül. Weizak arcának minden anyajegye és ránca élesen látszott. És minden ránc a maga történetét mesélte. S Johnny kezdte megértem, mit.
– A tárcáját kérném – mondta.
– A tárcámat?... – Weizak és Brown meglepett pillantást váltott.
– A tárcájában van egy fénykép az édesanyjáról, arra van szükségem – magyarázta Johnny. – Legyen szíves.
– És ezt honnan tudja?
– Legyen szíves!
Weizak egy pillanatra Johnny arcába nézett, s azután lassan benyúlt a köpenye alá, és előhúzott egy ócska, telitömött, elformátlanodott Lord Buxton-tárcát.
– Honnan tudta, hogy magamnál hordok egy képet az anyámról? Az anyám nem él, akkor halt meg, amikor a nácik elfoglalták Varsót...
Johnny kitépte Weizak kezéből a tárcát. A két orvos döbbenten nézte. Johnny kinyitotta, meg se nézte a plasztik fotórekeszeket, s alájuk nyúlt, ujja sietősen tolt félre régi névjegyeket, számlákat, egy érvénytelenített csekket s valami politikai jellegű régi jegyet. Kis, plasztikba burkolt pillanatfelvételt húzott elő. A kép fiatal nőt ábrázolt, egyszerű vonásokkal, fejkendő alá fésült hajjal. Mosolya ragyogó volt és fiatal. Egy kisfiú kezét fogta. Mellette egy férfi állt, a lengyel hadsereg egyenruhájában.
Johnny a keze közé szorította a képet, lehunyta a szemét, és egy pillanatra sötét lett, s aztán a sötétségből egy szekér jött elő... nem, nem is szekér, halottaskocsi. Fekete zsákvászon fojtotta el a lámpái fényét. Hát persze hogy halottaskocsi volt, mert (százával haltak, igen, ezrével, nem versenyezhettek a páncélosokkal, a wehrmachttal, tizenkilencedik századi lovassági tankok ellen, gépfegyverek ellen, robbanások, sikoltozás, haldokló férfiak, ló, amelynek szétlőtték a zsigereit, és szeme vadul forog, mögötte egy felborult ágyú, és egyre csak jönnek, wei-zak apja jön, áll a kengyelében, kardját magasra tartja a rézsútosan zuhogó esőben, 1939 nyárutóján, az emberei a nyomában botladoznak a sárban, a náci tigris-tank lőtornyának fegyvere követi, célzókörébe fogja, bekeríti, tüzel, és hirtelen vége van derékon alul, a kard kihull a kezéből; és az út végén ott van varsó. a náci farkas rászabadult európára)
– Ennek véget kell vetnünk – szólalt meg Brown, hangja messziről jött és aggodalmas volt. – Túlságosan felizgatja magát, Johnny.
A hangok távolból hallatszottak, valahonnan az idő alagútjából.
– Valamiféle transzba sodródott – mondta Wei-zak.
Meleg van itt. Izzadt. Izzadt, mert
(ég a város, ezrek menekülnek, egy teherautó dübörög egyik oldalról a másikra a hepehupás úton, és a teherautó hátulja teli rohamsisakos, integető német katonákkal, és a fiatal nő most nem mosolyog, menekül, nem lenne értelme maradni, a gyereket biztonságba helyezte, és a teherautó most nekiütödik a járdaszélnek, a sárhányó elüti az asszonyt, szétroncsolja a csípőjét, s ő nekiröpül az ütéstől a kirakat-
nak, be egy óraüzletbe, és minden csilingelni, harangozni kezd. az időt üti, mert az idő)
– Hat óra – mondta mély hangon Johnny. Szeme görcsösen fönnakadt. – 1939. szeptember másodika, és az összes kakukk megszólalt.
– Uramisten, mi történik? – suttogta Weizak. A nővér az EEG-állványhoz hátrált, sápadtan és ijedten. Mindenki ijedt most, mert halál van a levegőben. Itt mindig a levegőben van, itt ebben a
(kórházban, éterszag, sikoltoznak a halál otthonában, lengyelország halott, lengyelország elesett, a werhmachtblitzkrieg eltaposta, összezúzott csípő, a férfi a szomszédos ágyban vízért ordítozik, kiabál, kiabál, kiabál, az asszonynak pedig ez jut az eszébe: “A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN." miféle gyerek? az asszony nem tudja, miféle gyerek? hogy hívják? az asszony nem emlékszik, csak arra, hogy)
– A gyerek biztonságban van – mondta vastag hangon Johnny. – Aha: Aha.
– Véget kell vetnünk ennek – ismételte Brown.
– Hogyan vessünk véget szerinted? – kérdezte akadozó hangon Weizak. – Már túljutott azon, hogy...
Elhaló hangok. Hangok a felhők alatt. Minden a felhők alatt. Európa a háború felhői alatt. Minden a felhők alatt, csak a hegycsúcsok nem, a hegycsúcsok
(Svájcban, svájc, és az asszonyt most BORENTZ-nek hívják, a neve JOHANNA BORENTZ, és a férje mérnök vagy építész, az, aki hidakat épít, svájcban épít, és kecsketej, kecskesajt, csecsemő, óóóó, a szülés! a szülés iszonyatos, gyógyszereket kap, morfiumot, ez a JOHANNA BORENTZ, a csípője miatt, a törés behegedt, elaludt, de most föléled, és jajgatni kezd, amint a medencéje kitágul, hogy kiengedje a gyereket, egy gyerek, kettő, és három, és négy. nem egyszerre jönnek, nem – évek aratása, ezek)
– A gyerekek – szólt dallamosán Johnny, s most női hangon beszélt, egyáltalában nem a saját hangján. Egy asszony hangja volt. Az érthetetlen szövegű dal az ő szájából jött.
– Az isten szerelmére, mi ez a... – kezdte Brown.
– Lengyel, ez lengyelül van! – kiáltotta Weizak. Szeme kimeredt, arca elfehéredett. – Ez egy altatódal, és lengyelül van, Istenem, Krisztusom, mi történik itt velünk?
Weizak előredőlt, mintha át akarna hatolni az éveken Johnnyval, mintha beléjük akarná vetni magát, mintha át akarná
(hidalni, híd, ez törökországban van, azután egy híd valahol a távol-keleten, laoszban? nem tudni, ott veszett egy emberük, ott vesztettük HANSOT, azután egy híd Virginiában, híd a RAPPAHANNOCK FOLYÓ felett és egy újabb híd kaliforniában. most állampolgárságért folyamodunk és tanfolyamra járunk egy túlfűtött kis helyiségbe egy postahivatal mögött, ahol örökös a ragasztószag. 1963 van, november, s amikor meghalljuk, hogy kennedyt megölték daliásban, sírunk, és amikor a kisfiú tiszteleg az apja koporsója mellett, az asszony ezt gondolja: “A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN", és ettől valami emlék dereng föl benne égésről, nagy égésről és bánatról, de miféle gyerek? álmodik a gyerekről, a szíve belefájdul, és a férfi meghal, HELMUT BO-RENTZ meghal, s az asszony a gyerekeivel a kaliforniai carmelben él, egy házban, a, a, a, nem látom az utcatáblát, a holtsávban van, akárcsak a csónak, akárcsak a gyepen álló piknikasztal, a holtsávban van. akárcsak varsó. a gyerekek kiröpülnek, ő elmegy az érettségi ünnepségükre, egyikre a másik után, a csípője fáj. az egyik meghal Vietnamban, a többiek jól vannak, egyikük hidakat épít. az asszonyt JOHANNA BORENTZ-nek hívják, és késő éjszakánként néha ezt gondolja a ketyegő sötétségben: “A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN.")
Johnny fölnézett rájuk. Furcsán érezte magát. Weizak körül eltűnt az a különös fény. Johnny újra önmagánál volt, de elgyengült és kicsit émelygett. Egy pillanatra a kezében lévő fényképre nézett, azután visszaadta.
– Johnny? – szólt Brown. – Jól van?
– Fáradtan – motyogta.
– El tudja mondani, mi történt magával? Weizakra nézett.
– Az édesanyja él – mondta.
– Nem, Johnny. Sok-sok éve meghalt. A háborúban.
– Egy német csapatszállító teherautó elütötte, nekivágta egy kirakatüvegnek és be egy óraüzletbe – mondta Johnny. – Emlékezetvesztéssel tért magához egy kórházban. Nem volt személyazonossága, nem voltak papírjai. Fölvette a... valamilyen Johanna nevet. Ezt nem jegyeztem meg, de amikor a háborúnak vége lett, Svájcba költözött, és férjhez ment egy svájci... azt hiszem, mérnökhöz. Hídépítés volt a szakmája, és Helmut Borentznek hívták.
Így hát neki Johanna Borentz volt... illetve ma is az az asszonyneve.
A nővér szeme mindjobban elkerekedett. Dr. Brown arca megfeszült, vagy azért, mert oda lyukadt ki, hogy Johnny mindnyájukból bolondot csinál, vagy talán azért, mert nem volt ínyére, hogy a szépen fölépített tesztsorrend fölborul. Weizak arca azonban mozdulatlan volt és elgondolkozó.
– Helmut Borentztől négy gyereke született – mondta Johnny ugyanazon a nyugodt, fakó hangon. – A férfit a munkája a világ különféle tájaira szólította. Egy darabig Törökországban élt. Valahol a Távol-Keleten, Laoszban, azt hiszem, de lehet, hogy Kambodzsában. Azután idejött, előbb Virginiába, azután valahova, amit nem jegyeztem meg, végül pedig Kaliforniába. Johannával együtt amerikai állampolgárok lettek. Helmut Borentz meghalt. Az egyik gyerekük is meghalt. A többi él és virul. De ő álmodik magáról néha. És álmában ezt gondolja: “A gyerek biztonságban van." De nem emlékszik a maga nevére. Lehet, azt hiszi, késő már.
– Kaliforniában? – kérdezte elgondolkodón Weizak.
– Sam – szólt rá dr. Brown. – Igazán nem szabad biztatnod.
– Hol Kaliforniában, Johnny?
– Carmelben. A tengernél. De nem tudtam megállapítani, melyik utcában. Ott volt a tábla, de nem tudtam megállapítani. Holtsávban volt. Mint a piknikasztal meg a csónak. A maga anyja a kaliforniai Carmelben lakik. Nem öreg.
– Nem, természetesen nem lenne öreg – mondta Sam Weizak ugyanazon az elgondolkodó, távoli hangon. – Csak huszonnégy volt, amikor a németek megszállták Lengyelországot.
– Dr. Weizak, kénytelen vagyok határozottan tiltakozni – csattant fel Brown.
Weizak mintha elmélyült töprengésből tért volna magához. Körülnézett, mint aki csak most veszi észre fiatalabb kollégáját. – Természetesen – mondta. – Természetesen kénytelen vagy. És John végzett a kérdés – felelet szakasszal... bár, úgy hiszem, többet mondott nekünk, mint mi őneki.
– Ez szamárság – vágta rá Brown, és Johnny ezt gondolta: Fél. Berezelt.
Weizak rámosolygott Brownra, aztán meg a nővérre. A nővér úgy meredt Johnnyra, mint egy rosszul megépített ketrecben lévő tigrisre. – Ne beszéljen erről, nővérke. Se a fölöttesének, se az anyjának, a bátyjának, a szeretőjének, se a papjának. Értette?
– Igenis, doktor úr – felelte a nővér. De mégis beszélni fog, gondolta Johnny, és rápillantott Wei-zakra. És Weizak tudja ezt.

2 

A délután nagy részét átaludta. Délután négy körül végiggurították a folyosón, levitték liften a neurológiára, és ott újabb tesztek következtek. Johnny elsírta magát. Nem volt ura a testének, visszafelé maga alá vizelt, és be kellett pelenkázni, akár egy csecsemőt. Elöntötte a depresszió első (de még messze nem az utolsó) hulláma, tehetetlenül sodorta. Legszívesebben meghalt volna. Sajnálta magát, arra gondolt, milyen igazságtalanság ez az egész. Rip Van Winkle lett belőle. Nem tud járni. A szerelme máshoz ment feleségül, anyja pedig vallási tébolyban szenved. Nem látott maga előtt semmit, amiért élni érdemes lenne.
Mikor visszaért szobájába, a nővér megkérdezte, kér-e valamit. Ha Marié lett volna szolgálatban, Johnny kért volna jeges vizet. De Marié már háromkor elment.
– Nem – felelte, és a falnak fordult. Hamarosan el is aludt.

Nyolcadik fejezet

l 

Szülei aznap este bent voltak nála egy óra hosszat, Vera ott hagyott neki egy köteg röpiratot.
– A hét végéig maradunk – közölte Herb –, azután, ha továbbra is jól vagy, visszamegyünk egy időre Pownalba. De minden hétvégén eljövünk.
– Én a fiammal szeretnék maradni – szólalt meg Vera.
– Jobb lenne, ha elmennél, mama – mondta Johnny. A depressziója enyhült valamelyest, de még nem felejtette el, milyen mély szakadékban volt. Ha anyja ilyen állapotában áll neki Isten vele kapcsolatos terveiről beszélni, alighanem hisztérikus nevetőgörcsben tör ki.
– Szükséged van rám, Johnny. Szükséged van rá, hogy elmagyarázzam.
– Előbb rendbe kell jönnöm – csitította Johnny. – Majd ha már járni tudok, elmagyarázhatod nekem. Oké?
Anyja nem válaszolt. Majdhogynem komikusán makacs kifejezés ült ki az arcára – csak hát nem volt egy csöppet se mulatságos. Csöppet se. Semmi, kizárólag a sors szeszélye. Ha öt perccel előbb vagy később haladok el azon az úton, minden másképpen alakul. De így, tessék ránk nézni, oltárian ki van cseszve valamennyiünkkel. És ő még Isten tervében hisz. De ha ebben sem hihet, végképp megbolondul, biztos vagyok benne.
Johnny, hogy megtörje a zavart csöndet, megkérdezte: – Hát újraválasztották-e Nixont, apa? Ki volt az ellenjelölt?
– Újraválasztották – mondta Herb. – McGovern volt az ellenfele.
– Kicsoda?
– McGovern. George McGovern. Dél-dakotai szenátor.
– Nem Muskie?
– Nem. De Nixon már nem elnök. Lemondott.
– Tessék?
– Hazug ember volt – közölte szigorúan Vera. – Felfuvalkodott gőgjében, és lesújtott rá az Úr.
– Nixon lemondott? – Johnny nem tudott hova lenni az elképedéstől.
– Úgy állt a dolog, hogy vagy lemond, vagy lemondatják – felelte Herb. – Vád alá helyezték volna.
Johnny hirtelen rádöbbent, hogy alapvetően megbolydult az amerikai politikai élet – csaknem biztosan a vietnami háború következtében –, ő pedig lemaradt erről. Most már csakugyan Rip van
Winkle-nek érezte magát. Merre fordult a világ? Szinte félt megkérdezni. Azután felbukkant benne egy csakugyan dermesztő gondolat:
– Agnew... Agnew az elnök?
– Ford – mondta Vera. – Jó és becsületes férfi.
– Henry Ford az Egyesült Államok elnöke?
– Nem Henry – közölte az anyja. – Jerry.
Johnny hol egyikükre, hol a másikukra meredt, nem tudta eldönteni, hogy mindez vagy álom, vagy rossz vicc.
– Agnew is lemondott – folytatta Vera. Ajkát szorosan összezárta. – Tolvaj volt. Megvesztegették benn a hivatalában. Így mondják.
– Nem a vesztegetés miatt mondott le – helyesbített Herb. – Valami marylandbeli zűr miatt. Nyakig benne volt, úgy sejtem. Nixon jelölte ki Jerry Fordot alelnöknek. Azután Nixon lemondott tavaly augusztusban, és Ford került a helyére. Ő Nelson Rockefellert nevezte ki alelnöknek. Most itt tartunk.
– Elvált ember – jegyezte meg zordan Vera. – Isten óvjon, hogy valaha is elnök legyen belőle.
– Mit csinált Nixon? – kérdezte Johnny. – Hogy az istenbe... – anyjára pillantott, akinek arca azon nyomban elborult. – Azt akarom mondani, hogy a csudába történt, hogy vád alá akarták helyezni...
– Ne vedd ajkadra az Úr nevét csalárd politikusokkal kapcsolatban – figyelmeztette Vera. – A Watergate miatt.
– Watergate? Mi volt az, valami vietnami hadművelet? Vagy mi?
– A washingtoni Watergate Szálló – felelte Herb. – Néhány kubai betört a Demokrata Párt választási irodáiba, és elkapták őket. Nixon tudott erről. Megpróbálta eltussolni.
– Nem viccelsz? – hebegte Johnny.
– A magnószalagok miatt volt – magyarázta Vera. – Meg az a John Dean. Egy patkány, aki menekül a süllyedő hajóról, szerintem.
– Apa, el tudnád ezt magyarázni nekem?
– Megpróbálom – felelte Herb –, de sok mindenre máig sem derült fény. És behozom neked a könyveket. Már millió könyvet írtak róla, és úgy hiszem, lesz még millió másik, mielőtt végleg tisztázódna a dolog. Szóval: a választás előtt, 1972 nyarán...

2 

Fél tizenegy volt, szülei elmentek. A fények elhalványultak az osztályon. Johnny nem tudott aludni. Kavargóit a fejében az új ismeretek ijesztő zűrzavara. A világ nagyobbat fordult, mint gondolta. Lépéshátrányba került, s ettől elkeseredett.
A benzinárak csaknem száz százalékkal mentek föl, mesélte apja. Johnny balesete idején az ember egy gallon normál benzint harminc-harminckét centért kapott. Most ötvennégy cent lett, és időnként sorok állnak a kutak előtt. A sebességet az egész országban ötvenöt mérföldre maximálták, és a távolsági kamionosok majdnem föllázadtak emiatt.
De ez mind semmi. Vietnam elmúlt. Véget ért. Kommunista ország lett. Herb elmondta, mindez akkoriban történt, amikor Johnnyn olyanféle jelek kezdtek mutatkozni, hogy esetleg magához tér a kómából. Annyi év és annyi vérontás után Ho Apó hívei néhány nap alatt föltekerték az országát, akár egy ablakredőnyt.
Az Egyesült Államok elnöke a vörös Kínában járt. Nem Ford, hanem Nixon. Még a lemondása előtt. Nixon, épp ő. A boszorkányüldöző. Ha nem az apja mondja, Johnny egyszerűen nem hitte volna el.
Túl sok volt ez az egész, túlságosan ijesztő. Hirtelen nem akart már többet megtudni, attól félt, hogy belebolondul. Az a toll, amit dr. Brown használt, az a Flair – hány más efféle dolog van még? Hány száz apróság, amely mind újra meg újra figyelmezteti: elveszítetted az életed egy részét, majdnem hat százalékát, ha hinni lehet a biztosítási statisztikáknak. Lépéshátrányba kerültél. Lemaradtál.
– John? – A hang halkan szólt. – Alszik, John? Megfordult. Homályos sziluett állt az ajtajában. Kis ember, hajlott háttal. Weizak.
– Nem. Ébren vagyok.
– Reméltem. Bejöhetek?
– Igen. Kérem, jöjjön.
Weizak ma öregebbnek látszott. Leült Johnny ágyához.
– Az imént telefonáltam – mondta. – Fölhívtam a tudakozót a kaliforniai Carmelben. Mrs. Johanna Borentz felől érdeklődtem. Mit gondol, volt ilyen szám?
– Hacsak nem titkos, vagy ha édesanyjának nincs telefonja – felelte Johnny.
– Van telefonja. Megkaptam a számot.
– Hm – dünnyögte Johnny. Csak azért érdekelte, mert kedvelte Weizakot, de ez volt minden. Nem érezte szükségét, hogy hitelesítsék ismereteit Johanna Borentzről, merthogy tudta, ez az ismerete hiteles – ugyanúgy tudta, mint azt, hogy jobbkezes.
– Sokáig töprengem a dolgon – közölte Weizak.
– Azt mondtam magának, hogy anyám halott, ám ez csak feltételezés volt. Apám elesett Varsó védelmében. Anyám meg egyszerűen nem került elő, ugye? Logikus volt feltételezni, hogy a bombázások áldozatául esett... a megszállás során... érti. Sosem került elő. Így hát logikus volt ez a feltételezés. Amnézia... mint neurológus azt mondhatom, hogy a tartós, általános amnézia nagyon, nagyon ritka. Sose olvastam olyan nyilvántartott esetről, amely harmincöt évig tartott.
– Az édesanyja már régen fölépült amnéziájából
 – mondta Johnny. – Úgy hiszem, egyszerűen kiiktatott mindent. Amikor emlékezete föltámadt, újra férjhez ment, és két gyereke született... talán három. Az emlékezés alighanem bűntudatot ébresztett benne. De álmodik magáról. “A gyerek biztonságban van." Fölhívta őt?
– Igen – felelte Weizak. – Közvetlenül tárcsáztam. Tud róla, hogy már így is lehet telefonálni? Igen. Rendkívül kényelmes. Előbb egy egyest tárcsáz, azután a körzetszámot, a számot. Tizenegy számjegy, és kapcsolatba kerülhet az ország bármely pontjával. Bámulatos dolog. Bizonyos fokig ijesztő is. Egy fiú, illetve fiatalember vette föl. Megkérdeztem, odahaza van-e Mrs. Borentz. Hallottam, amint a fiú kiált neki: “Mama, téged keresnek." Koppant a kagyló az asztalon vagy min. Én meg álltam a Maine állambeli Bangorban, alig negyven mérföldnyire az Atlanti-óceántól, és hallgattam, amint egy fiatalember leteszi a kagylót egy asztalra a Csendes-óceánnál. A szívem... olyan hevesen vert, hogy megrémültem. Hosszúnak tűnt a várakozás. Azután ő vette fel a kagylót, és beleszólt: “Igen? Halló?"
– És maga mit mondott? Mit intézett?
– Nem intéztem semmit – válaszolta Weizak, és görbe mosolyra húzódott a szája. – Letettem. És kedvem lett volna inni valami erőset, de nem volt mit.
– És meggyőződött róla, hogy ő az?
– Naiv kérdés, John! Kilencéves voltam 1939-ben. Azóta nem hallottam az anyám hangját. Amikor ismertem, ő még csak lengyelül beszélt, én most csak angolul beszélek... Csaknem egészen elfelejtettem az anyanyelvemet, ami szégyenletes dolog. Hogyan győződhetnék meg róla?
– Igen, de mégis: meggyőződött? Weizak lassan végighúzta kezét a homlokán. – Igen – mondta. – Ő volt az. Az anyám.
– És nem tudott szólni hozzá?
– Miért szóltam volna? – Weizak hangja csaknem haragos volt. – Az élete az ő élete, ugye? Úgy van, ahogy maga mondta. A gyerek biztonságban van. Izgassak fel egy asszonyt, aki épp most jutott el élete békés korszakához? Megkockáztassam, hogy mindörökre kibillentsem az egyensúlyából? Az a lelkifurdalás, amit maga említett... fölélesszem? Vagy akár csak meg is kockáztassam, hogy föléledjen?
– Nem tudom – felelte Johnny. Zavaró kérdések voltak ezek, a válaszok pedig meghaladták az erejét; de érezte: Weizak a kérdések artikulálásával próbál mondani valamit arról, amit tett. A kérdéseket nem tudta megválaszolni.
– A gyerek biztonságban van, az asszony biztonságban van Carmelben. Kettejük között egy ország terül el, hagyjuk ennyiben. De mi lesz magával, John? Mit csinálunk magával?
– Nem értem, miről beszél.
– Akkor kifejtem magának, jó? Dr. Brown haragszik. Haragszik rám, haragszik magára és haragszik önmagára. Az a gyanúm, azért, mert kénytelen hinni valamiben, amit egész életében szamárságnak tartott. A nővér, aki tanúja volt a dolognak, nem fogja tartani a száját. Ma éjjel az ágyban el fogja mondani a férjének, a férje elmeséli a főnökének, és nagyon valószínű, hogy holnap estére már az újságokhoz is eljut a hír. “Második látással tért magához a kómás beteg."
– Második látás – szólt Johnny. – Így hívják?
– Nem tudom, az-e, voltaképp nem tudom. Lelki jelenség? Különleges látás? Ügyes szavak, amelyek semmit se fejeznek ki, semmit. Maga azt mondta az egyik nővérnek, hogy a fia szemműtétje sikerülni fog...
– Marie-nak – mormolta Johnny. Kicsit elmosolyodott. Kedvelte Marie-t.
– ...  és ez már el is terjedt kórházszerte. Látta a jövőt, Johnny? Vajon ez a második látás? Nem tudom. A kezébe vette az anyám egy fényképét, és meg tudta mondani, hol lakik most. Maga tudja, hol találhatók meg elveszett tárgyak és elveszett emberek? Ez lenne a második látás? Nem tudom. Tud olvasni a gondolatokban? Befolyásolni a lelki jelenségeket? Kézrátétellel gyógyítani? Ezek mind olyasmik, amiket egyesek transzcendens jelenségeknek neveznek. Mind kapcsolatban van a “második látás" fogalmával. Mind olyasmi, amit dr. Brown kinevet. Kineveti? Nem. Nem neveti. Kigúnyolja.
– És maga nem?
– Én Edgár Cayce-re gondolok. És Péter Hurkosra. Megpróbáltam beszélni dr. Brownnak Hurkosról, és kigúnyolt. Beszélni se hajlandó róla; tudni se akar róla.
Johnny nem válaszolt.
– Szóval... mit fogunk csinálni magával? – kérdezte Weizak.
– Csinálni kell valamit?
– Azt hiszem. – Fölállt. – Magára hagyom, gondolkodjék felőle. De ha gondolkodik, gondoljon erre: vannak dolgok, amelyeket jobb nem látni, és vannak dolgok, amelyeket jobb elveszíteni, mint megtalálni.
Jó éjt kívánt, és halkan kiment. Johnny most már nagyon fáradt volt, de mégse jött álom a szemére, még sokáig nem.

Kilencedik fejezet

l 

Johnny első műtétjét május huszonnyolcadikára jegyezték elő. Weizak is, Brown is részletesen elmagyarázta neki az eljárást. Helyi érzéstelenítést kap majd – mindketten kockázatosnak találták volna a teljes altatást. Elsőként térdét és bokáját operálják. Saját ínszalagjait, amelyek megrövidültek hosszú álma során, műanyag rostokkal kombinálva hosszabbítják meg. Ugyanezt a fajta műanyagot használják szívbillentyűk pótlására. A kérdés nem annyira az, elfogadja vagy kiveti-e a szervezete az új ínszalagokat, mondta neki Brown, inkább az: képes lesz-e a lábszára alkalmazkodni a változáshoz. Ha a térdén és a bokáján jó eredményeket érnek el, akkor még három műtét van kilátásban: egy a combján, egy a könyökén és valószínűleg még egy harmadik, a nyakán, amelyet most alig tud mozdítani. A műtétet Raymond Ruopp végzi majd, ennek a technikának az úttörője. San Franciscóból repül ide.
– Mit akar ez a Ruopp tőlem, ha ekkora szupersztár? – kérdezte Johnny. A “szupersztár" szót Marie-tól tanulta. A nővér egy kopaszodó, szemüveges énekessel kapcsolatban használta, akinek ez a valószínűtlen neve volt: Elton John.
– Maga lebecsüli saját szupersztár tulajdonságait – válaszolta Brown. – Alig akad néhány ember az Egyesült Államokban, aki ilyen hosszú kómából magához tért. És a néhány közül maga sínylette meg a legkevésbé az ezzel járó agykárosodást.
Sam Weizak nyersebb volt: – Maga kísérleti nyúl, érti?
– Tessék?
– Igen. Kérem, nézzen a fénybe. – Weizak fényt irányított Johnny bal szeme pupillájába. – Tudott róla, hogy beleláthatok a szemidegeibe ezzel az akármivel? Igen. A szem több, mint a lélek tükre. Az agy egyik legfontosabb támaszpontja.
– Kísérleti nyúl – mondta Johnny rosszkedvűen, míg a kegyetlen fénybe bámult.
– Igen. – A fény kialudt. – Ne sajnálja magát annyira. A magánál bevetendő technikák nagy részét, amelyekből egyébként már alkalmaztak néhányat, a vietnami háború során tökéletesítették. A vietnami hadikórházakban igazán nem volt hiány kísérleti nyulakban, ugye. Egy olyan sebészt, mint Ruopp, azért érdekli maga, mert maga egyedi példány. Egy ember, aki négy és fél éven át aludt. Lábra tudjuk-e állítani? Érdekes kérdés. Már látja maga előtt a tanulmányt, amelyet a New England-i Orvosi Szemlébe ír majd róla. Alig várja, akárcsak a gyerek az új játékokat karácsony előtt. Ő nem magát látja, nem Johnny Smitht, aki ágytálat használ és csöngetnie kell a nővérnek, ha a háta viszket, hogy vakarja meg. S ez jó. Nem reszket majd a keze. Mosolyogjon, Johnny. Ez a Ruopp külsőre olyan, mint egy banktisztviselő, de alighanem ő Észak-Amerika legjobb sebésze.
Ám Johnnynak nehezére esett a mosoly.
Kötelességszerűen átrágta már magát azokon a röpiratokon, amelyeket az anyja nála hagyott. Nyomasztó hatással voltak rá, s újra, még jobban aggasztani kezdte anyja elmeállapota. Csaknem pogánynak találta az egyik iratot, amelyet egy Salem Kirban nevű ember írt; szinte élvezkedett a véres végítéleten és a pokol tátongó üstjein. A másik a horror-ponyvaregények szóhasználatával írta le a közelgő Antikrisztust. A többi az őrület sötét tobzódása volt: Krisztus a Déli-sark alatt él, Isten repülő csészealjakat röptét, New York a Szodoma, Los Angeles a Gomorra. Foglalkoztak ördögüzés-sel, boszorkányokkal, mindenféle látható és láthatatlan dolgokkal. Johnny képtelen volt összekapcsolni ezeket a pamfleteket azzal a vallásos, de azért földön járó asszonnyal, akit a kómája előtt ismert.
Három nappal a Weizak anyját ábrázoló fényképpel kapcsolatos eset után megjelent Johnny szobájának ajtajában a bangori Daily News karcsú és sötét hajú riportere, bizonyos David Bright, és megkérdezte, készíthet-e vele rövid interjút.
– Megkérdezte az orvosokat? – kérdezte Johnny. Bright elvigyorodott: – Igazság szerint nem.
– Rendben – mondta Johnny. – Ebben az esetben szívesen beszélek magával.
– Maga az én emberem – vigyorgott Bright. Bejött és leült.
Első kérdése a balesetre vonatkozott, s arra, mit érez Johnny most, hogy kiszabadult a kómából és megtudta, hogy csaknem fél évtizedet pazarolt el az életéből. Johnny őszintén és kendőzetlenül válaszolt. Ekkor Bright elmondta, hogy bizonyos “forrásból" úgy értesült: Johnny valamiféle hatodik érzékre tett szert a balesete eredményeként.
– Azt kérdi tőlem, léleklátó vagyok-e?
Bright mosolygott, és megvonta a vállát. – Kezdetnek ez is megteszi.
Johnny már alaposan elgondolkodott azokon a dolgokon, amelyeket Weizak mondott. Minél többet gondolkodott, annál inkább úgy látta, hogy Weizak nagyon is helyesen cselekedett, amikor szó nélkül letette azt a telefont. Johnnynak W. W. Jacobs története jutott eszébe, a “Csodaszamár". A szamártól három dolgot lehetett kérni, de sötét árat kellett fizetni a kívánságok teljesítéséért. Az öreg házaspár száz fontot kívánt, erre a fiuk belehalt egy üzemi balesetbe – a gyár pedig pontosan száz fontot fizetett kártérítésül. Ekkor az öregasszony azt kívánta, térjen vissza a fia, s az vissza is tért – ám még mielőtt kinyithatta volna az ajtót és megláthatta volna, micsoda iszonyatot hívott vissza a sírból, az öregember arra használta fel az utolsó megmaradt kívánságot, hogy visszaküldje. Ahogy Weizak mondta: vannak dolgok, amelyeket jobb elveszíteni, mint megtalálni.
– Nem – mondta. – Semmivel se vagyok léleklá-tóbb, mint maga.
– Informátorom szerint ön...
– Nem, nem igaz.
Bright kicsit cinikusan mosolygott, láthatólag vívódott, erőltesse-e tovább az ügyet, azután lapozott jegyzetfüzetében. Jövőt illető kilátásai felől kezdte faggatni Johnnyt, a visszavezető út iránti érzéseiről, s Johnny ezeket a kérdéseket is a lehető legőszintébben válaszolta meg.
– És mit csinál majd, ha kikerül innen? – csukta le jegyzetfüzetét Bright.
– Még nem gondolkodtam el igazában efelől. Még csak most kezdek barátkozni a gondolattal, hogy Gerald Ford az elnök.
Bright nevetett: – Ezzel nincs egyedül, barátom.
– Feltételezem, hogy visszamegyek tanítani. Csak ehhez értek. De ez most még túlságosan messze van ahhoz, hogy gondolkodjam felőle.
Bright megköszönte az interjút, és elment. A cikk két nap múlva jelent meg az újságban, egy nappal első műtétje előtt. A címoldal alján állt, ezzel a főcímmel: JOHN SMITH, A MODERN RIP VAN WINKLE, A HOSSZÚ ÁLOM UTÁN. Három fényképet közöltek; az elsőn Johnny mint a Cleaves Mills-i középiskola tanára (alig egy héttel a baleset előtt készült), aztán aszottan és kicsavaro-dottan, behajlított karral-lábbal a kórházi ágyon. A két felvétel között a totálisan összetört taxi fényképe, amint úgy hever az oldalán, akár egy döglött kutya. Bright cikke nem tett említést a hatodik érzékéről, látnoki erejéről vagy egyéb rendkívüli képességeiről.
– Hogyan térítette el a témától? – kérdezte aznap este Weizak.
Johnny megvonta a vállát: – Rendes pasinak tűnt. Talán nem akart macerálni vele.
– Talán nem – mondta Weizak. – De nem. fog megfeledkezni róla. Ha jó riporter, akkor semmiképp se, márpedig úgy értesültem, hogy az.
– Úgy értesült?
– Kérdezősködtem.
– Vigyázott az érdekeimre?
– Megtesszük, ami tőlünk telik. Ideges a holnapi nap miatt, Johnny?
– Ideges nem vagyok, nem. Rémült, ez a pontosabb kifejezés.
– Igen, természetes, hogy az. Magam is az lennék.
– Ott lesz?
– Igen, a műtő megfigyelő részlegében. Odafönn. Maga nem tud majd megkülönböztetni a többiektől a zöld hacukámban, de ott leszek.
– Vegyen föl valamit – kérte Johnny –, valamit, amitől tudom, hogy maga az.
Weizak ránézett, és elmosolyodott: – Rendben. Föltűzöm az órámat a köpenyemre.
– Jó – mondta Johnny. – És dr. Brown? ő is jelen lesz?
– Dr. Brown Washingtonban van. Holnap adja elő magát az Amerikai Neurológusok Társaságában. Olvastam az előadását. Egészen jó. Talán kissé túlzó.
– Magát nem hívták meg? Weizak megvonta a vállát: – Nem szeretek repülni. Én ettől rettegek.
– Netán itt akart maradni? Weizak görbe mosolyt eresztett meg, szétterpesztette ujjait, és nem szólt semmit.
– Ő nem nagyon kedvel engem, mi? – kérdezte Johnny. – Dr. Brown?
– Nem nagyon – felelte Weizak. – Úgy véli, maga a bolondját járatja velünk. Kitalál dolgokat, valamiféle oka van rá. Talán fel akarja hívni a figyelmet önmagára. Ne ítélje meg túl szigorúan ezért, John. Az ő gondolkodásmódja lehetetlenné teszi, hogy másként vélekedjék. Ha valamit érez Jim iránt, erezzen egy kis szánalmat. Ragyogó tehetség, sokra fogja vinni. Máris vannak ajánlatai, és egy szép napon, nem is sokára, elrepül innen, erről a hideg északi erdővidékröl, s Bangor nem látja őt többé. Houstonba megy, vagy Hawaiiba, vagy épp Párizsba. De furcsamód korlátolt. Ő az agy gépésze. Darabokra vagdalta a szikéjével, és nem talált benne lelket. Tehát: lélek nincs. Ez a gépész empirizmusa, és a gépész végső soron gyerek, felsőbbrendű motorirányítással. Soha ne árulja el, hogy ezt mondtam.
– Nem fogom.
– Most pedig pihennie kell. Holnap nehéz napja lesz.

2 

Johnny semmi mást nem látott a világhíres dr. Rouppból, csak egy vastag csontkeretes pápaszemet és egy nagy zsírdaganatot a homloka bal szélén. Minden egyebét sapka, köpeny, kesztyű fedte,
Johnny a műtét előtt két injekciót kapott, egy demerolt és egy atropint, s amikor kigördítették a szobából, feldobott volt, akár egy papírsárkány. Az altatóorvosnő olyan novokainos fecskendővel közeledett hozzá, aminél nagyobbat még sose látott életében. Azt várta, hogy a szúrás fájni fog, s nem is tévedett. Az L4 és az L5 közé kapta az injekciót, a negyedik és az ötödik csigolya közé, elég magasan ahhoz, hogy elkerülje a cauda equiná-i, a lófarokra emlékeztető idegköteget a gerincoszlop alján.
Johnny a hasán feküdt, és a karjába harapott, hogy ne ordítson fel.
A fájdalom végtelennek tűnő másodpercek után tompa nyomásérzetté szelídült. Alteste teljesen megszűnt létezni.
Ruopp arca ott derengett fölötte. A zöld bandita, gondolta Johnny. Jesse James, csontkeretes szemüveggel. Pénzt vagy életet.
– Kényelmesen fekszik, Mr. Smith? – kérdezte Ruopp.
– Igen. De ezt nem szívesen élném át még egyszer.
– Ha kedve van, olvashat magazinokat. Vagy nézheti a dolgot a tükörben, ha úgy érzi, hogy nem borítja ki magát.
– Rendben.
– Nővér, mennyi a vérnyomás?
– Százhússzázhuszonhat, doktor úr.
– Nagyszerű. Nos, kezdhetjük?
– Tegye félre nekem a dobverőcsontot – szólt halkan Johnny, és meglepte a szívbéli nevetés. Ruopp vékony kesztyűs kezével megpaskolta Johnny lepedő borította vállát.
Nézte, amint Ruopp kiválaszt egy szikét, és eltűnik a zöld leplek mögött, amelyek a Johnny fölé hajló fémabroncsról csüngtek alá. A tükör homorú volt, és Johnny meglehetősen jól, bár kissé eltorzulva látott mindent.
– Ó, igen – szólt Ruopp. – Ó, igen, pam-param... itt van, ami kell nekünk... hoppala-hopp... oké... pakk, kérem, jöjjön ide, nővér, ébredjen, az isten szerelmére... igen, igen... most azt hiszem, ezek közül kérek egyet... nem, tartsa... ne azt adja, amit kérek, hanem azt, amire szükségem van... igen, oké. Rögzítést kérek.
A nővér csipesszel átadott Ruoppnak valamit, ami egy vékony drótokból álló, megcsavart kötegnek látszott. Ruopp csíptetőkkel könnyedén elemelte a levegőből.
Akár egy olasz ebéd, gondolta Johnny, és nézd azt a sok spagettimártást. Ettől a rosszullét környékezte, elfordította a tekintetét. Fölötte, a galériáról a banditák gengjének többi tagja nézett le rá. Szemük világosnak, irgalmatlannak és ijesztőnek tűnt. Aztán észrevette Weizakot, jobbról a harmadik volt, órája szépen a köpenye zsebe fölé tűzve.
Johnny bólintott.
Weizak visszabólintott.
Ettől jobb lett valamivel.

3 

Ruopp végzett a térd és lábikra közötti összekötéssel, s Johnnyt megfordították. – Folytatódtak a dolgok. Az altatóorvosnő megkérdezte tőle, jól érzi-e magát. Johnny azt felelte, úgy hiszi, a körülményekhez képest a lehető legjobban. A doktornő megkérdezte, volna-e kedve magnót hallgatni, s azt felelte, szívesen. Néhány pillanat múlva Joan Baez tiszta, szívhez szóló hangja töltötte be a műtőt. Ruopp tette a dolgát. Johnny elálmosodott és el-szundított. Amikor fölébredt, a műtét még mindig zajlott. Weizak még mindig ott volt. Johnny felemelte fél kezét, hogy üdvözölje, s Weizak újra bólintott.

4 

Egy óra múlva vége lett. Kigördítették az előtérbe, ahol egy nővér azt kérdezgette, meg tudja-e mondani, hány lábujját érinti. Johnny egy idő múlva meg tudta mondani.
Ruopp lépett hozzá, banditamaszkja féloldalra lógott.
– Minden rendben? – kérdezte.
– Igen.
– Nagyon jól ment – közölte Ruopp. – Optimista vagyok.
– Nagyszerű.
– Lesznek fájdalmai. Talán jó nagyok is. Kezdetben maga a kezelés is sok fájdalmat okoz majd. Számoljon vele.
– Számolok vele – motyogta Johnny.
– Minden jót – mondta Ruopp, és elment. Valószínűleg azért, gondolta Johnny, hogy sötétedésig lejátsszon egy partit a helyi golfpályán.

5 

Jó nagy fájdalmak.
Este kilencre megszűnt az érzéstelenítés utóhatása is, és Johnny kínlódott. Megtiltották, hogy mozdítsa a lábát, csak két nővér segítségével volt szabad. Mintha irgalmatlanul szorosra húzott, szögekkel kivert szíjak vették volna körül a térdét. Az idő csigalassúsággal araszolt. Többször az órájára pillantott, biztos volt benne, hogy egy óra is eltelt, amióta utoljára ránézett, ehelyett azt látta, hogy csak négy perc múlt el. Úgy érezte, hogy még egy percet már nem visel el.
Az előtte sorakozó percekre gondolt, s lágy, tömör hullámmal rátelepedett a legsötétebb depresszió, amelyet valaha is megért. Halálra fogják kínozni. Műtétek a könyökén, a combján, a nyakán. Gyógykezelés. Tolókocsi, járógép.
Fájdalmai lesznek... számoljon vele.
Nem; számolj vele te, gondolta Johnny. Hagyj nekem békét. Ne gyere még egyszer a közelembe a henteskéseiddel. Ha így képzeled a segítést, nem kérek belőle.
Állandó, lüktető fájdalom, beleváj a húsába.
Bevizelt.
Johnny Smith a fal felé fordította arcát, és sírt.

6 

Tíz nappal az első műtét után és két héttel a következő műtét kitűzött időpontja előtt Johnny felnézett a könyvből, amelyet éppen olvasott – Wood-ward és Bernstein: Az elnök emberei –, és Saraht látta meg az ajtóban, amint áll és habozva néz rá.
– Sarah – szólt. – Te vagy az, ugye?
– Igen. Én vagyok az, Johnny – lehelte Sarah. Johnny letette a könyvet, és nézte Saraht. Az csinos volt, halványzöld vászonruhát viselt, és kis, barna ridikült tartott maga elé, akár egy pajzsot. Melíroztatta a haját, ez jól állt neki. Johnnyba belényilallt a féltékenység – vajon Sarah ötlete volt-e ez, vagy azé a férfié, akivel él és hál? Gyönyörű nő.
– Gyere be – szólt. – Gyere be, és ülj le!
Sarah közeledett, s ő hirtelen úgy látta önmagát, amilyennek az láthatja – túl sovány teste kissé féloldalra görbül az ablaknál álló széken, lába egyenesen kinyújtva a zsámolyon, pizsamanadrágban és ócska kórházi fürdőköpenyben.
– Amint látod, fölvettem a szmokingomat – mondta.
– Jól nézel ki. – Sarah arcon csókolta, s Johnny agyán emlékek pörögtek át, mint egy kártyacsomag lapjai. A lány a másik székbe ült, keresztbe rakta a lábát, és a szoknyája szélét húzkodta.
Némán fürkészték egymást. Johnny látta rajta, hogy nagyon ideges. Ha valaki megérintené a vállát, alighanem rugóként pattanna föl a székből.
– Nem tudtam, eljöjjek-e – mondta –, de igazán vágytam rá.
– örülök neki.
Akár idegenek egy buszban, gondolta lehangol-tan. Ennél azért mégis több kellene legyen.
– Szóval hogy vagy? – kérdezte Sarah.
Elmosolyodott: – Voltam a háborúban. Akarod látni a harctéri sebesüléseimet? – Fölhúzta köntösét a térdéről, és megmutatta az S formájú metszést, amely most kezdett behegedni. Még mindig vöröslőit, és öltésnyomok sorakoztak rajta.
– Uramisten, mit művelnek veled?
– Megpróbálják összerakni Humpty Dumptyt, aki leesett a kőfal tetejéről, emlékszel, a gyerekversben. A király lovai, a király katonái mind őt próbálják összerakni. Meg a király orvosai. Úgy hiszem... – S ekkor elhallgatott, mert Sarah elsírta magát
– Ne beszélj így, Johnny, kérlek, ne.
– Elnézést. Én csak... csak viccelni próbáltam. – Tényleg erről volt szó? Csakugyan nevetéssel akarta elütni a dolgot, vagy csak így fejezte ki ezt: Köszönöm, hogy eljöttél meglátogatni, ezek itt darabokra vagdosnak?
– És tudsz? Tudsz tréfálkozni róla? – Papír zsebkendőt vett elő a táskájából, és a szemét dörgölte vele.
– Nem túl gyakran. Azt hiszem, attól, hogy újra látlak... védekezni akarok, Sarah.
– Ki fognak engedni innen?
– Majd a végén. Olyan ez, mint a vesszőfutás a régmúlt időkben, olvastál róla? Még mindig élek, azok után, hogy a törzs valamennyi indiánja rám húzott a tomahawkjával. Ki kell szabadulnom.
– Ezen a nyáron?
– Nem... nem hiszem.
– Sajnálom, hogy így történt – mondta Sarah olyan halkan, hogy alig lehetett hallani. – Mindig spekulálok rajta, miért... vagy miként alakulhattak volna másként a dolgok... Ha nem eszem azt a romlott hot dogot... ha nálam maradtál volna, ahelyett hogy elmész... – rázta a fejét és vöröslött a szeme. – Semmit sem lehet kiszámítani.
Johnny mosolygott: – Dupla nulla. Banké a játszma. Hé, emlékszel erre? Bankot robbantottam ott a keréknél, Sarah.
– Igen. Több mint ötszáz dollárt nyertél.
Johnny még mindig mosolygott, de mosolya most értetlen volt, szinte sebzett. – Mondjak valami furát? Az orvosaim szerint annak, hogy élek, az az oka, hogy kiskoromban valamiféle fejsérülés ért. Én nem emlékszem rá, és a szüleim se emlékeznek. De valahányszor erre gondolok, valahogy fölvillan a szerencsekerék... és egy szag, olyasmi, mint az égett gumié.
– Talán autóbaleset ért...
– Nem, nem hiszem. De olyan érzésem van, mintha a kerék lett volna a figyelmeztetés... és én nem vettem komolyan.
Sarah fészkelödött. – Ne, Johnny – szólt kissé zavartan. ő megvonta a vállát: – Vagy az is lehet, hogy egyszerűen egyetlen estén használtam el négyévi szerencsémet. De ide nézz, Sarah. – óvatosan, fájdalmasan levette egyik lábát a zsámolyról, kilenc-venfokos szögben behajlította, majd újra kinyújtotta a zsámolyon. – Talán mégiscsak össze tudják rakni Humpty Dumptyt. Amikor magamhoz tértem, nem voltam képes erre.
– És gondolkodni is tudsz, Johnny – mondta. – Beszélni. Mind azt hittük... tudod.
– Igen, Johnny, a fabábu. – Nyugtalan és súlyos csönd zuhant közéjük. Johnny törte meg, erőltetett derűvel megkérdezte: – És veled mi van?
– Nos... férjhez mentem. Úgy hiszem, ezt tudod.
– Apa mondta.
– Apád olyan remek ember – mondta Sarah. És azután kitört: – Nem tudtam várni, Johnny. Nagyon sajnálom. Az orvosok azt mondták, sosem térsz magadhoz, egyre mélyebbre és mélyebbre kerülsz, amíg... el nem illansz. És még ha tudtam volna is... – Fölnézett rá, arcán a védekezés nyugtalansága. – Még ha tudtam volna is, Johnny, nem hiszem, hogy képes lettem volna várni. Négy és fél év nagy idő.
– Nagy idő – válaszolta. – Pokolian hosszú idő. Mondjak valami morbidat? Megkértem, hozzanak be nekem négyévnyi hírmagazint, hogy lássam, kik haltak meg. Truman. Janis Joplin. Jimi Hendrix... Jézusom, rá gondoltam, amint a “Bíbor Köd"-öt énekli, és alig akartam elhinni. Dan Blocker. És te meg én. Mi is elillantunk.
– Olyan rossz érzés. – Szinte suttogott. – Olyan átkozottul rossz a lelkiismeretem. De szeretem a fiút, Johnny. Nagyon szeretem. 
– Oké, ez a fontos.
– Walt Hazlettnek hívják és...
– Azt hiszem, szívesebben hallanék inkább a gyerekedről – mondta Johnny. – Nem sértődsz meg, ugye?
– Tündéri kölyök – mosolygott. – Héthónapos. Dennis a neve, de Dennynek hívjuk. Az apai nagyapjától kapta a nevét.
– Hozd be néha. Szeretném látni.
– Behozom – ígérte Sarah, és álmosollyal nézték egymást, tudván, hogy szó sem lesz semmi efféléről. – Johnny, van valamire szükséged?
Csak rád, kicsim. Meg erre a négy és fél évre újra.
– Nincs – mondta. – Osztán tanítgatunk még?
– Tanítgatunk, még egy darabig.
– Még mindig szívogassuk azt a csúnya kokaint?
– Ó, Johnny, te nem változtál. A régi ugratások.
– A régi ugratások – hagyta helybe, s ekkor újra közéjük zuhant a csend, szinte hallható dobbanással.
– Meglátogathatlak máskor is?
– Hogyne. Remek lenne, Sarah. – Tétovázott, nem akarta ilyen kevéssé meggyőző módon befejezni, nem akarta megbántani se Saraht, se önmagát, ha elkerülhető.
– Sarah – szólalt meg. – Helyes volt, amit tettél.
– Igen? – kérdezte. Mosolygott, szája sarka megremegett. – Ki tudja. Minden olyan kegyetlennek tűnik, és... nem tehetek róla, olyan rossznak. Szeretem a férjemet és a kisfiámat, és amikor Walt azt mondja, egy szép napon Bangor legszebb házában lakunk majd, hiszek neki. Azt mondja, egy szép napon megpályázza Bili Cohen mandátumát a Házban, és én ezt is elhiszem neki. Azt mondja, egy szép napon egy Maine állambeli valakit választanak meg elnöknek, és még ezt is majdnem elhiszem neki. Azután bejövök ide, és a nyomorult lábadra nézek... – elsírta magát. – Olyan a lábad, mintha egy keverőgép kapta volna el, vagy ilyesmi, és olyan vékony vagy...
– Ne, Sarah, ne.
– Olyan vékony vagy, és ez rossz és kegyetlen és gyűlölöm, gyűlölöm, mert nincs rendjén, egyáltalában nincs rendjén!
– Néha semmi sincs rendjén, úgy hiszem – mondta. – Cudar világ. Néha egyszerűen csak azt teszi az ember, amit tehet, és igyekszik kibírni. Menj, és légy boldog, Sarah. És ha be akarsz jönni meglátogatni, hát csak gyere. Hozz egy kártyaasztal-lapot.
– Hozok. Elnézést, hogy sírtam. Nem valami szívderítő, ugye?
– Semmi baj – mosolygott. – Le kell már szoknod arról a kokainról, bébi. Le fog esni az orrod.
Sarah fölnevetett. – Nem javulsz meg, Johnny – mondta. Hirtelen lehajolt, és szájon csókolta. – Ó, Johnny, gyógyulj meg hamar.
Johnny elgondolkodva nézte, amint elhúzódik.
– Nem veszítetted el – mondta. – Nem, nem veszítetted el.
– Mit? – Értetlenül ránpolta a homlokát.
– A jegygyűrűdet. Nem hagytad Montrealban.
Johnny a homlokára tette a kezét, és ujjával megdörgölte a jobb szeme fölött a bőrt. Karja árnyékot vetett, és Sarah szinte babonás félelemmel látta, hogy Johnny fél arca elborul. Ez a Mindenszentek napi álarcra emlékeztette, amellyel hajdan úgy ráijesztett. Walttal Montrealban voltak nász-úton, de honnan tudhatná ezt Johnny? Hacsak tán Herb el nem mondta. Igen, majdnem biztosan ez történt. De azt csak ő és Walt tudja, hogy ő elveszítette a jegygyűrűjét valahol a szállodai szobában. Senki más nem tudta, mert Walt vett neki egy új gyűrűt, mielőtt hazarepültek. Sarah sokkal jobban restellte, semhogy elmesélte volna valakinek, akár az anyjának is.
– Honnan...
Johnny mélyen eltöprengett, azután rámosoly-gott. Keze lehullott a homlokáról, és rácsapódott az ölében lévő másikra.
– Nem volt jó a mérete – mondta. – Csomagoltál, nem emlékszel, Sarah? Ő elment vásárolni valamit, és te csomagoltál, ő vásárolni ment... vásárolni, nem tudom, mit. A holtsávban van.
Holtsáv?
– Kiment egy bazárba, és mindenféle bolondságokat vásárolt emlékül. Papírtrombitát meg effélét. De azt honnan tudod, Johnny, hogy elveszítettem a gy...
– Csomagoltál. A gyűrű mérete nem volt jó, túlságosan nagy volt. Úgy gondoltad, majd ha hazaértek, megcsináltatod. De addig... addig... – Újra visszatért az a töprengő gondterheltség, majd azon nyomban eltűnt. Rámosolygott Sarahra: – Körültömted selyempapírral!
Sarah most már egyértelműen megrémült. Jeges félelem járta át a testét. Nyakához kapott, és csaknem hipnotizáltán meredt Johnnyra. Ugyanolyan a tekintete, ugyanaz a hideg, szórakozott nézés, mint ott a keréknél, azon az estén. Mi történt veled, Johnny? Mi vagy te? A fiú szeme csaknem ibolyalilává sötétült. Sarah el akart szaladni. A szoba maga is mintha sötétedett volna, mintha a fiú szétszakítaná valamiképp a realitás szövetét, széthúzná a múlt és a jelen közötti kapcsolatot.
– Lecsúszott az ujjadról – mondta Johnny. – Épp a férjed borotválkozókészletét raktad be az egyik oldalzsebbe, s eközben lecsúszott. Csak később vetted észre, hogy nincs meg, s ezért hitted, hogy valahol a szobában van. – Fölnevetett, magas, csöngő, akadozó hangon. Ez nem Johnny szokásos nevetése volt, hanem hideg... hideg. – Tyűha, hogy fölforgattátok azt a szobát. Pedig becsomagoltad. Most is benne van abban a bőröndzsebben. Azóta is. Menj fel a padlásra, és nézd meg, Sarah. Meglátod.
Odakinn a folyosón valaki leejtett egy vizespoharat vagy effélét, és elkáromkodta magát. Johnny a zaj irányába pillantott, szeme kitisztult. Visszafordította tekintetét, meglátta a fiatalasszony dermedt, tágra nyílt szemét, és gondterhelten összerán-colta a homlokát.
– Tessék? Valami rosszat mondtam, Sarah?
– Honnan tudtad? – suttogta. – Honnan tudod ezeket a dolgokat?
– Nem tudom – felelte Johnny. – Ne haragudj, Sarah, ha...
– Mennem kell, Johnny. Denny a baby-sitternél van.
– Jól van, Sarah. Sajnálom, hogy kiborítottalak.
– Honnan tudtál a gyűrűmről, Johnny? Johnny csak a fejét rázta.

7 

A földszinti folyosón, félúton, Sarah gyomra megemelkedett. Épp idejében ért be a női mosdóba. Beszaladt, bezárkózott és hányt. Kiöblítette a száját, majd lehunyt szemmel megállt, borzongva, de kis híján nevetve. Akkor is hányt, amikor utoljára Johnnyval volt. Durva igazságtétel? Epilógus? Szája elé rakta a kezét, hogy visszatartsa, ami ki akar törni, nevetést, vagy tán sikoltást. És a sötétben a világ mintha irracionálisán billegne, akár a pincér kezében a tányér. Akár a Szerencsekerék.

8 

Dennyt Mrs. Labelle-nél hagyta. Így hát amikor hazaért, csöndes és üres volt a ház. A keskeny lépcsőn fölment a padlásra, és fölkapcsolta a két csupasz, himbálódzó égőt. A bőröndök az egyik sarokban tornyosultak, a narancssárga Grant-kofferek oldalán még mindig rajta voltak a montreali utazási iroda címkéi. Három volt belőlük. Kinyitotta az elsőt, belenyúlt a gumis oldalzsebekbe, és nem talált semmit. A másodikban sem. A harmadikban sem.
Mély lélegzetet vett, azután kieresztette a levegőt, hülyén érezte magát, és kicsit csalódott is volt – de leginkább megkönnyebbült. Nincs meg a gyűrű. Sajnálom, Johnny. Másfelől viszont egyáltalában nem sajnálom. Kísérteties lett volna.
Nekiállt visszacsúsztatni a bőröndöket Walt régi egyetemi jegyzetei meg egy padlólámpa közé, amelyet fölrúgott egy kutya a Sarahnak eddig nem volt szíve kihajítani. S míg kezét porolta le és azon volt, hogy túljusson az egészen, bensejében egy kicsi hang alig hallhatóan ezt suttogta: Elég kapkodón keresgéltél, nem? Ugye, a szíved mélyén nem akartál igazán találni semmit, Sarah? Nem. Nem, igazában nem akart találni semmit. És ha ez a pici hangocska azt hiszi, hogy most újra ki fogja nyitni sorra ezeket a bőröndöket, nagyon téved. Dennyért kell mennie, máris késett tizenöt percet, Walt ma elhozza vacsorára egyik kollégáját (nagyon nagy menő), ráadásul levelet kell írnia Betty Hackmannek – Betty az Ugandai Békehadtestből kilépve egyenesen hozzáment egy hóttgaz-dag kentuckyi lótenyésztő fiához. Azonkívül ki kell takarítania a fürdőszobákat, rendbe tennie a haját, és megfürösztenie Dennyt. Igazán sokkal több dolga van annál, semhogy itt totojázzon ezen a forró, piszkos padláson.
Mégis újra kinyitotta mindhárom bőröndöt, s ezúttal nagyon gondosan kutatta át az oldalzsebeket, és amikor a harmadik bőröndben is végigtapogatta a sarkokat, megtalálta a jegygyűrűjét. Odatartotta az egyik csupasz villanykörte elé, és elolvasta a belülre vésett feliratot, ugyanolyan frissen ragyogott, mint aznap, amikor Walt az ujjára húzta: WALTER ÉS SARAH HAZLETT – 1972. JÚLIUS 9.
Sarah sokáig nézte.
Azután rendbe rakta a bőröndöket, leoltotta a villanyt, és újra lement. Levette vászonruháját, amely most csupa por lett, pantallóba és világos blúzba bújt. Elment a sarokig Mrs. Labelle-hez, és elhozta a fiát. Hazamentek, Sarah berakta Dennyt a nappaliba, a gyerek vígan csúszott-mászott, ő pedig előkészítette a húst és burgonyát hámozott. A sütőbe rakta a húst, bement a nappaliba, és meglátta, hogy Denny elaludt a. szőnyegen. Fölvette, berakta kiságyába. Azután nekiállt kitakarítani a mosdókat. És mindezenközben, bárhogy rohant is az idő, a gyűrű nem ment ki a fejéből. Johnny tudta. Sarah még azt a pillanatot is rögzítette, amikor a férfi eljutott e tudáshoz; amikor Sarah, mielőtt eljött, megcsókolta.
A puszta gondolattól is elgyöngült, és furcsán érezte magát, s nem tudta biztosan, mitől. Minden összekavarodott. A fiú ferde mosolya, amely ugyanolyan, mint volt; az oly rettenetesen megváltozott, légies és összeaszott teste, haja, amely oly élettelenül tapad a koponyájára, s oly vakító ellentétben áll az őbenne még mindig őrzött gazdag emlékekkel. Sarah, ott a kórházban, vágyott rá, hogy megcsókolja.
– Hagyd ezt abba – motyogta magában. A fürdőszobatükörből idegen arc nézett vissza rá. Felhevült volt – valljuk be, felajzott.
Keze rátapadt a nadrágja zsebében lapuló gyűrűre, és majdnem – de nem egészen – öntudatlanul bedobta a vécécsésze tiszta, enyhén kéklő vizébe. Minden csillogóan tiszta, hogy ha Mr. Treaches-nek, a Baribault, Treaches, Moorehouse és Gren-don cégtől, netán vizelhetnékje támad a vacsoravendégség során, ne sértse tisztátalan réteg a csésze peremén. Ki tudja, miféle akadályok gördülhetnének egy fiatalember elé a hatalmasok tanácsa felé vezető úton, hát nem? Ki tudhat bármit is e világon?
A gyűrű csobbant egy parányit, és lustán forogva, lassan alámerült a tiszta vízben. Mintha kis koccanást hallott volna, amint a porcelánhoz ütő-dik odalenn, de lehet, hogy csak képzelődött. Lüktetett az agya. Az előbb a padlás oly forró, áporo-dott és dohos volt. De Johnny csókja – az édes volt. De még milyen édes.
Mielőtt elgondolhatta volna, mit is művel (és ezáltal a józan észt szóhoz juttathatta volna), leöblítette a vécét. Nagy robajjal-zörejjel zuhogott alá a víz. Még hangosabbnak tűnt, talán mert lehunyta a szemét. Mire kinyitotta, a gyűrű eltűnt. Eddig is el volt veszve, s most újra elveszett.
Lába hirtelen elgyöngült, leült a kád szélére, és arcára szorította a kezét. A forró, tűzforró arcára. Nem megy be többet Johnnyhoz. Nem volt jó ötlet. Walt haza fogja hozni egy kollégáját, Sarahnak egy palack Mondavija és egy, a költségvetést felborító sültje van, ezekkel kell foglalkoznia. Arra kell gondolnia, mennyire szereti Waltot meg a kiságyában alvó Dennyt. Arra kell gondolnia, hogy ha az ember már meghozta döntéseit ebben a cudar világban, akkor vállalnia kell őket. És többé nem fog Johnny Smithre meg arra a ferde, elbűvölő mosolyára gondolni.
A vacsoravendégség kitűnően sikerült.
Tizedik fejezet

l 

Az orvos egy Hydrodioural nevű gyógyszert írt fel Vera Smithnek. A szer nem nagyon csökkentette a vérnyomását (“fabatkát se ér". Írogatta előszeretettel leveleiben), viszont szédült és legyöngült tőle. Le kellett ülnie pihenni, valahányszor fölporszívózta a padlót. Pár lépcsőfok után meg kellett állnia, mert úgy zihált, mint kiskutya egy forró augusztusi délutánon. Ha Johnny nem mondta volna neki, hogy jót tesz, már kihajította volna a tablettákat az ablakon.
Az orvos kipróbáltatott vele egy másik gyógyszert is. Ettől meg olyan vadul vert a szíve, hogy rögtön abbahagyta a szedését.
– Próba szerencse – mondta az orvos. – Majd csak találunk valamit, Vera. Ne aggódjék.
– Nem aggódom – tiltakozott Vera. – Az Úristenre hagyatkozom.
– Hogyne, persze. Így is kell.
Június végére az orvos két gyógyszer kombinációjánál kötött ki, a Hydrodioural volt az egyik, egy Aldomat nevű szer a másik, drága, nagy darab, komisz sárga tabletták. Amikor elkezdte együtt szedni a kettőt, negyedóránként tört rá a vizelési inger. Fejfájások gyötörték. A szíve hevesen vert. Az orvos szerint a vérnyomása beállt a normális szintre, de ő nem hitt neki. Különben is, mire jók az orvosok? Lám, mit műveltek az ő Johnnyjával, darabokra szabdalták, akár a tőkehúst, már háromszor operálták, szörnyen néz ki azzal a sok varrattal a karján meg a lábán meg a nyakán, s mégse tud járni, csak azzal a járókával, amilyet az öreg Mrs. Sylvesternek kellett használnia. Ha a vérnyomása leesett, miért érzi mégis olyan elesettnek magát?
– Időt kell adnod a szervezetednek, hogy hozzászokjék a gyógyszerekhez – tanácsolta Johnny. Július első szombatja volt, s a szülei eljöttek hétvégére. Johnny épp akkor jött vissza a hidroterápiáról, sápadt volt és elgyötört. Kis ólomgolyót tartott mindkét kezében, s beszélgetés közben emelgette, majd az ölébe eresztette őket. Így feszítgette könyökét, fejlesztette bicepszét és tricepszét. A gyógyulófélben lévő sebek, amelyek ostornyomokként húzódtak könyökén és alsókarján, feszültek-összehú-zódtak.
– Bízzál Istenben, Johnny – szólt Vera. – Semmi szükség ezekre a bolondságokra. Bízzál Istenben, és ő meggyógyít.
– Vera... – kezdte Herb.
– Te csak ne Verázz nekem. Ez bolondság! Nem mondja-e a biblia, hogy kérjetek és adatik, kopogjatok és bebocsáttattok? Semmi szükségem rá, hogy szedjem azokat a gonosz gyógyszereket, és arra sincs semmi szükség, hogy a fiam kínoztassa magát ezekkel az orvosokkal. Ez rossz, ez nem segít, ez bűnös!
Johnny az ágyra hajította az ólomlabdákat. Karizmai remegtek. Forgott a gyomra, kimerült, és hirtelen megdühödött az anyjára.
– Az Úr azokon segít, akik segítenek magukon – mondta. – Te egyáltalában nem a keresztény Istenre vágysz, mama. Te egy varázslényt szeretnél, aki kibújik a palackból, és teljesíti három kívánságodat.
– Johnny!
– Bizony. Így igaz!
– Azok az orvosok tömték tele ezzel a fejed! Ezzel a sok zagyvasággal! – Ajka reszketett, szeme tágra nyílt, de nem könnyezett. – Isten azért hozott vissza a kómából, hogy beteljesítsd az ő akaratát, John. Ezek a többiek, ezek csak...
– Ezek csak lábra akarnak állítani, hogy ne tolókocsiból teljesítsem Isten akaratát életem hátralévő részében.
– Hagyjuk a veszekedést – szólalt meg Herb. – Családban nem szabadna veszekedni. – És hurrikánoknak se szabadna pusztítaniuk, mégis pusztítanak minden évben, senki sem állíthatja meg őket. Egyre csak jönnek.
– Ha bízol Istenben, Johnny... – kezdte Vera, ügyet se vetett Herbre.
– Nem bízom én már semmiben.
– Szomorúan hallom, hogy így beszélsz – válaszolta anyja. Hangja kimért volt és tartózkodó. – A Sátán ügynökei mindenütt jelen vannak. Megpróbálnak eltéríteni a küldetésedtől. Úgy látszik, egészen szépen sikerül nekik.
– Te mindenáron megpróbálsz valamiféle... természetfölötti dolgot látni ebben. Megmondom neked, mi volt; egy ostoba véletlen, egypár srác egymás mellett hajtott szembe velünk, és úgy jött ki a lépés, hogy én péppé kenődtem. Tudod, mit szeretnék, mama? Ki szeretnék kerülni innen. Ez minden, amit szeretnék. És azt szeretném, ha ismét szednéd az orvosságodat, és... megpróbálnál újra leszállni a földre. Semmi mást nem szeretnék.
– Elmegyek. – Anyja felállt. Sápadt és nyúzott volt az arca. – Imádkozni fogok érted, Johnny.
Johnny tehetetlenül, reményvesztetten és boldogtalanul nézett rá. Haragja elmúlt már. Kitöltötte az anyján. – Szedd a gyógyszereket! – kérte.
– Imádkozni fogok, hogy meglásd a fényt. Kiment a szobából, arca makacs és zord volt, akár a... Johnny tehetetlenül nézett apjára.
– Jobb lett volna, ha hallgatsz, John – mondta Herb.
– Fáradt vagyok. Rosszkedvű, ingerlékeny.
– Igen – bólintott Herb. Úgy látszott, mást is mondana, de nem folytatta.
– Még mindig azt tervezi, hogy elmegy Kalifor-niába arra a repülőcsészealj-tanácskozásra vagy mire?
– Igen. De lehet, hogy meggondolja magát. Soha nem tudhatod, egyik napról a másikra megváltozhat, van még egy hónap.
– Tenned kéne valamit.
– Igen? Éspedig? Dugjam be valahová? Csukas-sam be?
Johnny a fejét rázta. – Nem tudom. De talán itt az ideje, hogy komolyan gondolkozz ezen, ahelyett hogy úgy tennél, mintha szóba se jöhetne. Anya beteg. Te is látod.
Herb fennhangon kimondta, amit gondolt: – Jól volt, mielőtt te...
Johnny arca eltorzult, mint akit megütöttek.
– Ide figyelj, John, ne haragudj. Nem úgy értettem.
– Oké, apa.
– Nem, igazán nem. – Herb arca keserű lett. – Ide figyelj, utána kell mennem. Már biztosan röplapokat osztogat a folyosón.
– Oké.
– Johnny, igyekezz elfelejteni ezt, és koncentrálj arra, hogy meggyógyulj. Anyád szeret, és én is. Ne haragudj ránk.
– Nem. Semmi baj, apa. Herb arcon csókolta Johnnyt. – Utána kell mennem.
– Jól van.
Herb elment. Johnny pedig fölkelt, és botorkálva megtette a széke és az ágya közti három lépést. Nem sok. De valami. Kezdet. Jobban bánta, mint amennyire apja sejtette, hogy így megsebezte az anyját. Annál is inkább, mert furcsamód egyre biztosabb lett benne, hogy anyja már nem fog sokáig élni.

2 

Vera abbahagyta a gyógyszerszedést, Herb győzködte, azután hízelgett neki, végül könyörgött. Nem használt. Vera megmutatta neki azokat a többnyire macskakaparással íródott és helyesírási hibáktól hemzsegő leveleket, amelyeket “levelezőtársai az Úrjézusban" küldtek; valamennyien támogatták az álláspontját, és megígérték, hogy imádkoznak érte. Egyikük, egy Rhode Island-i hölgy ugyancsak vele volt azon a vermonti farmon, ahol a világ végét várták (Otis nevű pomerániai ölebével együtt). “ISTEN A LEGJOB ORVOSSÁG" – írta ez a hölgy –, “kérd ISTENT, és MEGGYÓGYULSZ, ne a DOKTOROKAT, akik tagadják ISTEN HATALMÁT, a DOKTOROK az okai annak a sok RÁKNAK ezen a gonosz világon, a gonosz KONNTÁRKODÁSAIKKAL, mindenki akit MEGOPERÁLTAK, mégha kiss műtétük volt is például kivették a MANDULLÁ-JUKAT, előb utób mind RÁKOT kapnak, ez bebizonyított tény, tehát kérd ISTENT, imádkoz ISTENHEZ, egyesítsed a TE AKARATODAT az Ő AKARATÁVAL és MEG FOGSZ GYÓGYULL-NI!!"
Herb beszélt telefonon Johnnyval, s Johnny másnap fölhívta anyját, és bocsánatot kért, amiért olyan türelmetlen volt vele. Megkérte, legyen szíves, kezdje újra szedni a gyógyszert – az ő kedvéért. Vera tudomásul vette a bocsánatkérését, de nem volt hajlandó visszatérni a gyógyszerszedéshez. Ha Istennek szüksége van őrá, hogy tovább rója a földi utakat, akkor gondoskodik is róla, hogy tovább róhassa. Ha viszont Isten magához akarja szólítani, azt akkor is megteszi, ha ő marékszám nyeli a tablettákat. Értelmetlen vita volt ez, és Johnny egyetlen lehetséges ellenérve az volt, amit a katolikusok és protestánsok egyaránt elvetettek tizennyolc évszázad óta: hogy Isten éppúgy érvényesíti az akaratát az emberi agyon át, mint az emberi leiken át.
– Mama – mondta –, azon nem gondolkodtál még el, hogy Isten akarata volt az is, hogy egy orvos föltalálja azt a gyógyszert, és az életed meghosszabbodjék tőle? Még csak meg se fordul a fejedben ez a gondolat?
Az interurbán nem volt alkalmas teológiai vitákhoz. Vera letette.
Másnap Marié Michaud jött oda Johnnyhoz, fejét az ágyára hajtotta, és sírt.
– Mi baj? Mi a baj? – kérdezte Johnny meglepetten és riadtan.
– A fiam – mondta sírva. – Az én Mark fiam. Megoperálták, és pontosan az történt, amit maga mondott. Rendbe jött. Újra látni fog a rossz szemén. Hála legyen az Istennek.
Megölelte Johnnyt, s az is megszorongatta, amennyire tellett tőle. A nővér meleg könnyeivel az arcán Johnny azt gondolta: bármi történt is ővele, mégse olyan nagy baj. Talán mégis vannak dolgok, amiket ki kell mondani, vagy meg kell látni, vagy meg kell találni. Még az sem tűnt fantasztikusnak, hogy Isten csakugyan küldetést mért rá, bár Johnny Isten-képe körvonalazatlan és ködös volt. Átkarolta Marie-t, és mondta, mennyire örül. Ne feledje, mondta, nem ő operálta meg Markot, és alig emlékszik már, mit is mondott volt őneki. A nővér szemét törölgetve hamarosan kiment, s magára hagyta gondolataival Johnnyt.

3 

Augusztus elején Dave Pelsen látogatta meg Johnnyt. A Cleaves Mills-i középiskola igazgatóhelyettese alacsony, jól ápolt férfi volt, vastag szemüveget, Hush Puppie-cipőt s feltűnő sportzakót hordott. Mindazok közül, akik 1975 végeláthatatlan nyarán meglátogatták Johnnyt, Dave változott a legkevesebbet. Talán több volt az ősz hajszála.
– Szóval hogy s mint vagy? De igazán? – kérdezte Dave, amint túlestek a kölcsönös udvariaskodá-son.
– Nem olyan rosszul – felelte Johnny. – Tudok már járni, ha nem viszem túlzásba. Húsz tempót tudok úszni a medencében. Néha fáj a fejem, és az orvosok szerint számítanom kell rá, hogy ez tart még egy darabig. Lehet, hogy végigkíséri az életemet.
– Megengedsz egy személyes kérdést?
– Ha azt akarod kérdezni, föláll-e még – vigyorgott Johnny –, a válaszom igenlő.
– Örömmel hallom, de amiről tudni szerettem volna, az a pénz. Győzöd még?
Johnny a fejét rázta: – Idestova öt éve vagyok kórházban. Ezt csak egy Rockefeller győzné. A szüleim fölvétettek egy államilag támogatott programra. Totális katasztrófa, vagy valami efféle.
Dave bólintott. – A Rendkívüli Katasztrófa Program. Így képzeltem. De hogyan tudtak megmenteni az állami kórháztól, Johnny? Az szörnyű lepra hely.
– Dr. Weizak és dr. Brown gondoskodott erről. És nagyban az ő érdemük, hogy idáig jutottam, ahol tartok. Én... kísérleti nyúl voltam, ahogy dr. Weizak mondja. Megakadályozható-e egy kó-más ember teljes leépülése? A gyógytornászok a kóma utolsó két éve során már dolgoztak rajtam. Kombinált vitamininjekciókat kaptam... a seggem még mindig olyan, akár egy tűpárna. Nem mintha tőlem személy szerint azt várták volna, hogy e vállalkozás eredményeként magamhoz térek. Gyógyíthatatlan esetnek tartottak szinte azóta, hogy idekerültem. Weizak azt mondja, hogy amit ő meg
Brown tett velem, annak “agresszív életmentés" a neve. Úgy tartja, velem visszavághatnak azoknak, akik szerint senkit sem szabad mesterségesen életben tartani. Ha átkerülök az állami kórházba, nem kísérletezhettek volna. Így hát itt tartottak. Ha rám unnak, akkor csakugyan átkerültem volna az állami kórházba.
– Ahol az lett volna a szakszerű gondoskodás csúcsa, hogy hatóránkint megfordítanak, felfekvés ellen – mondta Dave. – És ha 1980-ban fölébredsz, kosárban cipelhettek volna.
– Azt hiszem, mindenképpen kosárba kerültem volna – helyeselt Johnny. Aztán lassan ingatta a fejét. – Azt hiszem, ha valaki még egy műtétet javasol, becsavarodom. Így is bicegni fogok, és soha életemben nem tudom balra fordítani a fejem.
– Mikor eresztenek ki?
– Három hét múlva, ha Isten is úgy akarja.
– És azután?
– Azután hazamegyek, úgy hiszem, Pownalba. Az anyám egy ideig Kaliforniában lesz egy... vallásos összejövetelen. Apám és én fölhasználhatjuk ezt az időt arra, hogy újra közelebb kerüljünk egymáshoz. Levelet kaptam az egyik nagy New York-i irodalmi ügynökségtől... nos, nem a főnöktől, hanem az egyik munkatársától. Szerintük könyvet lehetne írni arról, ami velem történt. Gondoltam, megpróbálok két-három fejezetet meg egy vázlatot megírni, hátha az az illető vagy a munkatársa el tudja adni. A pénz igencsak jól jönne, nem vitás.
– Más érdeklődés nem volt a sajtó részéről?
– Hát járt itt egy fiatalember a bangori Daily News-tól, ő megírta az eredeti történetet...
– Bright? Tehetséges fiú.
– Szeretne eljönni Pownalba, majd ha kikerülök ebből a vendégfogadóból, és írni egy filmsztorit rólam. Kedvelem a pasit, de egyelőre távol tartom. Belőle nem néz ki pénz, és őszintén szólva most a pénz a fontos. A szüleim megtakarított pénze elment rám. Eladták a kocsijukat, és egy tragacsot vettek. Apám fölvett egy újabb jelzálogkölcsönt a házra, amikor pedig a visszavonuláson kellene gondolkodnia, eladnia és a jövedelméből megélni.
– Gondolkodtál-e azon, hogy visszajössz tanítani? Johnny fölpillantott: – Ez ajánlat?
– Nem disznóláb.
– Hálás vagyok – mondta Johnny. – De egyelőre nem leszek még rendben szeptemberre, Dave.
– Én se szeptemberre gondoltam. Nyilván emlékszel Sarah barátnőjére, Anne Straffordra? – Johnny bólintott. – Nos, ő azóta Anne Beatty lett, és kisbabát vár decemberre. Úgyhogy kell nekünk egy angoltanár a második félévre. Könnyű órarenddel. Négy óra, egy végzős tanulócsoport, két szünidő.
– Komoly az ajánlatod, Dave?
– Komoly.
– Ez iszonyú rendes tőled – szólt rekedten Johnny.
– Baromság – legyintett Dave. – Istentelenül jó tanár voltál.
– Gondolkodhatom rajta néhány hétig?
– Október elejéig, ha akarsz – felelte Dave. – Azt hiszem, a könyveden is tudnál dolgozni mellette. Johnny bólintott.
– Aligha akarsz majd túl sokáig Pownalban maradni – folytatta Dave. – Meglehet, hogy kényelmetlennek találod.
Johnny szájára szavak tolultak, vissza kellett nyelnie őket.
Már nem sokáig, Dave. Tudod, anyám épp azon van, hogy szétlője az agyát. Épp csak fegyver nélkül. Megfogja ütni a szél. Meghal karácsonyig, hacsak apámmal nem tudjuk rávenni, hogy kezdje újra szedni a gyógyszerét, márpedig nem hiszem, hogy sikerül.
És én is vétkes vagyok ebben – hogy mennyire, nem tudom. Talán nem is akarom tudni.
Ehelyett ezt válaszolta: – Csiripelnek a verebek?
Dave vállat vont. – Sarah révén úgy értesültem, hogy édesanyádnak lelki problémái vannak. Ő is rendbe jön majd, Johnny. Közben gondolkodj az ajánlatomról.
– Gondolkodom. Tulajdonképp nagyjából igent mondok neked máris. Jó lenne újra tanítani. Visszatérni a normális életbe.
– Te vagy az én emberem – vágta rá Dave.
Elment, Johnny pedig visszafeküdt ágyába, és kinézett az ablakon. Nagyon fáradt volt. Visszatérni a normális életbe. Valahogy nem hitte, hogy ez valaha is bekövetkezik.
Érezte, ismét rátör a fejfájás.

4 

Az a tény, hogy Johnny Smith valami különlegességgel tért vissza kómájából, végül mégiscsak belekerült az újságba, s az első oldalon jelent meg David Bright neve alatt. Alig egy héttel az előtt történt, hogy Johnny elhagyta a kórházat.
Épp a fizikoterápián volt, hanyatt feküdt egy padlóra terített tornaszőnyegen. Hasán hatkilós medicinlabda hevert. Gyógytornásznője, Eileen Magown állt fölötte, és számolta a fölüléseket. Johnnynak tíz fölülést kellett csinálnia, és jelenleg épp a nyolcadikkal kínlódott. Veríték ömlött az arcáról, nyakán élénkvörösen dudorodtak ki a gyógyuló sebek.
Eileen kicsi, izmos, csúnyácska nő volt, pompás, göndör vörös hajkoronával és apró cirmok pettyez-te, mélyzöld szemekkel. Johnny néha – ingerültséggel elegy derűvel – a világ legkisebb tengerész kiképzőtisztjének nevezte. Ez a nő parancsolta és hízelegte és könyörögte őt vissza ágyhoz kötött betegből – aki egy vizespoharat is alig tudott kézben tartani – olyan emberré, aki bot nélkül járt, három fekvőtámaszt csinált egymás után és oda-vissza átúszta a kórházi medencét ötvenhárom másodpercen belül – ami nem olimpiai csúcs, de nem is rossz. Nem volt férjnél, egy nagy házban lakott az óvárosi Central Streeten, négy macskájával. Kőkemény lány volt, nem ismert ellentmondást.
Johnny hátrahanyatlott. – Nem – zihálta. – Jaj, nem hiszem, Eileen.
– Föl, fiú! – kiáltotta fényes-szadisztikus jókedvvel. – Föl! Föl! Még háromszor, és kapsz egy kólát!
– Adj ötkilós labdát, és kapsz még két fölülést.
– Az az ötkilós labda úgy kerül be a Rekordok Könyvébe, mint a világ legnagyobb végbélkúpja, ha nem csinálsz még három fölülést. Föl!
– Brrrrgrah! – nyögte Johnny, és megcsinálta a nyolcadikat. Hátrazuhant, azután újra fölemelkedett.
– Remek! – kiáltotta Eileen. – Még egyszer, még egyszer!
– OOOOARRRRNCS! – ordította Johnny, és tizedszerre is fölült. Lehanyatlott a matracra, hagyta, hadd guruljon el a medicinlabda.. – Végem, most boldog vagy, a beleim kiszakadtak, összevissza uszkárnak a hasamban. Beperellek, te istenverte hár-pia.
– Nyugi, kicsikém – nyújtotta a kezét Eileen. – Ez mind semmi ahhoz képest, amit a legközelebbre tartogatok neked.
– Ne is ábrándozz róla – ellenkezett Johnny. – Legközelebb semmi másra nem vagyok hajlandó, csak úszni a...
Ránézett a lányra, hirtelen meglepett kifejezés áradt szét az arcán. Erősebben szorította Eileen kezét, míg csaknem fájt.
– Johnny? Mi a baj? Izomgörcs?
– Te jó ég – szólt szelíden Johnny.
– Johnny?
Még mindig szorította a lány kezét, messzi, álmatag tűnődéssel nézett az arcába. A lány ideges lett. Hallott ő már egyet-mást Johnny Smithről, híreszteléseket, amelyeket a maga keményfejű skót pragmatizmusával figyelembe se vett. Beszélték: megjósolta, hogy Marié Michaud kisfia rendbe jön, még mielőtt az orvosok száz százalékig bizonyosak lettek volna, megpróbálkoznak-e a kockázatos műtéttel. Egy másik pletyka dr. Weizakkal függött össze; Johnny állítólag megmondta neki, hogy anyja nem halt meg, hanem valahol a nyugati partvidéken él, más néven. Ami Eileen Magownt illette, ezeket a történeteket mind szélhámosságnak tartotta, akárcsak a képes újságok horoszkópjait meg az édesbús szerelmes regényeket, amelyeket oly sok nővér olvasgatott. Mégis megijedt attól, ahogyan Johnny most ránézett. Mintha a veséjébe látna.
– Jól vagy, Johnny? – Egyedül voltak a teremben. A katedrálüveges nagy szárnyas ajtó, amely az uszodához vezetett, csukva volt.
– Jóságos egek – szólt Johnny. – Legjobb lesz, ha... igen, még van idő. Épp hogy.
– Miről beszélsz?
Johnny ekkor abbahagyta. Elengedte a lány kezét... az imént még oly szorosan fogta, hogy fehér mélyedések maradtak az ujjai helyén.
– Hívd a tűzoltókat – mondta. – Elfelejtetted elzárni a gázt. A függöny tüzet fog.
– Micsoda?
– A gázégő meggyújtotta az abroszt, az abrosztól pedig lángra kapott a függöny – hadarta Johnny. – Siess, hívd őket. Vagy azt akarod, hogy leégjen a házad?
– Johnny, honnan tudnád, hogy...
– Ne törődj azzal, mit tudhatok – ragadta meg a lány könyökét Johnny. Maga előtt tolta, átmentek a szárnyas ajtón. Johnny erősen sántított a bal lábára, mint mindig, ha elfáradt. Áthaladtak az uszodán, sarkaik kongó zajt vertek a kőlapokon, azután kimentek a földszinti folyosóra, a nővérszobáig. Odabenn két nővér kávézott, a harmadik pedig telefonált, arról mesélt valakinek a drót túl-végén, hogyan tapétáztatja át a lakását.
– Akarsz te telefonálni, vagy hívjam őket én? – kérdezte Johnny.
Eileen agya kavargott. Hajnalban minden úgy zajlott, mint máskor. Fölkelt, főzött magának egy tojást, közben megevett egy grape-fruitot cukor nélkül és egy tányér zabpelyhet. Reggeli után fölöltözött, és behajtott a kórházba. Elzárta-e a gázt? Persze hogy elzárta. Igaz, nem emlékezett rá pontosan, hogy elzárta, de mindig el szokta zárni. Biztosan elzárta.
– Johnny, igazán nem tudom, honnan veszed...
– Oké, majd én.
Most már odabenn voltak a nővérszobában, egy üvegezett fülkében, amely három egyenes hátú székkel meg egy gyorsforralóval volt bebútorozva. A főhelyen elektromos jelzőtábla díszelgett – apró égők sora, amelyek vörösen villogtak, ha egy beteg megnyomta a hívógombját. Most épp három villogott. A két nővér tovább iszogatta a kávéját, és egy orvosról beszélgettek, aki berúgott Benjámin-napon. A harmadik alighanem a kozmetikusával beszélgetett.
– Bocsássanak meg, telefonálnom kell – mondta Johnny.
A nővér fél kezével befogta a kagylót. – Van egy bedobós telefonfülke az előcsarn...
– Köszönöm – szólt Johnny, és kivette kezéből a telefont. Megnyomta az egyik szabad vonalat, és nullát tárcsázott. Foglalt jelzést kapott. – Mi a baj ezzel?
– Hé! – kiáltott rá az a nővér, aki eddig a kozmetikusával beszélt. – Mégis, mit képzel? Adja ide!
Johnnynak eszébe jutott, hogy a kórháznak saját telefonközpontja van, s 9-et tárcsázott, városi vonalért. Ezután tárcsázta a nullát.
A nővér dühtől vöröslő arccal a telefonért kapott. Johnny félretolta. Az megpördült, észrevette Eileent, és lépett egyet felé. – Eileen, mi van ezzel az őrült pasival? – kérdezte éles hangon. A másik két nővér letette kávéscsészéjét, és tátott szájjal bámult Johnnyra.
Eileen zavartan vont vállat: – Nem tudom, azt mondja...
– Itt a központ.
– Egy oldtowni tüzet szeretnék bejelenteni – hadarta Johnny. – Kérem, megadná a fölhívandó számot?
– Ejha – kapta fel a fejét az egyik nővér. – Kinek a háza ég?
Eileen állt egyik lábáról a másikra: – Állítólag az enyém.
Annak a nővérnek, aki az imént a kozmetikusával társalgóit, most beugrott: – Uramisten, ez az a pasi!
Johnny a jelzőtáblára mutatott, ahol most már öt vagy hat égő villogott. – Megnézhetnék, miért csöngetnek ezek a betegek!
A központos kapcsolta neki az oldtowni tűzoltóságot.
– John Smith vagyok, és egy tűzesetet kell bejelentenem. A cím... – Eileenra nézett: – Mi a címed?
Johnny egy pillanatig attól tartott, a lány nem fogja megmondani. Szája mozgott, de hang nem jött belőle. A két kávézó most ott hagyta csészéjét, és a szoba hátsó sarkába húzódott vissza. Úgy súgtak-búgtak, mint gimnazista lányok az iskolai mosdóban. Szemük tágra nyílt.
– Uram? – hangzott a vonal túlvégéről.
– Gyerünk, mondd meg – szólt Johnny –, vagy azt akarod, hogy a macskáid bennégjenek?
– Center Street 624 – közölte kelletlenül Eileen. – Johnny, te meg vagy húzatva.
Johnny elismételte a címet a telefonba. – A konyhában van a tűz.
– Az ön neve, uram?
– John Smith. Bangorból telefonálok, a Kelet-maine-i Egészségügyi Központból.
– Megkérdezhetem, honnan szerezte az információt?
– A nap hátralévő részében elérhetők vagyunk telefonon. Az információm igaz. Most pedig menjenek, és oltsák el. – Lecsapta a kagylót.
– ... és megmondta, hogy Sam Weizak anyja...
A nővér elharapta a mondat végét, és Johnnyra meredt. Johnny érezte, hogy szinte égetnek ezek a tétova tekintetek, tudta, mi lesz ebből, és fölfordult tőle a gyomra.
– Eileen – szólt.
– Tessék?
– Jóban vagy a szomszédokkal?
– Igen... Burt és Janice a közvetlen szomszédaim...
– Odahaza van valamelyikük?
– Janice alighanem otthon lesz, biztosan.
– Nem akarod fölhívni?
Eileen bólintott, hirtelen megértette, mit akar ezzel. Kivette kezéből a telefont, és a 872-es számot tárcsázta. A nővérek ott álltak, és feszülten figyeltek, mintha véletlenül bekapcsolódtak volna egy izgalmas tévéprogramba.
– Halló? Jan? Itt Eileen. A konyhában vagy?... Megkérhetnélek, hogy nézz ki az ablakodon, és mondd meg, szóval, hogy minden rendjén van-e a házam körül?... Nos, egy barátom azt mondja... Majd elmondom, ha megnézted, oké? – Eileen elvörösödött. – Igen, várok. – Johnnyra nézett, és megismételte: – Meg vagy húzatva, Johnny.
Szünet következett, amelynek nem akart vége szakadni. Azután Eileen különös, letompított hangon, amely egészen más volt, mint a megszokott hangja: – Nem, semmi baj, Jan. Már riasztottuk őket. Nem... most nem tudom elmagyarázni, de majd később elmondom neked. – Johnnyra nézett. – Igen, elég különös, hogy honnan tudom... de. ..majd elmagyarázom. Legalábbis azt hiszem. Viszlát.
Letette a telefont. Mind őt nézték, a nővérek mohó kíváncsisággal, Johnny csupán tompa bizonyossággal.
– Jan azt mondja, füst gomolyog ki a konyhaablakomon – közölte Eileen, és a nővérek egyszerre sóhajtottak föl. Tágra nyílt és valahogy vádló szemüket újra Johnnyra szegezték. Esküdtszéki szemek, gondolta keserűen.
– Haza kell mennem – döntött Eileen. Az agresszív, határozott, magabiztos gyógytornász megszűnt; macskáiért, lakásáért, holmijáért aggódó törékeny asszonnyá alakult át. – Én... nem is tudom, hogyan köszönjem meg, Johnny... Elnézést, hogy nem hittem neked, de... – Elsírta magát.
Az egyik nővér odalépett hozzá, de Johnny előbb odaért. Átkarolta a vállát, és kivezette a folyosóra.
– Te csakugyan tudod... – suttogta Eileen. – Amit mondanak rólad...
– Indulj már – nógatta Johnny. – Biztos vagyok benne, hogy minden jóra fordul. Lesz némi kis füst és mocsok, de ez minden. Az a filmplakát, a Kö-lyök-é, azt hiszem, az tönkremegy, de más baj nem lesz.
– Igen, oké. Köszönöm, Johnny. Áldjon meg az Isten. – Arcon csókolta a fiút, és elrohant. Egyszer még visszapillantott a hosszú folyosóról, babonás félelemmel a tekintetében.
A nővérek felsorakoztak a fülke üvegfalánál, és Johnnyt nézték. Hirtelenjében telefondróton ülő varjakra emlékeztették: lesik a fényes és csillogó tárgyat, hogy lecsapjanak rá és szétszedjék.
– Menjenek, hívják magukat – mordult rájuk, s a nők visszahőköltek a hangjától. Bicegve elindult a folyosón a lift felé, hagyta, indítsák útjára a pletykát. Fáradt volt. Fájt a lába. Csípőízületeibe mintha üvegcserepek szorultak volna. Agyba akart bújni.

Tizenegyedik fejezet

l 

– Mit fog kezdeni velük? – kérdezte Sam Weizak.
– Uramjézus, nem tudom – felelte Johnny. – Mit is mondott, hányan vannak odalenn?
– Legalább nyolcan. Egyikük az AP New Eng-land-i tudósítója. És az egyik tévéállomástól is jöttek ketten, kamerával és lámpákkal. A kórházigazgató mérges magára, Johnny. Rebellisnek tartja.
– Mert egy hölgy lakása legjobb úton volt, hogy leégjen? – kérdezte Johnny. – Nem mondhatok mást, mint hogy oltári eseménytelen napjuk lehetett az újságoknak.
– Ami azt illeti, nem volt eseménytelen. Ford megvétózott két törvényjavaslatot. A PFSZ felrobbantott egy éttermet Tel Avivban. Egy rendőrkutya kétszáz kiló marihuánát szagolt ki a repülőtéren.
– Akkor meg mit akarnak itt? – kérdezte Johnny. Amikor Sam az imént közölte, hogy riporterek tolonganak az előcsarnokban, rögtön arra gondolt, hogyan hat majd ez Verára. Anyja Pownalban volt, s a jövő héten kezdődő kaliforniai zarándoklatra készülődött. Se Johnny, se apja nem tartotta jó gondolatnak az utazást. Hogy fiából valamiféle léleklátó lett, talán maradásra bírja, ám Johnny attól tartott, hogy a két rossz közül ez talán a rosszabb. Ez végképp kikészítheti.
Másfelől viszont – s ez a gondolat hirtelen, sugalmazó erővel pattant ki agyából – talán ráveszd őt arra, hogy szedje a gyógyszerét.
– Azért vannak itt, mert ami történt: esemény – jelentette ki Sam. – A szó szoros értelmében.
– Nem csináltam én semmit, csak...
– Csak megmondta Eileen Magownnak, hogy tűz ütött ki a házában, és az csakugyan égett – magyarázta halkan Sam. – Ugyan már, Johnny, nyilván tudta, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.
– Nem hajszolom a nyilvánosságot – szólt komoran Johnny.
– Nem. Nem is akartam arra célozni, hogy hajszolja. Egy földrengés se hajszolja a nyilvánosságot. A riporterek mégis beszámolnak róla. Az emberek kíváncsiak.
– És ha nem vagyok hajlandó beszélni velük?
– Erre nem nagyon van módja – felelte Sam. – Akkor elmennek, és eszelős pletykákat röpítenek világgá. Azután, mihelyt hazaindul a kórházból, magának esnek. Mikrofonokat fognak a képébe tolni, mintha szenátor lenne, vagy maffiavezér, hm?
Johnny elgondolkodott. – Bright is odalenn van?
– Igen.
– És ha őt kérném, hogy jöjjön föl? Megkapja a sztorit, és leadja a többieknek.
– Megteheti, de ettől a többiek fölkapják a vizet. És a haragos riporter: ellenség. Nixonra megharagudtak, s széttépték.
– Én nem vagyok Nixon – mondta Johnny. Weizak sugárzón elvigyorodott: – Nem, hála Istennek.
– Mit javasol? – kérdezte Johnny.

2 

A riporterek fölálltak és előresiettek, amikor Johnny a lengőajtón át belépett az előcsarnokba.
Nyitott fehér ing volt rajta, és lötyögő kék vászon-farmer, arca halvány, de fegyelmezett. A műtéttől származó sebek kiduzzadtak a nyakán. Vakuk villantak meleg fénnyel, hunyorgott tőlük. Kérdések röpködtek.
– Kérem! Kérem! – kiabálta Sam Weizak. – Ez egy lábadozó beteg! Rövid nyilatkozatot óhajt tenni, és megválaszolja a kérdéseiket, de csak ha módot adnak rá! Menjenek a helyükre, engedjék lélegzethez jutni!
Két tévés fényszóró gyulladt, az előcsarnok földöntúli fényben fürdött. Kíváncsiskodó orvosok és nővérek gyülekeztek a hallajtóban, Johnny hunyorgott a lámpáktól. Ezt hívják-e rivaldafénynek? Mintha álom lenne az egész.
– Ön kicsoda? – kiáltotta oda az egyik riporter Weizaknak.
– Sámuel Weizak vagyok, ennek a fiatalembernek az orvosa, két iksszel írom a nevem.
Általános nevetés harsant fel, és a hangulat megenyhült kissé.
– Jól érzi magát, Johnny? – kérdezte Weizak. Kora este volt; az a megérzése, hogy Eileen Ma-gown konyhája lángra lobbant, távolinak és jelentéktelennek tűnt, egy emlék emlékének.
– Jól, igen.
– Hogy szól a nyilatkozata? – kiáltotta oda az egyik riporter.
– Nos – szólt Johnny –, a következőképp. A gyógytornásznőm bizonyos Eileen Magown. Nagyon kedves hölgy, és sokat segített nekem abban, hogy erőm visszatérjen. Tudják, baleset ért, és... – Az egyik tévékamera elindult felé, rámeredt, s ezzel egy pillanatra elterelte a figyelmét – . .. és meglehetősen legyöngültem. Az izmaim nagyjából elhaltak. Ma reggel a fizikoterápiás teremben voltunk, épp végeztünk, és nekem az az érzésem támadt, hogy a lakása kigyulladt. Mármint, pontosabban szólva...
– Jézusom, úgy beszélsz, akár valami seggfej! – Úgy éreztem, elfelejtette elzárni a tűzhelyét, és a konyhai függöny rögvest lángra kap. Így aztán fogtuk magunkat, és telefonáltunk a tűzoltóknak, ez minden. Pillanatnyi csönd támadt, amíg emésztették a dolgot – nekem az az érzésem támadt, ez minden – , s ezután kérdések záporoztak, értelmetlen hangzavar töltötte be a termet. Johnny tehetetlenül nézett körül, elveszettnek és védtelennek érezte magát.
– Csak egyenként! – ordította Weizak. – Emeljék föl a kezüket! Sose jártak iskolába?
Kezek integettek, és Johnny David Brightra mutatott.
– Transzcendens élménynek nevezné, Johnny?
– Érzésnek nevezném – válaszolta Johnny. – A földön feküdtem, amikor végeztünk a gyakorlatokkal. Miss Magown megfogta a kezem, hogy fölsegítsen, és én megéreztem.
Valaki másra mutatott.
– Mel Allén vagyok a portiandi Sunday Telegram-tói, Mr. Smith. Kép gyanánt jelent meg? Képet látott?
– Nem, egyáltalán nem – mondta Johnny, de igazában nem volt képes fölidézni, mi is történt.
– Megesett ez már magával, Johnny? – kérdezte egy nadrágkosztümös fiatal nő.
– Igen, néhányszor.
– Beszélhetne nekünk a többi esetről?
– Nem, inkább nem.
Az egyik tévériporter jelentkezett, Johnny odabiccentett felé. – Mr. Smith, voltak-e ilyenféle felvillanásai a balesete s az azt követő kóma előtt?
Johnny habozott.
A teremben síri csend volt. A fényszórók, akár a trópusi napsütés, égették az arcát. – Nem – mondta.
Újabb kérdészuhatag. Johnny újra Weizakra nézett, tehetetlenül.
– Állj! Állj! – üvöltötte az orvos. Amint a moraj elcsitult, Johnnyra nézett. – Kimerült, Johnny?
– Még két kérdésre válaszolok – közölte Jobnny. – Azután... csakugyan... elég hosszú napom volt... igen, asszonyom?
Tömzsi asszonyra mutatott, aki két fiatal riporter közé ékelődött. – Mr. Smith – szólt a nő erős, messze hangzó gerlehangon –, ki lesz a Demokrata Párt jövő évi elnökjelöltje?
– Ezt nem tudom megmondani – lepődött meg őszintén a kérdésen Johnny. – Honnan tudnám?
Újabb kezek emelkedtek föl. Johnny egy magas, higgadt arcú, sötét öltönyös férfira mutatott. Az tett egy lépést előre. Volt valami kimért és feszes a lényében.
– Mr. Smith, Roger Dussault vagyok a lewistoni Sun-tól, és azt szeretném tudni, van-e elképzelése róla, honnan ez a rendkívüli képessége önnek... ha ugyan tényleg létezik. És miért épp önnek, Mr. Smith?
Johnny megköszörülte a torkát. – Ha jól értem a kérdését... ön arra kér, indokoljak meg valamit, amit magam sem értek. Ezt nem tehetem.
– Ne indokolja, Mr. Smith. Csak magyarázza meg.
Azt hiszi, becsapom őket. Vagy azzal próbálkozom.
Weizak odalépett Johnny mellé. – Lehetséges, hogy én megválaszolhatom – mondta. – Vagy legalábbis megkísérelhetem, hogy megmagyarázzam, miért nem lehet megválaszolni.
– Maga is léleklátó? – kérdezte hűvösen Dussault.
– Igen, minden neurológusnak annak kell lennie, ez követelmény – felelte Weizak. Nevetés tört ki, és Dussault elvörösödött.
– Hölgyeim és uraim, a sajtó tisztelt képviselői, ez az ember négy és fél évet töltött kómában. Nekünk, akik az emberi agyat tanulmányozzuk, sejtelmünk sincs, miért volt kómában, sem arról, miért tért magához a kómából, éspedig azon okból nincs, mivelhogy nem értjük, mi is a kóma valójában, semmivel se értjük jobban, mint az alvás vagy az ébredés egyszerű aktusát. Hölgyeim és uraim, mi nem értjük egy béka agyát se, egy hangya agyát se. Nyugodtan megírhatják... amint látják, nem félek...
Újabb nevetés. Tetszett nekik Weizak. De Dussault nem nevetett.
– Megírhatják továbbá, hogy szerintem ez az ember egy egészen új vagy egy egészen régi emberi képesség birtokában van. Miért? Ha még egy hangya agyával sem vagyunk tisztában, megmondhatom-e önöknek, miért? Nem tudom megmondani. Sugallhatok önöknek néhány érdekes dolgot, noha ezeknek vagy van jelentőségük, vagy nincs. John Smith agyának egy része helyrehozhatatlanul megsérült – nagyon kicsi része, de az agy minden része létfontosságú lehet. Ő ezt “holtsáv"-nak nevezi, s úgy látszik, ebben néhány nyomemlék tárolódott. Ezek a kitörölt emlékek mind egyazon “készlet" darabjainak tűnnek; utca, országút, autópálya, irányítótáblák. Nagyobb, átfogó készlet halmaza, a “hol van"-é. Ez kicsi, de totális afázia, amely mind a nyelvi, mind a leképezési készséget befolyásolja.
Mármost ennek kiegyensúlyozására – folytatta Weizak – John Smith agyának egy másik parányi része fölélénkült. A cerebrum egy kis darabkája a koponyafalcsonti lebenyen belül. Ez az “elülső" vagy “gondolkodó" agy egyik mélyen barázdált szekciója. Smith agyának ebben a szekciójában az elektromos reagálások teljesen eltérnek attól, amilyeneknek lenniök kellene. Hm? Van itt még valami. A koponyafalcsonti lebenynek a tapintáshoz van valami köze, hogy milyen mértékben, abban nem vagyunk egészen biztosak; és nagyon közel van az agynak ahhoz a területéhez, amely rendszerez és azonosít különféle formákat és felületeket. Megfigyelésem szerint John “felvillanásait" mindig valamiféle érintés előzte meg...
Csönd. A riporterek vadul jegyzeteltek. A tévékamerák, amelyek az előbb Weizakra irányultak, most visszahúzódtak, hogy befoglalják Johnnyt a képbe.
– Erről van szó, Johnny? – kérdezte Weizak.
– Úgy hiszem...
Dussault hirtelen előretolakodott. Johnny egy zavart pillanatig azt hitte, talán azért, hogy ellent – mondjon. Ekkor vette észre, hogy Dussault levesz valamit a nyakáról.
– Tartsunk bemutatót – mondta. Aranyláncon csüngő medaliont tartott a kezében. – Hadd lássuk, mit tud csinálni ezzel.
– Nem fogunk semmi effélét látni – ellenkezett Weizak. Bozontos mákostészta-szemöldöke fenyegetően összeszaladt, és Mózesként meredt Dus-sault-ra. – Ez az ember nem vásári mutatványos, uram!
– Elég a kábításból! – kiáltotta Dussault. – Vagy tudja, vagy nem tudja! Míg maga nagy buzgón sugallt bizonyos dolgokat, magam is nagy buzgón sugalltam magamnak valamit. Éspedig azt, hogy ezek az ürgék azért nem tudják kérésre sosem produkálni magukat, mert olyan valódiak, akár egy rakás hamis pénz.
Johnny a többi riporterre nézett. Brightot kivéve, aki láthatólag feszengett, a többiek mohón figyelték. Hirtelen úgy érezte magát, mint egy őskeresz-tény az oroszlánok vermében. Így is, úgy is ők győznek, gondolta. Ha tudok nekik mondani valamit, megvan az elsöoldalas sztorijuk. Ha nem tudok, vagy nem vagyok hajlandó megpróbálni, megvan a másféle sztorijuk.
– Nos? – kérdezte Dussault. És meglengette a medaliont.
Johnny Weizakra nézett, de Weizak undorral elfordult.
– Adja ide – szólt Johnny.
Dussault átadta. Johnny a tenyerébe vette a me-daliont. Egy Szent Kristóf-érem volt. Ráejtette a finom szemű láncot kis érces, arányló halomba, és összezárta a tenyerét.
Halálos csönd borult a teremre. A társalgó ajtajában álló maroknyi orvoshoz és nővérhez azóta még vagy egy tucatnyian csatlakoztak, néhányan már utcai ruhában, útban hazafelé a kórházból. Páciensek gyűltek össze annak az átjárónak a végében, amely a földszinti játék- és tévészobába vezet. A kora esti látogatók is itt haladtak át. Sűrű feszültség vibrált a levegőben, akár egy zümmögő elektromos kábel.
Johnny némán állt, sápadtan és vékonyán, fehér ingében és túlméretezett kék vászonfarmerjában. A Szent Kristóf-érmet oly erősen szorította jobbjában, hogy kezén az inak feltűnően kidudorodtak a tévés fényszórók ragyogásában. Szemben vele, makulátlan sötét öltönyében higgadtan. Ítélkezőn és ellenségesen ott állt Dussault. A pillanat végtelennek tűnt. Senki se köhögött, senki se suttogott.
– Ó – szólalt meg halkan Johnny, aztán: – Szóval erről van szó? Ujjai lassan szétlazultak. Dussault-ra nézett.
– Nos? – kérdezte Dussault, de a fensőbbséges biztonság eltűnt hangjából. És eltűnt most az a fáradt, ideges fiatalember is, aki eddig a riporterek kérdéseire válaszolgatott. Johnny ajka félmosolyra húzódott, de semmi melegség nem volt ebben a mosolyban. Szeme kékje elsötétült. Hideg lett és távoli. Weizak látta, és megborzongott. Később úgy fogalmazta meg, hogy olyan ember arcára emlékeztetett, aki elektronmikroszkópba néz és egy ismeretlen vírust tanulmányoz.
– Ez a nővére medalionja – mondta Dussaultnak. – Anne volt a neve, de mindenki Terrynek szólította. Maga nagyon szerette. Még a földet is bálványozta, amelyen ő járt.
Johnny Smith hangja hirtelen borzalmasan elváltozott. Egy kamasz mutáló, bizonytalan hangjává lett.
– Ezt azért kapod, hogy vigyázzon rád, amikor piros lámpánál haladsz át a Lisbon Streeten, Terry, vagy amikor elmész este valamelyik hapsival. Ne feledd, Terry... ne feledd...
A zömök nő, aki az imént azt kérdezte Johnny-tól, kit fognak jelölni jövőre a demokraták, rémülten felnyögött. Az egyik tévés kameraman rekedten ezt motyogta: – Szentséges Isten!
– Hagyja abba – suttogta Dussault. Arca megszürkült. Szeme kidülledt, és az éles fényben krómként csillogott a nyál az alsó ajkán. A medalionért nyúlt, amely most a finom szemű aranyláncon függött Johnny ujjain. De mozdulatából hiányzott már az erő és a magabiztosság. A medalion ide-oda himbálózott, hipnotikus fényt sugárzott.
– Ne feledd, amit kérek, Terry – könyörgött a kamaszhang. – Maradj tiszta, Terry... kérlek, az isten szerelmére, maradj tiszta...
– Hagyja abba! Hagyja abba, rohadt csibész!
Johnny most a saját hangján beszélt. – Nagy volt az iram, ugye? Azután vége lett. Szívrohamban halt meg, huszonkét évesen. De tíz éven át hordta, Reg. Nem feledte, amit maga mondott. Sose feledte... sose... sose... sose.
A medalion lecsúszott ujjáról, és kis zenei hanggal ütődött a padlónak. Johnny egy pillanatig a semmibe bámult, arca nyugodt volt, hideg és eltökélt. Dussault lehajolt a medalionért, rekedten zokogott a döbbent csöndben.
Vaku villant, és Johnny arca kitisztult, újra a saját arca lett. Iszonyat töltötte el, azután sajnálat. Esetlenül letérdelt Dussault mellé.
– Sajnálom – mondta. – Sajnálom, nem akartam...
– Maga piti csibész, rohadt szélhámos! – ordított rá Dussault. – Hazugság! Mind hazugság! Csupa hazugság! –  Otromba, tenyeres ütéssel nyakon vágta Johnnyt, az hanyatt esett, fejét keményen a padlónak verte. Csillagokat látott.
A terem fölbolydult.
Homályosan érzékelte, hogy Dussault vakon nyomakszik át a tömegen az ajtó felé. Emberek gyűrűztek Dussault körül, Johnny körül. Lábszárak és cipők erdején át látta Dussault-t. Ekkor Weizak termett mellette, fölültette.
– Jól van, John? Nem sebezte meg ez az ember?
– Nem jobban, mint én őt. Jól vagyok. – Föltá-pászkodott. Kezek segítették, talán Weizak keze, talán másoké. Szédült, rosszul érezte magát; forgott vele a világ. Hiba volt, szörnyű hiba.
Valaki felsikoltott – a tömzsi asszony, aki előzőleg a demokraták felől kérdezte. Johnny látta, hogy Dussault térdre bukik, megragadja a tömzsi asszony tarka mintás blúzának ujját, azután kimerültén előrezuhan a kőpadlóra az ajtónál, amelyet el akart érni. A Szent Kristóf-érem még mindig ott volt a kezében.
– Elájult – mondta valaki. – Elvesztette az eszméletét. Ne éljek.
– Az én hibám – mondta Johnny Sam Weizak-nak. Torka összeszorult a szégyenkezéstől, a könnytől. – Én vagyok az oka.
– Nem – vágta rá Sam. – Nem, John.
De bizony. Kiszabadította magát Weizak keze közül, s elindult arra, amerre Dussault hevert. Az már magához tért, kábán pislogott a mennyezetre. Két orvos sietett hozzá.
– Jól van? – kérdezte Johnny. A nadrágkosztümös riporternőhöz fordult, s az elhúzódott tőle. Görcsös félelem torzította el az arcát.
Johnny most a tévériporterre nézett, aki az imént azt kérdezte tőle, voltak-e felvillanásai a balesete előtt is. Hirtelen nagyon fontosnak érezte, hogy elmagyarázza valakinek: – Nem akartam fájdalmat okozni neki – mondta. – Istenemre mondom, eszemben se volt fájdalmat okozni. Nem tudtam...
A tévériporter hátrált egy lépést. – Persze – helyeselt. – Hát persze hogy nem akarta. Ő kérte, mindenki láthatta. Csak... ne érjen hozzám, jó?
Johnny kábán nézett rá. A riporter ajka. remegett. Még mindig sokkos állapotban volt, de már kezdte érteni. Ó, igen. Kezdte érteni. Mosolyogni próbált, de csak halálfej-vigyor tellett tőle.
– Csak ne érjen hozzám, Johnny. Kérem.
– Szó sincs róla – mondta Johnny, vagy legalábbis próbálta mondani. Sohasem tudta meg, kijött-e hang a torkán.
– Ne érjen hozzám, Johnny, oké?
A riporter visszahátrált odáig, ahol a kamera-manja már csomagolta össze a felszerelését. Johnny állt és nézte. Egész testében reszketni kezdett.

3 

– A maga érdekében, John – mondta Weizak. Az orvos mögött, fehér kísértetként, bűvészinasként ott lebegett a nővér, a guruló gyógyszerállvány felett, azon a drogosok paradicsoma, édes álmokat termő gyógyszerek.
– Nem – tiltakozott Johnny. Még mindig reszketett, s már a hideg veríték is kiverte. – Nem kell több injekció. Torkig vagyok az injekciókkal.
– Akkor egy tablettát.
– Tabletta se kell.
– Hogy el tudjon aludni.
– Ő vajon fog-e tudni aludni? Az a Dussault?
– Ő kérte – mormolta a nővér, majd, mikor Weizak feléfordult, visszahőkölt. De Weizak elmosolyodott.
– Igaza van a nővérnek, hm. – mondta. – Az az ember maga kérte. Azt hitte, maga zsákbamacskát árul, John. Egy nyugalmas éjszaka, és maga is a helyére rakja.
– Majd alszom magamtól.
– Kérem, Johnny.
Éjjel negyed tizenkettő volt. A szoba túlsó felében álló tévékészüléket most zárlak el. Johnny és Sam együtt nézte végig a tudósítást: a második helyen szerepelt, közvetlenül a Ford megvétózta törvényjavaslatok után. Az én sztorim jobb színház lett, vélte morbid elégtétellel Johnny. A hosszú film-szalag egy kopasz fejű republikánusról, amint közhelyeket szövegei a nemzeti költségvetésről, nem hasonlítható össze azzal a filmsnittel, amelyet a WABI kameramanja vett föl itt ma kora este. A snitt Dussault-lal ért véget, amint előreveti magát, kezében nővére medálját szorongatja, azután ájultán esik össze, s zuhantában úgy kapaszkodik a riporternőbe, ahogy a fulladozó a szalmaszálba.
Amikor a tévékommentátor rátért a rendőrkutyára és a kétszáz kiló fűre, Weizak kiment egy időre, és azzal a hírrel tért vissza, hogy a kórházi kapcsolóközpont átforrósodott a Johnnynak szóló hívásoktól, még mielőtt a riport véget ért volna. Néhány perc múlva bukkant fel a nővér a gyógyszerekkel, s ebből Johnny arra következtetett, hogy Sam nemcsak azért ment ki a nővérszobába, hogy utánanézzen a beérkező telefonhívásoknak.
Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.
Weizak halkan káromkodott. – Mondtam nekik, hogy ne kapcsolják be őket. Ne vegye föl, John, majd én...
De Johnny már fölkapta. Odahallgatott egy pillanatig, azután bólintott: – Igen, helyesen tette. – Kezével befedte a membránt. – Az apám – mondta.
Levette kezét. – Szia, apa. Gondolom, láttad... – Elhallgatott, figyelt. Ajkáról eltűnt a kis mosoly, és a fölsarjadó iszonyat lépett a helyébe. Ajka némán mozgott.
– Mi az, John? – kérdezte élesen Weizak.
– Rendben, apa – suttogta alig hallhatóan Johnny. – Igen, Cumberlandi Közkórház. Tudom, merre van. Jerusalem's Lot után. Oké. Jól van, apa...
Hangja megtört. Szeme könnytelen volt, de fénylett.
– Tudom, apa. Én is szeretlek. Nagyon bánt. Hallgatott.
– Igen. Igen, az volt – mondta Johnny. – Viszlát, apa. Igen. Szervusz. Letette a telefont, keze tövét a szemére nyomta.
– Johnny? – hajolt előre Sam, elvette Johnny egyik kezét, és szelíden fogta. – Az édesanyja?
– Igen. Az édesanyám.
– Szívroham?
– Szélütés – felelte Johnny, és Sam Weizak kis, fájó sziszegéssel szívta be foga közt a levegőt. – Nézték a híradót... egyiküknek se volt halvány sejtelme... és én megjelentem... és őt megütötte a szél. Krisztusom. Kórházban van. Ha most apámmal történik valami, akkor hármas találatunk van. – Fölcsukló nevetést hallatott. Szeme vadul ugrált Samről a nővérre és újra vissza Samre. – Remek képesség – mondta. – Mindenkinek elkelne. – Újra visszatért a nevetés, akár a sikoltozás.
– Milyen az állapota? – kérdezte Sam.
– Apám nem tudja. – Johnny kilendítette lábát az ágyból. Már levetkőzött, kórházi köntösben volt, mezítláb.
– Mit művel? – kérdezte éles hangon Sam.
– Mit gondol?
Johnny fölkelt, és egy pillanatig úgy látszott, mintha Sam vissza akarná lökni az ágyra. De csak nézte, amint Johnny a szekrényéhez biceg. – Ne legyen nevetséges. Még nem képes erre, John.
Johnny a nővérrel mit sem törődve (Isten a megmondhatója, épp elégszer látták már a csupasz fütykösét) ledobta magáról a köpenyt. Térdhajlatában kiálltak a vastag, kígyózó sebek, és ott fodrozódtak lábikrája szegényes domborulatán. Ruhákat keresgélt a szekrényében, s előhúzta azt a fehér inget és farmert, amelyet az este a sajókonferencián viselt.
– John, egyszerűen megtiltom. Mint orvosa és mint barátja. Őrültség, azt mondom.
– Tiltson, amit akar, megyek – jelentette ki Johnny. Öltözni kezdett. Arcán az az eltávolodó, szórakozott kifejezés jelent meg, ami Samnek a transzállapotot idézte. A nővér halálra vált.
– Nővérke, maga el is mehet – mondta Sam. Az az ajtóhoz hátrált, állt ott egy pillanatig, majd kiment. Nem szívesen.
– Johnny – szólt Sam. Fölkelt, odament hozzá, és a vállára tette a kezét. – Nem maga tette.
Johnny lerázta a kezeket. – De bizony, hogy én tettem – mondta. – Engem nézett, amikor történt. – Gombolni kezdte az ingét.
– Maga biztatta, hogy szedje a gyógyszerét, ő meg abbahagyta.
Johnny egy pillanatig Weizakra nézett, majd tovább gombolgatta az ingét.
– Ha nem történt volna meg ma, megtörtént volna holnap, a jövő héten, a jövő hónapban...
– Vagy jövőre. Vagy tíz év múlva.
– Nem. Nem lett volna tíz éve hátra, még egy se. És ezt maga is tudja. Miért akarja mindenáron magára venni a vezeklőinget? A miatt a beképzelt riporter miatt? Lehet, hogy ez csak önsajnálat? Belső kényszer, hogy elátkozottnak higgye magát?
Johnny arca eltorzult: – Engem nézett, amikor a szélütés érte. Nem érti? Hogy lehet olyan nyomorult, hogy nem érti?
– Az édesanyja fárasztó utazást tervezett, egészen Kaliforniáig és vissza, maga mesélte nekem. Valamiféle szimpozionra. Abból ítélve, amit maga elmondott, nagyon is fölizgató valamire. Igen? Igen. Ott csaknem biztosan megtörtént volna. Egy agyvérzés nem derült égből villámcsapás, Johnny.
Johnny a nadrágját gombolta, azután leült, mintha az öltözködés minden erejét kivette volna. Még mindig mezítláb volt. – Igen – mondta. – Igen, lehet, hogy igaza van.
– Belátja! Belátja! Hála néked, Uram!
– Mégis mennem kell, Sam.
Weizak az ég felé tárta kezét. – És mit tesz? Anyja az orvosok és az Isten kezében van. Ez a helyzet. Ezt magának tudnia kellene, jobban, mint bárki másnak.
– Apámnak szüksége lesz rám – mormolta Johnny. – Ezt is tudom.
– Hogyan akar odajutni? Mindjárt éjfél.
– Busszal. Fogok egy taxit “Péter mécsé"-ig. A távolsági buszoknak még van ott megállójuk, nem?
– Nem kell buszoznia – mondta Sam. Johnny a szék alatt kotorászott, de nem találta a cipőjét. Sam kihúzta az ágy alól, és átadta neki.
– Elviszem magát.
Johnny fölnézett: – Megtenné?
– Ha bevesz egy enyhe nyugtatót, igen.
– De hát a felesége... – Zavartan döbbent rá, hogy semmi mást nem tud Weizak magánéletéről, csak azt, hogy az anyja Kaliforniában él.
– Elváltam – mondta Weizak. – Egy orvosnak késő éjjel is sokszor távol kell lennie... hacsak nem ortopéd szakorvos vagy bőrgyógyász, hm? A feleségem üresnek találta az ágyat. Erre aztán különféle férfiakkal töltötte ki az űrt.
– Bocsásson meg – hebegte Johnny.
– Túl sok időt tölt bocsánatkéréssel, John. – Sam arca szívélyes volt, de tekintete szigorú. – Húzza föl a cipőjét.

Tizenkettedik fejezet

l 

Kórházból kórházba, gondolta álmatagon Johnny. Kellemesen lebegett attól a kis kék tablettától, amelyet közvetlenül az előtt vett be, hogy elindult a Kelet-Maine Központból és bemászott Sam 75-ös El Doradójába. Kórházból kórházba, személytől személyhez, állomásról állomásra.
Titokban furcsamód élvezte az utazást – most volt kinn első ízben a kórházból csaknem öt év óta. Az éjszaka tiszta volt, a Tejút töretlenül fénylő órarugóként feszült az égbolton át, félhold követte őket a sötét fasor fölött, amíg dél felé robogtak Palmyrán, Newporton, Pittsfielden, Bentonon, Clintonon át. A kocsi halkan neszeit a csaknem tökéletes csöndben. Halk muzsika, Haydn-zene a sztereómagnó négy hangszórójából.
Az egyik kórházba a Cleaves Mills-i Mentőszolgálat rohamkocsijával jöttem, a másikba Cadillackel megyek, gondolta. Nem engedte, hogy ez megzavarja. Épp elég volt kocsiban ülni, lebegni az útsáv fölött, ideiglenes pokoltornácon pihentetve anyja problémáját, a maga új képességét, és az emberekét, akik be akarnak kandikálni a leikébe. (Ő maga kérte... csak ne érjen hozzám, jó?) Weizak nem beszélt. Időnként a zene foszlányait zümmögte.
Johnny a csillagokat nézte. A csaknem üres késő éji országutat. Odaértek az autópálya augustai bejáratához, és Weizak az automatánál útvámjegyet váltott. Azután haladtak tovább – Gardener, Sab-batus, Lewiston.
Majdnem öt év. Több, mint amennyit elítélt gyilkosok töltenek a sitten.
Elaludt.
Álmodott.
– Johnny – szólt hozzá álmában az anyja. – Johnny, tedd, hogy jobban legyek, tedd, hogy meggyógyuljak. – Koldusrongyokban volt. A lába előtt kúszott a kockaköveken. Arca fehér volt. Térdéről vékonyán szivárgott a vér. Ritkás hajában fehér tetvek tekeregtek. Johnnyra emelte reszkető kezét:
– Isten ereje működik benned – mondta. – Nagy felelősség ez, Johnny. Nagy ajándék. Méltónak kell lenned hozzá. Ő megfogta a kezét, megszorította, és így szólt:
– Szellemek, távozzatok ebből az asszonyból!
Anyja fölállt. – Meggyógyított! – kiáltotta, hangját különös és szörnyű diadalérzet hatotta át. – Meggyógyított! Meggyógyított engem az én fiam! Nagy dolgot cselekedett ezen a földön!
Tiltakozni próbált, el akarta mondani, hogy nem akar ő nagy dolgokat cselekedni, vagy gyógyítani, vagy más hangján szólni, megjósolni a jövőt, vagy megtalálni azokat a dolgokat, amelyek elvesztek. Megpróbálta elmondani ezt anyjának, de a nyelve nem akart engedelmeskedni. Azután anyja ott volt már előtte, ott loholt a kövezett úton, megalázko-dón és szervilisen, de egyben arrogánsán, hangja harsonaként zengett: – Megmentett! Megmentő! Megmentett! Megmentő!
És Johnny rémülten látta, hogy ezrek vannak már mögötte, talán milliók, csupa megnyomorított, vagy deformált, vágy halálra rémült ember. Ott volt a tömzsi riporterhölgy, aki azt akarta mindenáron tudni, kit jelölnek majd az elnöki posztra a demokraták 1976-ban; volt ott egy halott szemű parasztember a fia fényképével – a képen egy mosolygó fiatal fiú a Légierő kék egyenruhájában –, akit 1972-ben eltűntnek nyilvánítottak Hanoiban, s az öreg azt tudakolta, meghalt-e a fia, vagy él; egy fiatal, könnyes tekintetű nő, aki Sarahra hasonlított, vízfejű csecsemőt tartott a magasba, a gyerek fején kék erek húzódtak, akár a végzet rovásai; egy öregember a köszvénytől bunkókká lett ujjakkal; és mások. Mérföldekre nyúlt a tömeg, türelmesen várakoznak, megölik néma, lesújtó ínségükkel.
– Megmentett! –  visszhangozta parancsolóan anyja hangja. – Megmentő! Megmentett! Megmentő! Megmentett!
Megpróbálta elmondani nekik, hogy se gyógyítani, se megmenteni nem tud, de még mielőtt tiltakozásra nyithatta volna a száját, az első ember elkapta és megrázta.
A rázás eléggé valóságosnak tűnt. Weizak keze volt a karján. Elénk narancssárga fény töltötte be a kocsit, nappali világosságba borította a belsejét – lázálom-világítás volt ez, Sam nyájas arcát koboldarccá változtatta. Egy pillanatig azt hitte még, a lázálom folytatódik, azután észrevette, hogy a fény a parkolótér lámpáiból árad. Ezeket is kicserélték, nyilván azalatt, amíg ő kómában volt. Éles fehérről furcsa narancsszínűre, amely megfestette az arcát.
– Hol vagyunk? – kérdezte tompán.
– A kórháznál – felelte Sam. – A cumberlandi közkórháznál.
– Úgy. Rendben.
Fölült. Az álom fokozatosan szállt el, szilánkjai még mindig ott hevertek agyának padlóján, mintha arra vártak volna, hogy összesöpörjék őket.
– Be tud menni?
– Igen – bólintott Johnny.
Az erdei nyári tücskök lágy cirpelése közepette mentek át a parkolón. Szentjánosbogarak röpködtek a sötétben. Anyja foglalkoztatta – de nem annyira, hogy ne legyen képes élvezni az éjszaka lágy illatait, érezni bőrén az enyhe szellőt. Élvezte az éj egészségét s azt, amint az egészség érzete átjárja. Annak a fényében, amiért idejött, ez a gondolat majdnem obszcénnak tetszett – de csak majdnem. És nem akart elmúlni.

2 

Herb jött eléjük a folyosón, és Johnny látta: apján ócska nadrág van, cipő, zokni nélkül, és a pizsama-felsője. Ez sokat elárult Johnnynak a szörnyű estéről. Többet árult el, mint amennyit tudni akart.
– Fiam – szólt Herb. Valahogy kisebbnek látszott. Többet is szeretett volna mondani, de nem tudott. Johnny megölelgette, és Herb elsírta magát. Ott zokogott Johnny vállán.
– Apa – mondta. – Jól van, apa, jól van.
Apja átölelte Johnny vállát, és sírt. Weizak elfordult, és a falakon függő képeket kezdte tanulmányozni, helybéli festők jelentéktelen vízfestményeit.
Herb összeszedte magát. Szemére csapott, és így szólt: – Látod, még mindig pizsamafelsőben vagyok. Pedig lett volna időm átöltözni, amíg a mentő megjött. Azt hiszem, eszembe se jutott. Úgy látszik, szenilis vagyok.
– Nem, te nem, sosem leszel.
– Jó. – Megvonta a vállát. – Barátod, a doktor úr hozott el? Ez rendes volt magától, dr. Weizak.
Sam legyintett. – Semmiség.
Johnny és apja a kis váróhelyiség felé tartott, és leült. – Apa, mi van vele...
– Romlik az állapota – magyarázta Herb. Most nyugodtabbnak tűnt. – Eszénél van, de romlik. Téged hív, Johnny. Azt hiszem, leérted tart ki.
– Az én vétkem – mondta Johnny. – Az egész az én v...
Meglepte a fájdalom a fülében, és döbbenten bámult apjára. Herb megragadta a fülét, és erőből megcsavarta. Ennyit a szerepcseréről, amiért apja imént sírt a karjában. A régi fülcsavarásos trükk olyan büntetés volt, amit Herb hajdan a legnagyobb vétkekre tartogatott. Johnny nem emlékezett rá, hogy megcsavarták volna a fülét tizenhárom éves kora óta, amikor is az ócska Ramblerrel száguldozott. Figyelmetlenül nyomta be a kuplungot, és a vén tragacs csöndben legurult a dombról, és belefutott a fészerükbe a hátsó udvaron.
– Még egyszer ki ne mondj ilyet – szólt most Herb.
– Juj, apa!
Herb elengedte, a szája sarkában kis mosoly bujkált: – Már elfelejtetted a régi fülcsavarásokat, mi? Nyilván azt hitted, én is. Nincs ekkora szerencséd, Johnny.
Johnny döbbenten nézte az apját.
– Nehogy vádolni merd magad.
– De hiszen épp nézte azt az átkozott...
– Híradót, igen. Örömmámorban úszott, felvil-lanyozódott... azután lenn volt a padlón, szegény úgy tátogott, akár a partra vetett hal. – Herb közelebb hajolt fiához: – Az orvos nem akart rögtön kirukkolni vele, de “természetfölötti dolgokról" faggatott. Semmit nem mondtam neki. Anyád is hibás, Johnny. Úgy vélte, ismeri Isten szándékait. Úgyhogy ne vádold magad az ő tévedéséért. – Friss könnyek csillantak meg a szemében. Hangja érde-sebb lett. – Isten a tudója, egész életemben szerettem, s ez az utóbbi időben nem volt valami könnyű. Lehet, hogy így a legjobb.
– Láthatom?
– Igen, a folyosó végén van, a 35-ös szobában. Várnak téged, és vár ő is. – Csak egyvalamit még, Johnny. Érts egyet mindennel, amit netán mond. Ne hagyd abban a hiszemben... meghalni, hogy hiába volt az egész.
– Nem. – Elhallgatott. – Velem tartasz?
– Most nem. Talán később.
Johnny bólintott, és végigment a folyosón. A lámpákat leoltották éjszakára. Az a kurta pillanat ott a lágy, kellemes nyáréjszakában most távolinak tűnt, az autóban átélt lidérces álma viszont annál közelibbnek.
35-ös szoba. VERA HELEN SMITH – állt az ajtóra tűzött kis kártyán. Tudott-e róla, hogy anyjának Helen a középső neve? Alighanem tudnia kellett, bár nem emlékezett rá. Más dolgokra viszont jól emlékezett: anyja, amint egy ragyogó nyári napon, Old Orchard Beachen mosolyogva és vígan fagylaltot hoz neki, a zsebkendőjébe tekerve. Ő és a szülei römiznek, gyufaszálban – később, amikor a vallási mánia mindinkább rabul ejtette, nem tűrt meg kártyát a házban, még arra se, hogy csacsi-pacsit játsszanak vele. Visszaemlékezett a napra, amikor egy méh megcsípte, s ő anyjához rohant, torkaszakadtából üvöltött, anyja pedig megcsókolta a duzzanatot, és csipesszel kihúzta a fullánkot, azután pedig szódabikarbónába mártott ruhával borogatta a sebet.
Benyitott, belépett. Anyja kicsinyke domborulat volt az ágyban, és Johnny ezt gondolta: így néztem ki én is. Egy nővér fogta a pulzusát; odafordult az ajtónyitásra, a homályos folyosóvilágításban megcsillant a szemüvege.
– Maga Mrs. Smith fia?
– Igen.
– Johnny? –  szólalt meg anyja hangja az ágybéli halomból, szárazon és kongón, a haláltól recsegőn, ahogy pár szem kavics reccsen egy üres lopótök-ben. Hangjától (Isten irgalmazzon neki) fölborzo-lódott a bőre. Közelebb lépett. Vera bal arca gyűrt maszkká zsugorodott. Az ágy peremén heverő keze élettelen manccsá lett. Agyvérzés, gondolta. Az öregek sokknak nevezték. Igen. így jobb. Most ilyen. Mint akit erős sokk ért.
– Te vagy az, John?
– Én vagyok, mama.
– Johnny? Te vagy az?
– Igen, mama.
Még közelebb lépett, és rákényszerítené magát, hogy megfogja az élettelen kezet.
– Az én Johnnymat akarom – mondta Vera makacsul.
A nővér sajnálkozó pillantást vetett Johnnyra, s ő azon kapta magát, hogy legszívesebben az arcába öklözne.
– Nem hagyna magunkra? – kérdezte.
– Nem szabad, amíg...
– Értse meg: ez az anyám, és szeretnék egy darabig kettesben lenni vele – csattant fel Johnny. – Tehát?
– Nos...
– Hozd be a gyümölcslevem, apa! – kiáltotta rekedten az anyja. – Úgy érzem, meginnék egy pohárral!
– Nem hordaná el magát innen? – kiáltott rá a nővérre. Iszonyú szomorúság töltötte el, amelynek még a gyújtópontjára se lelt rá. Akár egy örvény, süllyed lefelé a sötétségbe.
A nővér kiment.
– Mama – ült le mellé. Még mindig úgy érezte, visszafordult az idő, s minden megismétlődik. Hányszor, de hányszor ült anyja így az ő ágya szélén, talán fogta is száraz kezét, és beszélt hozzá? Fölidézte azt az időtlen időszakot, amikor a szoba úgy körülfogta – fátyolvékony magzatburkon át nézve anyja arca fölébe hajol, s lassan érthetetlen hangokat dörög az ő felfelé fordított arcába.
– Mama – szólította újra, és megcsókolta a csontsarlót, amely a keze volt valaha.
– Adde azokat a szögeket, majd én megcsinálom – mondta. Bal szeme mintha megdermedt volna tengelyében; a másik vadul forgott. Akár egy meglőtt ló szeme. – Johnnyt akarom!
– Itt vagyok, mama.
– John-ny! John-ny! JOHN-NY!
– Mama – szólt, attól tartott, a nővér visszajön.
– Te... – Elakadt, feje felé fordult egy kicsit. – Hajolj fölém, hadd lássalak – suttogta. Johnny úgy tett, ahogy kérte.
– Eljöttél – suttogta Vera. – Köszönöm. Köszönöm. – Ép szeméből könny szivárgott. A rosszab-bik, az, amelyet megdermesztett a sokk, közönyösen bámult fölfelé.
– Persze hogy eljöttem.
– Láttalak – suttogta. – Micsoda hatalmat kaptál Istentől. Nem megmondtam neked? Nem megmondtam, hogy így lesz?
– De igen, megmondtad.
– Feladatot mért rád – mondta. – Ne menekülj őelőle, Johnny. Ne rejtőzz el barlangba, mint Éliás, azt se hagyd, hogy nagy halat küldjön érted, amely lenyel. Ne tégy ilyet, John.
– Nem, nem teszek. – Fogta a kezét. Feje lüktetett. – Nem fazekas vagy, hanem az agyag a fazekas kezében. Ne feledd.
– Jól van.
– Emlékezz rá! –  sikította anyja, s ő azt gondolta: Visszatér a képtelenségek birodalmába. De nem így volt, legalábbis nem süllyedt mélyebbre, mint ahol azóta járt, amióta ő magához tért a kómájából.
– Figyelj a halk hangra, ha megszólal – intette Vera.
– Igen, mama, figyelni fogok. Anyja feje megmoccant a párnán – elmosolyodott?
– Úgy hiszem, bolondnak tartasz. – Valamivel jobban elfordította a fejét, hogy közvetlenül a fia szemébe nézzen. – De ez nem számít. Fölismered majd a hangot, ha eljön. Majd megmondja neked, mit tegyél. Megmondta Jeremiásnak és Danielnek, Jónásnak és Ábrahámnak. Majd eljön hozzád.
Meg fogja mondani. És ha megmondja... tedd a kötelességed.
– Oké, mama.
– Micsoda hatalom – mormolta. Beszéde mind érthetetlenebb lett. – Micsoda hatalmat adott neked Isten... Tudtam... Mindig is tudtam... – Hangja elhalt. Jó szeme lecsukódott. A másik üresen meredt előre.
Johnny ott ült nála még öt percig, azután fölkelt, hogy elmenjen. Keze az ajtókilincsen volt, és már nyitotta volna, amikor anyja száraz, recsegő hangja újra megszólalt, s megborzongatta kérlelhetetlen, határozott parancsával:
– Tedd a kötelességedet, John.
– Igen, mama.
Ekkor szólt utoljára a fiához. Augusztus huszadikán reggel, öt perccel nyolc után halt meg. Valahol északra tőlük Sarah Hazlett épp Johnnyról vitázott Walttal, vitájuk majdnem veszekedés volt, valahol délre tőlük Greg Stillson épp egy oltári seggfejet vett kezelésbe.

Tizenharmadik fejezet

l 

– Nem érted – mondta Greg Stillson teljesen józan, türelmes hangon a srácnak, aki a ridgewayi rendőrség társalgójában üldögélt. A srác ing nélkül ter-peszkedett egy összecsukható kárpitozott széken, s egy Pepsis üvegből iszogatott. Elnézően mosolygott Greg Stillsonra, nem értette, hogy Greg Stillson legfeljebb kétszer mondott valamit, többször nem ismétli el, tisztában volt vele, hogy egyetlen oltári seggfej van a szobában, de még nem volt tisztában vele, melyikük az. Szépen be kell majd láttatni vele.
Ha kell, erőszakkal
Odakinn napsütéses és meleg volt az az augusztus végi délelőtt. Madarak énekeltek a fákon. És Greg úgy érezte, közelebb került céljához, mint valaha. Ezért lesz óvatos ezzel az oltári seggfejjel. Ez nem valami hosszú hajú, karikalábú, büdös szájú motorkerékpáros huligán; ez egyetemista fiú, mérsékelten hosszú, de fénylőn tiszta hajjal, és ráadásul George Harvey unokaöccse. Nem mintha George túl sokat számítana (George 1945-ben végigharcolta Németországot, s neki is csak két szava volt ezekre a hosszú hajú huligánokra, s ez a két szó nem az, hogy “boldog születésnapot"), de jó családból származott. És George olyan ember, akivel számolni kell a városi tanácsban. Nézd meg, mit tudsz csinálni vele, mondta George Gregnek, amikor Greg tájékoztatta, hogy Wiggins rendőrfőnök letartóztatta a nővére fiát. De a tekintete ezt mondta: Ne bántsd. Jó családból való.
A srác lusta fölénnyel nézte Greget: – Megértem – mondta. – A maga főkíbere elvette a trikóm, és én visszakérem. És jobb lesz, ha maga is megért valamit. Ha nem kapom vissza, rászabadítom a maga retkes nyakára az Amerikai Polgári Szabadságjogok Unióját.
Greg fölkelt, odament a szódavíz-automatával szemközti iratszekrényhez, elővette kulcscsomóját, kiválasztott egy kulcsot, és kinyitotta a szekrényt. Egy halom baleseti és közlekedési űrlap tetejéről levett egy piros trikót. Széthúzta, úgy, hogy a felirat világosan látszott rajta: BASSZUNK, BÉBI.
– Ez volt rajtad – szólt Greg ugyanazon a szelíd hangon. – Az utcán.
A srác a széken hintázott, és húzott egyet a Pep-sis üvegből. A szája körül játszadozó elnéző – majdnem gúnyos – mosoly nem változott. – Így igaz – mondta. – És vissza akarom kapni. A tulajdonom.
Greg feje sajogni kezdett. Ez a hólyag nem éri fel ésszel, milyen könnyű lenne. A szoba hangszigetelt; megesett már, hogy ez a hangszigetelés sikoltásokat fogott fel. Nem, nem éri fel ésszel. Nem érti.
De fékezd magad. Ne engedd szabadjára magad. Ne borüsd fel a bilit.
Könnyű ezt mondani. Általában megtenni sem nehéz. De az önfegyelem – az önfegyelem nem erős oldala.
Greg a zsebébe nyúlt, és elővette Bic öngyújtóját. A fiú egyre mondta:
– Úgyhogy mondja csak nyugodtan meg a Ges-tapo-főnökének meg annak a fasiszta nagybátyámnak, hogy az első paragrafus... – Elhallgatott, szeme kidülledt. – Mit művel?... Hé! Hé!
Greg ügyet sem vetve rá, legalábbis látszólag tökéletesen nyugodtan, fölkattintotta a gyújtót. A Bic gázlángja föllobbant, és Greg meggyújtotta a srác trikóját. Jól égett, azt meg kell adni.
A srác székének elülső lábai a padlóhoz koppan-tak, s a fiú odaugrott Öreghez, kezében még mindig ott volt a Pepsis üveg. Az önelégült kis somolygás eltűnt, tágra nyílt szemű döbbenet és meglepetés került a helyébe – és egy elkényeztetett fióka dühe, aki túl hosszú időn át csinált mindent úgy, ahogy jólesett neki.
EZT még senki se nevezte bugrisnak, gondolta Greg Stillson, és fejfájása erősödött. Jaj, vigyáznia kell.
– Adja ide! – ordította a fiú. Greg messzire tartotta a trikót, két ujja között, készen arra, hogy elhajítsa, mihelyt éget. – Adja ide, maga seggfej! Ez az enyém! Ez...
Greg a fiú pucér mellkasa közepének vetette a kezét, s olyan erővel lökte meg, amekkorával csak tudta – tényleg jó erősen. A srác átröpült a szobán, dühe totális döbbenetté változott, és – végre – azzá, aminek látványára Öregnek szüksége volt: félelemmé.
Greg a kőpadlóra dobta a trikót, fölkapta a fiú Pepsijét, s ami még az üvegben maradt, azt ráöntöt-te a hamvadozó rongyra. Az vészjóslóan sziszegett.
A fiú lassan, hátát a falnak vetve föltápászko-dott. Greg elkapta a tekintetét. A fiú szeme barna volt és nagyon, nagyon tágra nyílt.
– Megegyezésre fogunk jutni – mondta Greg, és a szavakat távoliaknak érezte a fejében lüktető dübörgés mögül. – Tartunk egy kis szemináriumot itt, ebben a hátsó szobában arról, ki is a seggfej. Levonunk bizonyos következtetéseket. Ugye, ezt szeretitek ti, egyetemisták? Következtetéseket levonni?
A fiú zihált. Megnedvesítette az ajkát, úgy látszott, beszélni akar, azután felordított: – Segítség!
– Bezony, segítségre van szükséged, arra hát – jegyezte meg Greg. – Magam is adok neked némi segítséget.
– Maga őrült – mondta George Harvey unokaöccse, azután újra felordított, ezúttal hangosabban:
– SEGÍTSÉG!
– Lehet, hogy őrült vagyok. Lehetséges. De most azt kell megállapítanunk, öcsi, ki itt az oltári seggfej. Értesz már?
Lepillantott a kezében lévő Pepsis üvegre, és hirtelen dühödten nekivágta a fém iratszekrény sarkának. Az üveg összezúzódott, és amikor a srác meglátta az üvegtörmeléket a padlón és a nekiszegezett csorba üvegnyakat, fölsikoltott. Csaknem fehérre fakult kékvászon farmernadrágja szára hirtelen elsötétült. Arca nyűtt pergamenszínűre vált. És amint Greg elindult felé, az üvegtörmelék meg-csikordult a télen-nyáron hordott bakancs alatt, a fiú a falhoz tapadt.
– Én, ha kimegyek az utcára, fehér inget hordok
– közölte Greg. Elvigyorodott, kimutatta fehér fogait. – Néha nyakkendőt. Te, ha az utcára mész, egy mocskos feliratú rongyot hordasz. Tehát, ki a seggfej, kisfiam?
George Harvey unokaöccse nyöszörgött valamit. Kidülledő szemét nem vette le a Greg kezében lévő csorba üvegnyakról.
– Én itt állok egyenesen és tisztán – folytatta Greg, miközben közeledett –, neked pedig mindkét lábszáradon folyik le a húgylé, bele a cipődbe. Szóval ki a seggfej?
Szurkálni kezdte az üvegnyakkal a fiú csupasz és izzadt rekeszizmát, s George Harvey unokaöccse elsírta magát. Ilyen srácok teszik tönkre az országot, gondolta Greg. Fejében egyre forrt a düh. Az ilyen bűzös, bevizelő seggfej bőgőmasinák.
Jaj, ne sebesítsd meg – ne rúgd föl a bilit.
– Az én hangom emberi hang – harsogta –, a tied pedig, akár a trágyalében ülő disznóé. Szóval ki a seggfej?
Újra döfködni kezdte a palackkal; az egyik szilánk megkarcolta a fiú bőrét közvetlenül a jobb mellbimbója alatt, s parányi vércsepp serkedt ki. A fiú bömbölt.
– Hozzád beszélek – szólt Greg. – Válaszolj szépen, úgy, ahogy a professzoraidnak szoktál. Ki a seggfej?
A srác szörtyögött, de nem adott ki érthető hangot.
– Válaszolj szépen, ha át akarsz menni ezen a vizsgán – ordította Greg. – Kitaposom a beled, fiam. – És ebben a pillanatban komolyan gondolta. Nem tudott ránézni arra a kis buggyanó vércsepp-re; meg is őrjítette volna, ha ránéz, akkor is, ha ez George Harvey unokaöccse. – Ki a seggfej?
– Én – szólt a fiú, és zokogni kezdett, mint egy kisgyerek, aki fél a mumustól, a rablómedvétől, amely a szekrényajtó mögött les rá álmatlan éjszakáján.
Greg elmosolyodott. Fejfájása dörömbölt, lángolt. – Na látod, ez már elég jó. Kezdetnek. De még nem egészen. Azt akarom, hogy így mondd: “Seggfej vagyok."
– Seggfej vagyok – ismételte a srác még mindig zokogva. Orrából takony szivárgott, s indaként lógott le. A keze fejével megtörölte.
– Most pedig az a kívánságom, hogy ezt mondd: “Oltárt seggfej vagyok."
– Ol... oltárt seggfej vagyok.
– No most már csak egyetlen dolgot mondj, és azzal végeztünk is. Ezt mondd: “Köszönöm, hogy elégette ezt a mocskos ingemet, Stillson polgármester."
A fiú most már iparkodott. – Köszönöm, hogy elégette ezt a mocskos inget.
Greg egy pillanattöredék alatt végigfuttatta balról jobbra az üvegszilánk hegyét a fiú hasán, amitől vonalban serkent ki a vér. Épp csak felszakította a bőrt, de a fiú úgy üvöltött, mintha a pokol minden ördöge kergetné.
– Elfelejtetted hozzátenni: “Stillson polgármester" – ordította Greg, s azon nyomban meg is pattant benne valami. A fájdalom még egy utolsót nyilallt a szeme közé, azután elmúlt. Ertetlenül bámult le a kezében lévő üvegre, s alig emlékezett rá, hogyan jutott hozzá. Átkozott baromság. Kis híján mindent elrontott egy buggyant kölyök miatt.
– Stillson polgármester! – sikoltotta a fiú. Vakrémülete teljesen úrrá lett rajta. – Stillson polgármester! Stillson polgármester! Stillson polg...
– Jól van – bólintott Greg.
– ... gármester! Stillson polgármester! Stillson polgármester! Stillson...
Greg keményen az arcába sújtott, és a fiú feje a falnak koppant. Elnémult, tágra nyílt, üres szemmel.
Greg nagyon közel lépett hozzá. Két kezével belemarkolt a fiú fülébe. Előrerángatta, úgy, hogy az orruk összeért. Szemük alig néhány ujjnyira volt egymástól.
– Nomármost, a nagybátyádnak hatalma van ebben a városban – mondta halkan, úgy markolta a fiú fülét, mint valami fogót. A fiú szeme hatalmas volt, és barna és nedves. – Nekem is van hatalmam, s lesz még több is, de nem vagyok George Harvey. ő itt született, itt nőtt fel, meg minden. És ha netán elmesélnéd neki, mi történt ebben a szobában, lehet, hogy kikészít engem.
A fiú ajka nesztelen bőgésbe torzult. Greg lassan előre-hátra rángatta fülénél fogva a fejét, orruk össze-összeütődött.
– De lehet, hogy nem... nagyon dühös volt rád az inged miatt. De lehet, hogy igen. A vér erős kötelék. Úgyhogy gondolkodj ezen, kisfiam. Ha netán elmeséled a nagybátyádnak, mi történt itt, és a nagybátyád kicsinál engem, úgy sejtem, elkaplak és megöllek. Elhiszed?
– ... gen – suttogta a fiú. Nyirkosan fénylett az arca.
– Igen, uram, Stillson polgármester.
– Igenuram, Stillson polgármester.
Greg elengedte a fülét. – Bizony megölnélek, de előbb még elmesélném mindenkinek, aki meghallgat, hogyan vizelted össze magad, hogyan álltái itt bőgve, az orrodból csurgó takonnyal.
Hirtelen sarkon fordult, mintha a fiú bűzlött volna, s újra a szekrényhez lépett. Egy doboz ragtapaszt vett le az egyik polcról, odahajította a fiúnak, aki hátrarebbent és elejtette. Kapkodva szedegette föl a padlóról, mintha Stillson netán újra rátámadna, amiért elvétette.
Greg egy ajtóra mutatott: – Arra van a fürdőszoba. Hozd rendbe magad. Itt hagyok neked egy Ridgeway Sportklub trikót, postán kérem vissza, tisztán, vérfolt nélkül. Megértetted?
– Igen – suttogta a fiú.
– URAM! – üvöltött rá Stülson. – URAM! URAM! URAM! Képtelen vagy ezt megjegyezni?
– Uram – nyögte a fiú. – Igenuram, igenuram.
– Semmire sem tanítanak meg benneteket – mondta Greg. – Semmire.
Fejfájása újra előjött. Néhány mély lélegzetet vett, és lecsillapította, de a gyomra keservesen ka-vargott. – Oké, végeztünk. Már csak egyetlen jó tanácsot adok neked. El ne kövesd azt a hibát, hogy ősszel vagy akármikor, ha visszamész az istenverte egyetemedre, már kezded azt hinni, hogy ez valahogy mégsem egészen így van. Ne próbálj ujjat húzni Greg Stillsonnal. Legjobb ezt elfelejteni, öcsi. Neked is, nekem is, George-nak is. Ha oda jutnál, hogy lehetne még egy dobásod, hát ez lenne életed legnagyobb tévedése. Talán a legutolsó.
Ezzel Greg kiment, még egy végső, töprengő pillantást vetett a fiúra, száraz vérrel kissé összeke-nődött mellkasára és hasára, tágra nyílt szemére, reszkető ajkára. Úgy festett, akár egy nagyra nőtt tízéves gyerek, akit kiütöttek az ificsapat mérkőzésén.
Greg lefogadta magában, hogy ezt a fiút soha többé nem látja és nem hall felőle, s ezt a fogadást meg is nyerte. Néhány nap múlva George Harvey beugrott abba a borbélyüzletbe, ahol Greget épp borotválták, és megköszönte Gregnek, hogy “értelmesen a lelkére beszélt" az unokaöccsének. – Nagyon jól értesz te ezekhez a kölykökhöz, Greg – mondta neki. – Valahogy tisztelnek téged.
Greg azt felelte, szóra se érdemes.

2 

Mialatt Greg Stillson egy obszcén feliratú trikót égetett el New Hampshire államban, Walt és Sarah Hazlett épp kései reggelijét fogyasztotta a Maine állambeli Bangorban. Az újság Waltnál volt.
Koppanva tette le a csészéjét, és így szólt: – A régi fiúddal van teli az újság, Sarah.
Sarah épp Dennyt etette. Fürdőköpenyben volt, haja akár a boglya, szeme résnyire nyitva. Félig még aludt. Előző este társaságban voltak. Harrison Fisher volt a díszvendég, aki már akkor is New Hampshire harmadik választókerületét képviselte a Kongresszusban, amikor még dinoszauruszok jártak e földön, s a jövő évi választásnak is biztos jelöltje. Taktikus dolog volt tőle és Walttól, hogy elmentek. Taktikus. Ez volt az a szó, amelyet mostanság Walt a leggyakrabban használt. Walt az este sokkal többet ivott, mint ő, és ma reggel mégis ő van fölöltözve, s láthatólag ő a frissebb, míg Saraht mintha iszap borítaná. Ez nem igazság.
– Fuj – Denny visszaköpött egy kanálnyi gyümölcspépet.
– Ejnye – mondta Sarah Dennynek. Waltnak pedig: – Johnny Smithről beszélsz?
– Csakis.
Sarah fölkelt, és átment az asztal Walt felőli oldalára. – Nincs baj vele, ugye?
– Jól van, nagy a felhajtás körülötte, úgy látom – felelte szárazon Walt.
Sarahnak az a homályos gondolata támadt, hogy a dolog netán összefügg azzal, ami akkor történt, amikor meglátogatta Johnnyt, de a főcím mérete megdöbbentette: TRANSZCENDENS KÉPESSÉGEKET MUTATOTT A KÓMÁBÓL MAGÁHOZ TÉRT BETEG EGY DRÁMAI SAJTÓKONFERENCIÁN. A riportot David Bright írta. A mellékelt fényképen Johnny volt látható, soványán, s a vaku erős fényében siralmas zavarban áll egy férfi elterült teste fölött. A férfit a képaláírás szerint Roger Dussault-nak hívják, s a lewistoni újság riportere. A riporter összeesett a kinyilatkoztatás után, közölte a képaláírás.
Sarah lerogyott a Walt melletti székbe, és olvasni kezdte a cikket. Ez nem tetszett Dennynek, s csapkodni kezdte magas etetőszéke tálcáját, s reggeli tojását követelte.
– Úgy hiszem, hívnak – mondta Walt.
– Nem etetnéd meg te, édes? Amúgy is szívesebben eszik, ha tőled kapja. – Folyt, a 9. old. 3. hasáb. Továbblapozott a kilencedik oldalra.
– Hát hízelegni, azt tudsz – felelte lemondóan Walt. Levette sportzakóját, és fölvette Sarah kötényét. – Itt is vagyok már, koma – nevetett, és etetni kezdte a tojással Dennyt.
Sarah, mihelyt a beszámoló végére ért, visszalapozott, és újraolvasta. Szemét újra meg újra magához vonzotta a fénykép, Johnny zavart, riadt arca. A hason fekvő Dussault-t körülvevő emberek szinte félve néztek Johnnyra. Sarah nem csodálkozott ezen. Visszaemlékezett arra, amikor megcsókolta Johnnyt, milyen furcsa kifejezés suhant át az arcán. És amikor megmondta Sarahnak, hol találja meg az elveszett jegygyűrűt, akkor ő, Sarah is félt.
De hát, Sarah, amitől te féltél, az nem egészen ugyanez volt, ugye?
– Na még egy picit, nagyfiú – szólt épp Walt, mintha ezer mérföldnyiről hallatszana. Sarah föltekintett rájuk, amint ott ülnek együtt a finom porszemekkel telt napsugárcsíkban, köténye beszorul Walt térde közé, s Sarah hirtelen újra félni kezdett. Látta a gyűrűt, amint lesüllyed a vécécsésze aljára, közben újra meg újra megfordul. Hallotta a kis koppanást, amint a porcelánnak ütődik. Mindenszentek napi álarcokra gondolt, a srácra, amint azt mondja: Imádom nézni, amint erre a pasira rájár a rúd. Adott, de soha be nem váltott ígéretekre gondolt, szeme rászaladt erre a sovány arcra az újságfényképen, amely olyan elesett, nyomorúságos meglepetéssel nézett ki rá.
– ... cseles dolog, meg kell adni – jegyezte meg Walt, és visszaakasztotta a kötényét. Már el is érte, hogy Denny megegye a tojást az utolsó csöppig; fia és utódja most elégedetten cumizott egy gyümölcslés üvegből.
– Tessék? – nézett föl Sarah, amint férje odajött hozzá.
– Azt mondtam, hogy akinek majdnem félmillió dollárnyi kifizetetlen kórházi számlája van, attól marhajó trükk ez.
– Mi a csudáról beszélsz? Mit értesz azon, hogy cseles dolog?
– Persze – Walt láthatólag nem vette észre Sarah indulatát. – Ha összehoz egy könyvet a balesetéről meg a kómáról, kereshet vele hétezer, talán tízezer dollárt. De ha léleklátóként bújt elő a kómából, akkor a határ: a csillagos ég.
– Ez aztán gyalázatos rágalom! – Sarah hangja elvékonyodott a dühtől.
Walt odafordult hozzá, először meglepetten, aztán megértéssel. A megértő tekintetétől Sarah még jobban földühödött. Ha mindig bedobott volna egy ötcentest egy perselybe, valahányszor Walt Hazlett azt hitte, megérti őt, most már első osztályon repülhetne Jamaicába.
– Ne haragudj, hogy szóba hoztam – mondta a férje.
– Johnny nem hazudik... annyit se, mint a pápa... nem... tudd meg!
Walt harsogva fölnevetett, és Sarah abban a pillanatban kis híján fölkapta kávéscsészéjét és a férjéhez vágta. Ehelyett inkább szorosan összefonta a kezét az asztal alatt, és megfeszítette. Denny az apjára bámult, és ő is kacagott.
– Drágám – szólt Walt –, nekem semmi bajom vele. Semmi bajom azzal, amit művel. Tulajdonképpen tisztelem érte. Ha az a vén dagadt, begyepesedett Fisher képes lehet rá, hogy tönkrement ügyvédből a képviselőházba kerüljön tizenöt év alatt, akkor ennek a krapeknak minden joga megvan rá, hogy annyit markoljon föl, amennyit csak tud, azzal, hogy léleklátónak adja ki magát...
– Johnny nem hazudik – ismételte színtelen hangon Sarah.
– Ezt csak a fodrászlányok veszik be, akik a bulvármagazinokat bújják és a Világegyetem Könyvklub tagjai – mondta jóindulatúan. – Bár azt azért elismerem, egy kis második látás jól jönne az esküdtszék kiválogatásánál ebben az istenverte Timmons-perben.
– Johnny Smith nem hazudik – ismételte Sarah, és fölidéződött benne Johnny szava: Lecsúszott az ujjadról. Épp a férjed borotválkozókészletét raktad be az egyik oldalzsebbe, s eközben lecsúszott... Menj fel a padlásra, és nézd meg, Sarah. Meglátod. De ezt nem mondhatta el Waltnak. Walt nem tudta, hogy ő bent járt és meglátogatta Johnnyt.
Nincs abban semmi rossz, hogy meglátogattam, futott át az agyán.
Nincs hát, de hogyan reagálna Walt arra a hírre, hogy ő a vécébe dobta és lehúzta az eredeti jegygyűrűt? Aligha értené meg, hogy a riadalom hirtelen áramütése késztette erre – ugyanazé a riadalomé, amely most az újságban közölt arcokon tükröződik, és bizonyos fokig még Johnny arcán is. Nem, ezt Walt aligha értené meg. Elvégre ha az ember a vécébe dobja a jegygyűrűjét és még a vizet is ráereszti, az azért túlmegy minden határon.
– Jól van – bólintott Walt –, nem hazudik. De hát azt mégsem hiszem el...
Sarah halkan így szólt: – Nézd ezeket az embereket itt mögötte, Walt. Nézd meg az arcukat. Ezek elhiszik.
Walt futólag rájuk pillantott. – Persze; ahogy a gyerek is hisz a bűvészben, amíg a produkció tart.
– Azt hiszed, hogy ez a Dussault afféle, hogy is mondják, tisztelő, cinkos? A cikk szerint ő és Johnny eddig még nem találkoztak soha.
– Csak így sikerülhet mutatvány – magyarázta türelmesen Walt. – Egy bűvész semmit se ér el, ha nyúlketrecből húz elő egy nyulat, csak ha kalapból. Johnny Smith vagy tudott valamit, vagy marhajól ráérzett valamire annak a Dussault-nak a viselkedése alapján. De, ismétlem, nekem ezzel csak imponál. Jókora feltűnést keltett vele. Ha ez pénzzé válik, le a kalappal előtte.
Sarah ebben a pillanatban gyűlölte, megvetette ezt a jó embert, akihez feleségül ment. Igazán semmi szörnyűség nem lapult a jósága mögött, az állha-tatossága, a szelíd jókedélye mögött – csak az a mély meggyőződés, hogy mindenki a csúcsra tör, s mindenki ügyeskedik a maga kis bulijával. Ma reggel képes volt vén dagadt, begyepesedett alaknak nevezni Harrison Fishert; tegnap este harsogva nevetett Fisher sztorizásán valami Greg Stillsonról, egy tudom is én milyen városka muris polgármesteréről, aki hülyeségében arra vetemedik, hogy jövőre független képviselőjelöltként induljon a választáson.
Nem, Walt Hazlett világában senkinek sincs léleklátó ereje, nincsenek hősök, csak a belülről-kell-megváltoztatnunk-a-rendszert alapelv a mindenható. Jó ember, megbízható ember, szereti őt és Dennyt, de Sarah lelke hirtelen Johnnyért jajdult fel, s öt közös évükért, amelytől elestek. Vagy a közös életükért. Egy sötétebb hajú gyerekért.
– Indulnod kellene, szívem – szólt férjének csöndesen. – Még vasra verik a Timmonsodat, mire odaérsz.
– Jól van. – Rámosolygott Sarahra, az összegezés elhangzott, az ülés berekesztve. – Szent a béke?
– Szent a béke. – De ő mégis tudta, hol van a gyűrű. Ő tudta.
Walt megcsókolta, jobb kezével könnyedén megsimította Sarah tarkóját. Mindig ugyanazt reggeliztek, férje mindig ugyanúgy csókolta meg, eljön majd a nap, amikor Washingtonba költöznek. És senki se léleklátó.
Öt perc múlva Walt már ott se volt, kihátrált a kis piros Pintóvál a Pond Streetre, a szokásos kis tülkölést még megeresztette búcsúzóul, azután elrobogott, ő magára maradt Dennyvel, aki épp azon volt, hogy megfojtsa magát, amint az etetőszéke tálcája alá akart beszuszakolódni.
– Rosszul csinálod, Kuksi – vágott át a konyhán Sarah, és kikapcsolta a tálcát.
– Fuj – kiáltotta Denny undorral.
Kandúrjuk, Rőthuszár lopódzott be a konyhába szokásos lassú, fiatalkorú bűnöző lépteivel. Denny elkapta, és aprókat göcögött hozzá. A macska hátracsapta a fülét, és lemondóan lapított.
Sarah elmosolyodott, és leszedte az asztalt. Tehetetlenségi nyomaték. Egy mozdulatlan test mozdulatlan marad, s ő mozdulatlan volt. Hagyjuk Walt árnyoldalát; neki, Sarahnak is megvan a magáé. Nem áll szándékában több, mint karácsonyra üdvözlőkártyát küldeni Johnnynak. Jobb így, biztonságosabb így – mert egy mozgásba lendült tömeg hajlamos rá, hogy továbbgördüljön. Jó itt az élete. Kiheverte Dant, kiheverte Johnnyt, akit olyan tisztességtelen módon raboltak el tőle (de hát oly sok minden tisztességtelen ezen a világon), az örvények után kijutott erre a nyugodt vízre, s itt is akar maradni. Ez a napsütötte konyha nem rossz hely. Legjobb, ha elfelejti a megyei vásárokat, a szerencsekerekeket, el Johnny Smith arcát.
Míg vizet eresztett a mosogatóba, hogy elmossa az edényeket, bekapcsolta a rádiót, és épp a hírek elejét kapta el. Az első hírtől megdermedt, kezében az épp elmosott tányérral, tekintete döbbenten kitévedt kis hátsó udvarukra. Johnny anyja agyvérzést kapott, miközben a tévén a fia sajtókonferenciájáról készült riportot nézte. Az asszony ma reggel halt meg, alig egy órája.
Sarah megtörölte a kezét, lekattintotta a rádiót, és kiszabadította Rőthuszárt Denny keze közül. Bevitte fiát a nappaliba, és belerakta járókájába. Denny hangos és élénk üvöltéssel tiltakozott e méltatlanság ellen, ő tudomást se vett erről. A telefonhoz ment, és az Észak-maine-i Egészségügyi Központot tárcsázta. A telefonközpontos, aki már nyilvánvalóan unta, hogy ugyanazt a felvilágosítást ismétli újra meg újra, közölte vele, hogy John Smith az előző este, valamivel éjfél előtt kiíratta magát a kórházból.
Lerakta a telefont, és leült egy székbe. Denny tovább sírdogált járókájában. Víz zubogott a mosogatóba. Sarah egy idő múlva fölállt, kiment a konyhába, és elzárta a csapot.

Tizennegyedik fejezet

l 

A Belső Látás című újság embere október 16-án állított be, nem sokkal azután, hogy Johnny kinn járt a postáért.
Apjának háza jó messze esett az országúttól; kövezett kocsiútjuk csaknem negyed mérföldnyi hosszú volt, amely sűrű luc- és erdei fenyők között vezetett. Johnny mindennap megtette oda-vissza. Először a kimerültségtől reszketve, sajgó lábbal, sántikálva ért vissza a tornáchoz. Most azonban, másfél hónap múltán (kezdetben egy órájába került a fél mérföldnyi út) ez a séta lett az egyik kedvtelése, alig várta. Nem a postát, hanem a sétát.
Belekezdett a téli tüzelő felhasogatásába. Erre a munkára Herb eredetileg föl akart venni valakit, minthogy ő maga elszegődött egy új lakótelepre, Libertyville-be. – Tudod, John, mikor kezd leske-lődni az emberre az öregség? – kérdezte mosolyogva. – Akkor, amikor az ősz beálltával már nem akarsz a szabadban dolgozni.
Johnny fölment a tornácra, leült egy fonott székbe, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Jobb lábát fölrakta a tornác mellvédjére, és fájdalmasan elfin-torodva kézzel fölébe rakta a bal lábát is. Mikor ezzel elkészült, nekiállt bontogatni a postáját.
Postája ritkult valamelyest az utóbbi időben. Amikor első hetét töltötte itt Pownalban, megesett, hogy két tucat levelet és nyolc-kilenc csomagot kapott naponta, legtöbbjét a kórház továbbította, néhányat a pownali postára küldtek (változatos helyesírással hol Pownellnek, hol Poenulnak írva, egy emlékezetes esetben pedig Poonutsnak).
A levelek legtöbbje tudathasadásos emberektől jött, akik mintha valami vezérelvet keresgélve botorkálnának át életükön. Voltak köztük gyerekek, akik autogramot kértek tőle, nők, akik vele akartak hálni, nők, férfiak, akik tanácsát kérték, mert szerelmük elhagyta őket. Néhányan kabalákat küldtek. Néhányan horoszkópot. A levelek nagy része vallásos tartalmú volt, és ezekből az általában kézzel és rossz helyesírással, óvatos, nagy betűkkel, de egy értelmes első osztályos macskakaparásánál valamivel gyengébben papírra vetett sorokból Johnny szinte anyja szellemére ismert.
A levelek afelől győzködték, hogy ő próféta, akit azért küldtek, hogy vezesse ki a sivatagból az elcsigázott és illúziójukat vesztett amerikaiakat. Ő a biztosítéka annak, hogy közel a végítélet. Ezzel az október 16-i postával hat példány érkezett Hal Lindsey A Föld, e hajdanvolt bolygó című könyvéből – anyja bizonyára örült volna. Biztatták: hirdesse Krisztus isten voltát, és vessen véget az ifjúság laza erkölcseinek.
Ezeket ellensúlyozták becsmérlő levelek – ilyen kevesebb jött, de éppoly erőszakosak voltak –, noha többnyire névtelenek. Az egyik levél feladója azt a kinyilatkoztatást vetette szurtos ceruzával sárga hivatali papirosra, hogy Johnny az Antikrisztus, és arra biztatta, legyen öngyilkos. Négy-öt levélíró az iránt érdeklődött, milyen érzés volt meggyilkolni a saját anyját. Tömérdek ember írt azért, hogy szélhámossággal vádolja. “JÖVŐBELÁTÁS, TELEPÁTIA MIND BAROMSÁG! KAPD BE A MICSODÁM, TE CSODABAROM!"
És egyesek tárgyakat küldtek. Ez volt a legrosszabb.
Herb a munkából hazafelé menet mindennap megállt a pownali postahivatalnál, és átvette azokat a csomagokat, amelyek nagyobbak voltak, semhogy befértek volna postaszekrényükbe. A kísérőlevelek alapjában mind hasonlítottak egymásra; egy-egy fojtott kiáltás. Mondja meg, mondja meg, mondja meg.
Ez a sál a fivéremé volt, aki 1969-ben tűnt el egy horgászkiránduláson, az Allagashban. Nagyon határozottan úgy érzem, él. Mondja meg, hol van.
Ez a rúzs a feleségem öltözőasztalkájáról való. Azt hiszem, megcsal, de nem vagyok bizonyos benne. Mondja meg, megcsal-e.
Ez a fiam óraszíja. Iskola után már sose jön haza, késő éjszakáig elmaradozik. Mondja meg, mit müvei.
Egy észak-karolinai asszony – isten tudja, miként hallott őfelőle; hiszen az az augusztusi sajtókonferencia nem került bele az országos hírközlésbe – üszkös fadarabkát küldött. Leégett a háza, magyarázta a levél, férje s öt gyereke közül kettő ott veszett a lángokban. A charlotte-i tűzoltóság azt mondta, az elektromos hálózat hibája okozta a tüzet, de ő ezt egyszerűen képtelen elhinni. Biztosan gyújtogatás volt. Azt kérte, Johnny tapintsa meg a csatolt elfeketedett fadarabot, és mondja meg neki, ki tette, hadd rothadjon holta napjáig börtönben az a szörnyeteg.
Johnny egyik levélre se válaszolt, és a tárgyakat mind visszaküldte (még a megszenesedett fadarabot is), saját költségére és kommentár nélkül. Néhányat közülük csakugyan megérintett. A legtöbb, mint a charlotte-i asszony törött deszkafaldarabkája, semmit se mondott neki. De néhányukat megérintve nyugtalanító képzetei támadtak, akár a li-dérces álmok. Legtöbb esetben nyom volt csupán; egy kép villant fel, s másodpercek múltán elfakult, semmi megragadható nem maradt belőle, csak valami homályos érzés. De egyikük...
Azé a nőé volt, aki a sálat küldte abban a reményben, hogy ő megtudja, mi történt a bátyjával. Közönséges fehér kötött sál volt, melyből millió hasonló akad az országban. De amint hozzányúlt, apja házának valósága hirtelen megszűnt, a szomszéd szobából szóló televízió hangja erősödött-halkult, erősödött-halkult, míg csupán nyári bogarak zümmögésévé, távoli vízbugyborékolássá nem vált.
Erdőillat az orrában. Zöld sávokban vág be a napfény e nagy, öreg fákon át. A talaj már három órája átázott, tocsogó lett, akár az iszap. Megrémült, nagyon is megrémült, de észnél volt. Ha az ember eltéved egy nagy északi tájon és úrrá lesz rajta a rémület, már faraghatják is a sírkövét. Tovább vergődött délnek. Két napja már, hogy különvált Stivtől, Rockytól és Logantől. Azok ott táboroztak le, egy folyó
(de a neve nem akart előjönni, a holtsávban volt) közelében, pisztrángra horgásztak, és ő volt a hibás, a szentségit; alaposan berúgott.
Most látta a málháját, egy régi, mohával benőtt farakásnak támasztva, fehér száraz ágak állnak ki itt-ott a zöld közül, akár a csontok, látta a csomagját, igen, de nem érte el, mert ment néhány yardnyit, hogy könnyítsen magán, és egy igazán iszapos részbe jutott, a sár majdnem az L. L. Bean-féle csizmája széléig ért. Megpróbált kihátrálni, szárazabb helyre lelni, ahol a dolgát el tudja végezni, de nem sikerült kijutni. Nem sikerült kijutnia, merthogy nem sár volt az. Hanem... valami más.
Ott állt, hiába nézdegélt körül, hogy valamibe megkapaszkodjék, majdnem fölnevetett saját hülyeségén, hogy egyenesen a folyóhomokba gyalogolt, miközben pisilésre alkalmas helyet keres.
Ott állt, kezdetben bizonyos volt benne, hogy nyilván sekély folyóhomokfolt lehet ez, a legrosszabb esetben a csizmája száráig ér, lesz majd mit mesélni, ha visszajut.
Ott állt, s az igazi pánik csak akkor tört rá, amikor a folyóhomok engesztelhetetlenül szivárgott tovább, a térde fölé. Ekkor viaskodni kezdett, elfeledve, hogy ha az ember ostobamód folyóhomokba kerül, nyugton kell maradnia. Alig telt bele kis idő, a folyóhomok már a derekáig ért, és most már mellmagasságig szívta magába, akár valami nagy, barna száj, elszorította a lélegzetét; kiáltozni kezdett, de senki se jött, semmi se jött, csak egy kövér, barna mókus, amely a mohos farakáson haladt lefelé, és megült az ő csomagján, onnan nézte élénk fekete szemével.
Most már a nyakáig ért, sűrű, barna illata az orrába hatolt, kiáltásai elvékonyodtak, zihálassa fogytak: a folyóhomok irgalmatlanul kinyomta belőle a levegőt. Madarak röpködtek csapongva, csiripelve, perlekedve, s a napfény zöld sávjai patinás rézként hulltak át a fákon, a folyóhomok pedig az álla fölé ért. Egyedül, egyedül fog meghalni, és kinyitotta a száját, hogy még egy utolsót kiáltson, de nem lett belőle kiáltás, mert hogy a folyóhomok belefolyt a szájába, ráfolyt a nyelvére, befolyt a foga közé, ő nyelte a folyóhomokot, és az a sikoly soha nem hangzott fel.
Johnny hideg verítékben tért magához, libabőrösre dermedt, erősen szorította a sálat, zihált. A padlóra hajította a sálat, az fehér kígyóként hevert ott. Nem akart hozzányúlni többé. Apja tette be egy válaszborítékba, és visszaküldte.
De most, hál' istennek, apadni kezdett már a postája. A bolondok újabb célt találtak közösségi és magánmegszállottságaiknak. Az újságírók nem jelentkeztek már interjúért, részben, mert új, titkos telefonszámot kért, részben, mert a sztori már lerágott csont lett.
Roger Dussault írt egy hosszú és dühös cikket lapjába, amelynél főmunkatárs volt. Az egész ügyet kegyetlen és ízléstelen szélhámosságnak bélyegezte. Johnny nyilván, minden eshetőségre felkészülve, bemagolta néhány riporter múltbéli incidenseit, akikről valószínűsíthető volt, hogy ott lesznek a sajtókonferencián. Igen, elismeri, nővérének, Amiének Terry volt a beceneve. Meglehetősen fiatalon halt meg, és hajszolt életet élt. Mindez azonban hozzáférhető információ annak, aki utána akar ásni. Meglehetősen logikusnak állította be az egészet. A cikk nem tért ki arra, hogy Johnny, aki addig ki se tette a lábát a kórházból, miként tett szert ezekre a “hozzáférhető információkra", de ez olyan mozzanat volt, amely láthatólag a legtöbb olvasó figyelmét elkerülte. Johnny fütyült rá. Az incidens lezárult, s neki nem állt szándékában újabbakat létrehozni. Ugyan mi jót tenne, ha írna annak a hölgynek, aki a sálat küldte, és elmondaná neki, hogy fivére ordítozva pusztult el a folyóho-mokban, mert rossz irányba indult a vizeléshez megfelelő helyet keresni? Vajon megkönnyebbülne-e az asszony, jobb lenne számára az élet ezután?
A mai posta csak hat levelet hozott. Villanyszámlát. Levelezőlapot Herb oklahomai unokanővérétől. Egy hölgy feszületet küldött Johnnynak, Krisztus lábán parányi, aranybetűs bélyegző: MADE IN TAIWAN. Volt egy rövidke levél Sam Weizaktól. És egy kis boríték, amelyen a feladó neve láttára hunyorogni kezdett és följebb húzódott a székben. S. Házién. 12 Pond Street, Bangor.
Sarah. Föltépte a borítékot.
Előzőleg kapott már tőle kondoleálókártyát, két nappal anyja temetése után. A lap hátán Sarah nyugodt, hátradűlő betűivel ez állt: “Johnny, nagyon veled érzek. A rádión hallottam, hogy édesanyád elhunyt – valamiképp ez tűnt a leggyalázato-sabbnak az egészben, gyászodat is közhírré tették. Nem tudom, emlékszel-e vagy nem, de a baleseted estéjén beszélgettünk édesanyádról. Megkérdeztelek, mit tenne, ha hazavinnél egy hitehagyott katolikus lányt, te meg azt mondtad, mosolyogva, befogadna, és odacsúsztatna néhány röpiratot. Abból, ahogyan mosolyogtál, láttam, mennyire szereted. Édesapádtól tudom, hogy Vera megváltozott, de a változás legfőbb oka az volt, hogy annyira szeretett téged, és egyáltalában nem tudta tudomásul venni a történteket. És a végén, úgy sejtem, megkapta hitéért a jutalmat. Kérlek, fogadd meleg együttérzésemet, és ha segíthetek neked akár most, akár később, légy szíves, számíts barátodra, Sarahra."
Rögtön válaszolt, s megköszönte az együttérzést, a felkínált segítséget, megfontoltan fogalmazott, félt, hogy elárulja magát, és olyasmit ír, amit nem kellene. Sarah férjes asszony, s ezen nincs módja és lehetősége változtatni. De eszébe jutott az a beszélgetés az édesanyjáról – és még annyi minden más arról az éjszakáról. Sarah levele fölidézte az egész estét, s ő keserédes hangon válaszolt, amely keserűbb volt, mint amilyen édes. Még mindig szerette Sarah Bracknellt, és folyton figyelmeztetnie kellett önmagát arra, hogy Sarah Bracknell már nincs, egy másik nő lépett a helyébe, aki öt évvel idősebb és egy kisfiú édesanyja.
Most előhúzta a borítékból az egyetlen papírlapot, és gyorsan átfutotta. Sarah és kisfia Kenne-bunkba készülnek, egy hetet töltenek ott Sarah hajdani szobatársnőjénél, Stephanie Constantine-nál, akit akkoriban Stephanie Carsleighnek hívtak. Azt írta, Johnny valószínűleg emlékszik rá, de Johnny nem emlékezett. Szóval Walt Washingtonbán ragadt három hétre, részben a cég, részben a Republikánus párt ügyében, és Sarah úgy gondolta, rászánna egy délutánt, hogy meglátogassa Johnnyt és Herbet, ha nem zavarna.
“Megtalálhatsz Steph telefonszámán – 814-6218 – bármikor október 17-e és 23-a között. Természetesen, ha ezt bármiképp kényelmetlennek találod, hívj fel, és mondd meg, akár idehaza, akár odakinn K'bunkban. Meg foglak érteni. Sok szeretettel üdvözöl mindkettőtöket: Sarah."
Johnny tartotta a levelet, és tekintete elkalandozott az udvaron át az erdőig, amely sárgásbarnára és aranyszínűre vált, szinte egyetlen hét leforgása alatt. Hamarosan lehullanak a levelek, s azután jön a télidő.
Sok szeretettel üdvözöl mindkettőtöket Sarah. Hüvelykujját elgondolkodón húzta végig e szavakon. Jobb lenne föl se hívni, se nem írni, semmit se csinálni, gondolta. Sarah megértené az üzenetet. Ahogyan az az asszony is, aki a sálat küldte postán. Ugyan mi jó származna belőle? Minek fölébreszteni az alvó oroszlánt? Lehet, hogy Sarah könnyedén le tudja írni ezt a fordulatot: sok szeretettel, ő azonban nem képes rá. Még nem heverte ki a múlt fájdalmait. Az ő számára az idő kegyetlenül eltorzult, összezsugorodott, megcsonkult. Saját belső időszámításában Sarah még hat hónappal ezelőtt az ő szerelmese volt. Racionálisan tudomásul vette a kómát és az időt, de érzelmei makacsul ellenálltak. A kondoleálókártya megválaszolása is nehéz volt annak idején, de ezzel a levéllel most az egész ügy felkavarodhatna, rossz irányt venne, esetleg túllépi a barátság határait, márpedig ennél több köztük nem lehet. Ha meglátja Saraht, talán valami ostobaságot tesz vagy mond. Jobb nem fölhívni. Jobb elsüllyeszteni a levelet.
Mégis fel fogja hívni Saraht, gondolta. Telefonál, és meghívja.
Zavartan csúsztatta vissza a levelet a borítékba.
A napsugár fényes krómba kapott bele, megcsillant rajta, és fénynyilat lőtt vissza szemébe. Egy Ford kupé kapaszkodott föl a kocsifelhajtón. Johnny hunyorgott, megpróbálta kivenni, ismerős kocsi-e. Errefelé ritka a vendég. A posta sok, de látogató csak két-három alkalommal állított be eddig. Pownal kicsi pont a térképen, nehéz megtalálni. Ha a kocsi olyasvalakié, aki tudásra szomjas, gyorsan elküldi isten hírével, szívélyesen, de határozottan. Ezt tanácsolta Weizak búcsúzóul. Jó tanács, gondolta Johnny.
– Ne engedd, hogy bárki is belerángasson a mindentudó guru szerepébe, Johnny. Ne bátorítsd őket, akkor majd elfelejtik. Lehet, hogy kezdetben szívtelenségnek érzed majd, hiszen a legtöbbjük csalódott ember, teli problémával és jó szándékkal, mégis: létkérdés ez a számodra, a személyiséged szabadsága múlik rajta. Szóval: csak határozottan. – És így is lett.
A Ford a fészer és a farakás között állt meg, s amint megfordult, Johnny észrevette a szélvédő sarkában a Hertz autókölcsönző fölragasztott címkéjét. A kocsiból egy igen magas férfi szállt ki és nézett körül, vadonatúj kék vászonfarmerban, piros flanel vadászingben, amely mintha most került volna le az L. L. Bean áruház polcáról. Érződött ezen a férfin, hogy nem szokott hozzá a vidékhez, tudja ugyan, hogy New Englandben nincsenek már farkasok és pumák, de azért jobb félni, mint megijedni. Nagyvárosi ember. Fölpillantott a tornácra, meglátta Johnnyt, és köszöntésre emelte a kezét.
– Jó napot – szólalt meg. Kiejtése is nagyvárosi volt (Brooklyn, gondolta Johnny), és úgy zengett, mintha egy Saltine kekszesdobozból szólna.
– Üdv – köszönt Johnny. – Eltévedt?
– Remélem, nem – jött oda a lépcső aljához az idegen. – Maga vagy John Smith, vagy az ikertestvére.
Johnny elmosolyodott: – Nincs testvérem, úgyhogy azt hiszem, eltalált a megfelelő ajtóhoz. Segíthetek valamiben?
– Nos, talán segíthetünk egymásnak. – Az idegen följött a tornáclépcsőn, és a kezét nyújtotta. Johnny kezet fogott vele. – A nevem Richárd Dees. Belső Látás magazin. őszülő haja divatosan félhosszúra nyírva. Festeti, mulatott magában Johnny. Mit lehet mondani olyasvalakiről, akinek a hangja olyan, mintha egy Saltine-es kekszesdobozból szólna és őszre festeti a haját?
– Talán látta már ezt a magazint.
– Ó, láttam. A szupermarketben a pénztáraknál árulják. Nem óhajtok interjút adni. Sajnálom, hogy ilyen nagy utat tett meg hiába. – A lapot csakugyan árulták a szupermarketekben. A nagybetűs címek épp csak hogy nem ugrottak le a műnyomópapír lapról. ŰRLÉNYEK MEGÖLTEK EGY KISGYEREKET. SÍR A KÉTSÉGBEESETT ANYA. GYERMEKEINKET MÉRGEZŐ TÁPLÁLÉKOK. 12 LÁTNOK 1978-RA FÖLDRENGÉST JÓSOL KALIFORNIÁBAN.
– Hát, szóval, nem épp interjúra gondoltunk – közölte Dees. – Leülhetek?
– Az az igazság, hogy...
– Mr. Smith, én New Yorkból repültem, Bostontól pedig olyan kis gép hozott tovább, hogy azon töprengtem közben, mi lesz a feleségemmel, ha végrendelet nélkül halok meg.
– Portland-Bangor Légitársaság? – nevetett Johnny.
– Igen, az volt az.
– Értem. Az ön hősiessége és munkája iránti elhivatottsága megható. Állok rendelkezésére, de legföljebb tizenöt percig. Minden délután aludnom kell. – Kegyes hazugság volt a cél érdekében.
– Tizenöt perc bőven elég lesz. – Dees előrehajolt. – Mr. Smith, ha jól sejtem, a maga adóssága kábé kétszázezer dollárra rúg. Ettől aztán nem fér be az a bizonyos zabszem, mi?
Johnny mosolya lehervadt. – Az anyagi helyzetem kizárólag rám tartozik.
– Persze, természetes, hogyne. Nem sértő szándékkal mondtam, Mr. Smith. A Belső Látás állást szeretne kínálni magának. Igencsak gyümölcsözőt.
– Nem. Szó se lehet róla.
– Ha legalább lehetőséget adna, hogy fölvázoljam magának...
Johnny így szólt: – Nem vagyok gyakorló médium. Nem vagyok se Jeane Dixon, se Edgár Cayce, se Alex Tannous. Ennek vége. Semmit se akarok kevésbé, mint ezt.
– Volna néhány perce?
– Mr. Dees, úgy látszik, nem érti, hogy én...
– Csupán néhány perce? – mosolygott megnyerőén Dees.
– Különben is: honnan tudta meg, hol lakom?
– Van egy tudósítónk egy közép-maine-i lapnál, a Kennebec Journal-nál. O mondta, hogy maga eltűnt a nyilvánosság elől, de alighanem az apjánál lakik.
– Hát ezért őszinte hálával tartozom neki, annyi szent.
– Persze – felelte könnyedén Dees. – Lefogadom, csakugyan így véli majd, ha végighallgatja az ajánlatomat. Mondhatom?
– Mondja. De csak azért, mert a Pánik Légitársaság gépén repült idáig, nem fogom meggondolni magam.
– No, majd meglátja. Szabad országban élünk, nem? De bizony. A Belső Látás a dolgokat spiritua-lista nézőpontból közelíti meg, mint nyilván maga is tudja, Mr. Smith. Olvasóink, miért is tagadnám, majd megdöglenek az ilyesmiért. Heti hárommillió a példányszámunk. Hárommillió olvasó minden héten, Mr. Smith, mit szól ehhez? Hogy hogyan csináljuk? Figyeljük az idők szavát, a spirituális...
– “Ikercsecsemőket Falt Fel a Rablómedve" – mormolta Johnny.
Dees vállat vont. – Hogyne, persze, kegyetlen világban élünk, nem? Az embereket tájékoztatni kell ezekről a dolgokról. Joguk van rá, hogy megtudják. De minden egyes kutyaütő cikk mellé három másikat adunk, amelyek elmondják olvasóinknak, hogyan fogyhatnak le fájdalommentesen, hogyan találhatják meg a szexuális boldogságot és kielégülést, hogyan kerülhetnek közelebb Istenhez...
– Maga hisz Istenben, Mr. Dees?
– Tulajdonképpen nem – eresztett meg égy újabb megnyerő mosolyt Dees. – De demokráciában élünk, a föld legelső országában, nem igaz? Itt mindenki maga vezérli a lelkét. Nem hiszek, a lényeg az, hogy olvasóink hisznek Istenben. Hisznek az angyalokban és a csodákban...
– És ördögüzésben és ördögökben és fekete misékben...
– Bizony, bizony, bizony. Érti ezt maga. Ez spiri-tualista közönség. Hisznek ebben az egész halandzsában. Összesen tíz léleklátóval van szerződésünk, köztük Kathleen Nolannel, Amerika leghíresebb médiumával. Szerződést szeretnénk kötni önnel, Mr. Smith.
– Igazán?
– Csakugyan szeretnénk. Hogy mit jelentene ez a maga számára? Az arcképe és egy rövid cikk jelenne meg évente nagyjából tizenkét alkalommal, amikor a Léleklátók-sorozatunkat futtatjuk. A Belső Látás Tíz Híres Léleklátója Második Ford-Kormányzatot Jósol, meg effélék. Mindig csinálunk egy újévi magazint, s egy másikat a július negyedikéi nemzeti ünnepre, Amerika jövőjéről. Ezek nagyon izgalmas kiadványok, sok külpolitikai encsembencsemmel, gazdaságpolitikával meg egyéb válogatott csemegékkel.
– Attól tartok, rosszul ítél meg engem – szólalt meg Johnny. Nagyon lassan beszélt, mintha egy kisgyerekhez szólna. – Megsejtettem már egyet s mást, azt hiszem, úgy is mondható, hogy “láttam a jövőt", de nincs hatalmam fölötte. Ahogy egy bikát nem tudnék megfejni, éppúgy képtelen lennék előállni egy jóslattal a második Ford-kormányzatról, ha lesz ugyan valaha egy ilyen kormányzat.
Dees ijedten meredt rá: – De hát ki mondta, hogy tudnia kell? Ezeket a cikkeket a belső munkatársak írják.
– Belső?... – képedt el Johnny. Most már végképp nem értette a dolgot.
– Hát persze – szakította félbe türelmetlenül Dees. – Ide figyeljen. Az elmúlt néhány évben az egyik sztárunk Frank Ross volt, aki a természeti katasztrófákra szakosodott. Csuda rendes hapsi, de ne éljek, ha kilenc osztálynál többet járt. Két menetet szolgált le katonáéknál, s amikor rátaláltunk, távolsági buszokat takarított a New York-i Port Authority pályaudvaron. Gondolja, hogy vele íratnánk cikkeket? Két effel írná azt, hogy ablak.
– De a jóslatok...
– Semmi megkötés, szabad kéz mindenben. Meglepődne, hogy ezek a manusok és csajok milyen gyakran beletrafálnak valami bomba sóderba.
– Sóder – ismételte meg zavartan Johnny. Kissé meglepődött, mikor észrevette, kezd begurulni. Amióta az eszét tudja; anyja mindig megvásárolta a Belső Látás-t, már azokban a régi időkben is, amikor a lap fényképeket közölt véres autóroncsokról, lefejezésekről, és akasztási fotókat hozott. Vera a lap minden szavát vakon elhitte. Feltételezhetően a Belső Látás többi 2 999 999 olvasója is éppúgy elhiszi. És most itt ül ez az ember a festett ősz hajával, a negyvendolláros cipőjében, ingjében, amelyen rajta van még az áruházi címke, és sódert emleget.
– Minden meg van szervezve – magyarázta épp Dees. – Ha belenyilall magába valami, semmi mást nem kell tennie, csak fölhívnia bennünket a mi költségünkre, profik megírják a dolgot, és előál-lunk vele. Jogunk van rá, hogy évkönyvünkben, a Jövendőről című kiadványban összegyűjtsük a cikkeit. Magának mindazonáltal jogában áll szerződést kötni bármelyik könyvkiadóval. Mi csak az első közlésre tartunk igényt, és megmondhatom magának: szinte soha nem tagadjuk meg az után-közlést. És nagyon szépen fizetünk. Ez ráadás arra az összegre, amiről a szerződésünk szól. Kis tejszín a tejbeaprítani-valóhoz, hogy úgy mondjam – kuncogott Dees.
– És mennyi lenne ez az összeg? – kérdezte kimérten Johnny. Belemarkolt fonott széke karfájába. Jobb halántékában ritmikusan lüktetett egy ér.
– Évi harmincezer dollár az első két évre – közölte Dees. – És ha maga népszerűnek bizonyul, akkor az összegről újra tárgyalunk. Mármost, minden léleklátónak van valami szakterülete. Úgy értesültem, maga tehetséges a tárgyakkal kapcsolatban. – Dees szemhéja álmodozóan leereszkedett. – Állandó rovatot képzelek. Talán kéthetente... nem szabad a dolgot lejáratni. “John Smith felhívja a Belső Látás olvasóit, küldjék be léleklátó tanulmányozásra személyes tárgyaikat..." Valami effélét. Természetesen kikötnénk, hogy olcsó holmit küldjenek, mert semmit se küldünk vissza. De meg lesz lepve. Némelyek olyan hülyék, hogy az ész megáll, áldja meg őket érte az ég. Csodálkozni fog majd, mi minden érkezik be. Gyémántok, aranyérmék, jegygyűrűk... és csatolhatunk egy záradékot a szerződéshez, miszerint minden beküldött tárgy a maga személyes tulajdona marad.
Johnny most már tompa vörös foltokat látott a szeme előtt. – Az emberek tárgyakat küldenek, és én csak úgy megtartom ezeket. Ezt akarja mondani.
– Persze. Nem látok semmi problémát ebben. Csak azon múlik, hogy tisztázzuk és betartsuk az alapszabályokat. Még egy kis különtejszín.
– Tegyük föl – szólt Johnny, és vigyázott, hogy hangja egykedvű maradjon –, tegyük föl, belém nyilall... egy bomba sóder, ahogy maga fogalmazta... és szépen odatelefonálok, és közlöm, Ford elnök ellen merényletet követnek el 1976. szeptember 31-én? Nem azért, mert úgy érzem, hanem mert belémnyilallt?
– Nos, tudja, szeptember csak harmincnapos – mondta Dees. – De egyébként, úgy hiszem, bitang jó. Magának ez a vérében van, Johnny. Maga nagyban gondolkodik. Ez remek. Meglepődne, milyen sokan gondolkodnak kicsinyesen ezek közül az emberek közül. Mindenáron arrafelé akarják lökni a rizsát, amerre a pénz van. Az egyik ilyen hapsink, Tim Clark Idahóban beírt két hete, és közölte, fölvillant előtte, hogy Earl Butz jövőre kénytelen lesz lemondani. Hát, már elnézést a kifejezésért, de ki nem szarja le? Kicsoda az az Earl Butz egy amerikai háziasszonynak? De magának jó hullámai vannak, Johnny. Maga erre született.
– Jó hullámaim – mormogta Johnny.
Dees kíváncsian tekintett rá: – Nem érzi rosszul magát, Johnny? Kicsit elsápadt.
Johnny arra a hölgyre gondolt, aki a sálat küldte. Valószínűleg ő is olvassa a Belső Látás-t. – Nézzük csak, össze tudom-e foglalni – mondta. – Maguk évi harmincezer dollárt fizetnek nekem a nevemért...
– És a fényképéért, ne feledje...
– És a fényképemért, néhány mások által írt cikkért. Valamint egy rovatért, ahol elmondom az embereknek, amit a beküldött tárgyaikkal kapcsolatban tudni akarnak. Pluszként megtarthatom ezt a holmit...
– Ha az ügyvédek ki tudják dolgozni...
– ... személyes tulajdonomként. Ez az ajánlat?
– Ez az ajánlat csontváza, Johnny. Elképesztő, ahogy ezek a dolgok egymást táplálják. Maga fél éven belül fogalommá válik, és utána a határ a csillagos ég. Tévé-show. Fellépések. Előadókör-utak. A maga könyve, természetesen, szúrjon ki magának egy kiadót, ezek gyakorlatilag döntik a pénzt a léleklátókra. Kathy Nolan olyan szerződéssel kezdte, amilyet most magának ajánlunk, és jelenleg évi kétszáz rongyot keres. Azonkívül megalakította saját egyházát. Így az adóhivatal egyetlen pennyjere se teheti rá a kezét. Nem hagy ki egyetlen trükköt se a mi Kathynk, nem ám. – Dees előrehajolt, vigyorgott. – Én mondom, Johnny, a határ a csillagos ég.
– Meghiszem azt.
– Nos? Mi a véleménye?
Johnny előredőlt Dees felé. Egyik kezével Dees új L. L. Beán ingének ujját markolta meg, a másikkal Dees új L. L. Beán ingének gallérját.
– Hé! Mi az istent...
Johnny mindkét kezével megmarkolta Dees ingét, és előrerángatta. Az öt hónapon át végzett mindennapos testgyakorlás őrületes módon felélénkítette kéz- és karizmait.
– Azt kérdezte, mi a véleményem – mondta Johnny. Feje lüktetni és sajogni kezdett. – Megmondom. Az a véleményem, hogy maga hullarabló. Az emberi álmok meggyalázója. Az a véleményem, hogy magát egy ólombányában kellene dolgoztatni. Az a véleményem, hogy az anyjának rákban kellett volna meghalnia egy nappal azután, hogy maga megfogant benne. Ha van pokol, remélem, ott ég majd.
– Nem beszélhet velem így! – Dees úgy visongott, akár egy halaskofa. – Maga őrült, basszameg! Felejtse el! Felejtse el az egész ügyet, maga ostoba tahó! Lett volna egy lehetősége! Nehogy aztán jöjjön majd térden csúszva...
– Továbbá olyan a hangja, mintha egy Saltine kekszesdobozon át beszélne – állt föl Johnny. Fölemelte magával Deest. Annak inge alja kicsúszott már a vadonatúj farmernadrágja övéből, kilátszott alóla egy necctrikó. Johnny módszeresen rázni kezdte Deest. Dees elfelejtett dühöngeni. Bőgni kezdett, és hörögni.
Johnny a tornáclépcsőhöz rángatta, fölemelte fél lábát, és egyenesen nekiirányozta az új Levi ülepének. Dees két nagy lépcsőfokot zuhant lefele, még mindig bőgve és hörögve. Amikor leért, és megfordult, hogy szembenézzen Johnnyval, vidéki rokonra vett öltözékét belepte már az udvar pora. Ettől sokkal hitelesebbnek tűnik, gondolta Johnny, de kétségei voltak, hogy méltányolná-e Dees ezt a megállapítását.
– Rá kellene küldjem magára a zsarukat – ordította rekedten Dees. – És lehet, hogy magára is küldöm őket.
– Azt csinál, amihez kedve van – felelte Johnny. – De a törvény errefelé nem bánik túl nyájasan azokkal, akik oda dugják az orrukat, ahová nem hívták őket.
Dees arca a félelem, harag és döbbenet görcsébe torzult. – Isten legyen irgalmas magával, ha valaha ránk szorul.
Johnny feje most már vadul sajgott, de hangja egykedvű maradt: – Nagyon helyes. Ezzel tökéletesen egyetértek.
– Nagyon megbánja majd, tudja-e. Hárommillió olvasó. Ez kétirányú dolog. Ha mi kikészítjük magát, egyetlen ember se hiszi többé el magának azt se, ha azt jósolja, áprilisra tavasz lesz. Azt se hiszik el, hogy októberben indul a baseball-liga döntője.
Azt se hiszik már el, hogy... hogy... – köpködött magánkívül Dees.
– Hordja el magát, ócska strici! – kiáltotta Johnny.
– Ne is álmodjon arról a könyvről! – ordította Dees, nyilvánvalóan a legszörnyűbbet mondta ki, amit csak kigondolhatott. Görcsösen rángatódzó arcával, poros ingével úgy festett, mint egy hisztérikus iskolás gyerek. Brooklyni akcentusa felerősödött, s már-már érthetetlenül dünnyögött. – Ki fogják röhögni magát New York minden kiadójában! Szóba se állnak magával, ha mi egyszer kikészítettük! Vannak eszközök az efféle nagyokosok elintézésére, és nekünk megvannak az eszközeink, faszfej! Nekünk...
– Azt hiszem, hozom a puskám, és lövök magamnak egy birtokháborítót – jegyezte meg Johnny.
Dees visszahátrált bérelt kocsijához, közben tovább ordította fenyegetéseit és trágárságait. Johnny a tornácról nézte, feje őrülten sajgott. Dees beszállt, irgalmatlanul felpörgette a motorját, azután kilőtt, s felhőkben lökte fel a földet maga körül. Olyan iramban robogott kifelé, hogy kidöntötte és a levegőbe röpítette a faaprító tönköt a szerszámkamra mellett. Johnny, bárhogy fájt is a feje, elvigyorodott egy kicsit ezen. Neki sokkal könnyebben sikerül majd, hogy újra fölállítsa a faaprító tönköt, mint Deesnek az, hogy a Hertz embereinek kimagyarázza azt a nagy horpadást a Ford elülső sárhányóján.
A délutáni nap ismét krómon villogott, amint Dees szétfröcskölte a kavicsokat a kocsifelhajtón, le az országútig. Johnny visszaült a karosszékébe, tenyerébe temette a homlokát, és várta, hogy elmúljon a fejfájása.

2 

– Márminthogy mire készülsz? – kérdezte a bankár. Odakinn, a New Hampshire-beli Ridgeway falusias főutcáján zsibongott a forgalom. A bankár fenyő-lambériás falán Frederick Remington-nyomatok lógtak, és fényképek, amelyek helybéli működése közepette ábrázolták a bankárt. Íróasztalán egy átlátszó kocka, a kockába beágyazva a bankár feleségének és fiának fényképei.
– Arra készülök, hogy jövőre jelöltessem magam a képviselőházba – válaszolt Greg Sulison. Nap-szíttá, khakiszínű nadrágban, föltűrt ujjú kék ingben volt, fekete nyakkendőjén egyetlen kék figura. Sehogy se illett a bankár szobájába, mintha bármely pillanatban fölpattanhatna, és céltalan rombolásba kezdhetne, bútorokat rúghatna fel, a padlóra söpörhetné a drágán bekeretezett Remington-nyomatokat, lerángathatná a függönyöket.
A bankár, Charles “Kuss" Gendron, a helybéli Lion's Club elnöke fölnevetett – de kissé bizonytalanul. Stillsonnak valamiképp sikerült elbizonyta-lanítania az embereket. Gyerekkorában, igaz, vézna volt, szívesen mondogatta magáról: “egy erősebb szél elfújna"; de a végén az apja génjei kerekedtek felül, s most, ahogy itt ült Gendron irodájában, nagyon is hasonlított az oklahomai olajbányász prolira, megboldogult apjára.
Elkomorult, amint Gendron kuncogását meghallotta.
– Úgy értem, ehhez George Harveynek is lenne egy-két szava, nem, Greg? – George Harvey azonkívül, hogy ő mozgatta a drótokat a várospolitikában, egyben a harmadik választókörzet republikánus keresztapája volt.
– George egy kukkot se szólna – felelte szelíden Greg. Volt néhány ősz szál a hajában, de arca hirtelen nagyon hasonlított annak a fiatalembernek az arcához, aki sok éve halálra rugdosott egy kutyát egy iowai farm udvarán. Hangja türelmes volt. – George a partvonalon fog maradni, de az én oldalamon lévő partvonalon, ha érted, miről beszélek. Nem akarok a tyúkszemére lépni, mert hogy független jelöltként indulok. Nekem nincs húsz évem arra, hogy megtanuljam a játékszabályokat és a talpnyalást.
– Ugye, csak viccelsz, Greg? – kérdezte bizonytalanul Gedron.
Greg újra elkomorodott. Megbocsátón: – Én sose viccelek. Az emberek... csak hiszik, hogy viccelek. De menj csak el George Harveyhez. Kérdezd meg öt, viccelődöm-e, vagy teszem a dolgom. Neked még jobban kellene tudnod, elvégre elástunk mi már együtt egy-két hullát, nem?
Komorsága dermesztő vigyorrá torzult, Gend-ron számára dermesztővé, talán mert előzőleg beszállt Greg Stillson néhány városfejlesztési tervébe. Jól kerestek rajta, persze hogy jól, ez nem volt gond. De a Sunningdale Acres-építkezésnek (és, hogy egészen őszinték legyünk, a Laurel-birtokok parcellázásának is) akadt néhány olyan vonatkozása, amely – szóval nem volt szigorúan törvényes. Egyrészt megvesztegettek egy telekkönyvi tisztviselőt, de nem ez volt a legrosszabb!
A Laurel-telep ügye során egy öregember oda-kinn a külső ridgewayi országúinál nem akarta eladni a telkét. Így azután először az öregember tizennégy vagy hány csirkéje döglött bele valami titokzatos betegségbe, másodjára tűz ütött ki az öregember burgonyaraktárában, harmadjára pedig az történt, hogy amikor az öregember egy hétvégén hazatért a nővérénél tett látogatásról, egy keene-i szeretetházból, valaki telekente kutyaszarral a nappaliját és ebédlőjét, negyedszerre az öregember eladta a telket, s ötödszörre a Laurel-telep élő valóság lett.
És, talán hatodjára: az a motorkerékpáros díszpinty, Sonny Elliman megint erre csámborog. Sonny és Greg jó haverok. Az egyetlen ok, amiért ebből nem lett botrány a városban – hogy Greget egy csomó nőcske, hippi, buzi és motoros társaságában látták –, az az őáltala létrehozott Drog Tanácsadó Központ, valamint a fiatalkori drogos, alkoholista és országúti huligánokra épített, ugyancsak őáltala teremtett, meglehetősen szokatlan ridgewayi program. Letartóztatás vagy elzárás helyett közszolgálatra vetette be őket a város. Az ötlet Gregé volt, s a bankár elismerte: jó ötlet. Részben ez segítette a polgármesteri székbe Greget.
De ez most teljes képtelenség.
Greg épp valami mást mondott. Gendron nem volt bizonyos benne, mit is.
– Elnézést, mit mondtál?
– Megkérdeztelek, volna-e kedved a választási kampányom irányításához – ismételte el Greg.
– Greg... – Gendronnak meg kellett köszörülnie a torkát, és elölről kezdenie. – Greg, úgy látszik, nem érted. A harmadik választókörzetnek Harri-son Fisher a képviselője. Harrison Fisher republikánus párti, tekintélyes és alighanem elmozdítha-tatlan.
– Senki se elmozdíthatatlan.
– Harrison átkozottul közel áll hozzá, hogy az legyen – mondta Gendron. – Kérdezd meg Harveyt. Együtt jártak iskolába. Még valamikor 1800 táján, úgy hiszem.
Greg nem vett tudomást e vézna szellemeskedés-ről. – Elnevezem magam Jávorszarvasnak vagy valamiféle effélének... és mindenki azt hiszi majd, viccelek... azután a harmadik választókörzet szavazói kacagva bejuttatnak Washingtonba.
– Greg, te őrült vagy.
Greg mosolya hirtelen eltűnt; félelmetesen elváltozott az arca. Megmerevedett, szeme kitágult, fehérjéből túl sok bukkant elő. Akár egy ló szeme, amelyet poshadt vízzel akarnak megitatni.
– Eszedbe se jusson többé ilyet mondani. Soha.
– Bocsáss meg, Greg. Ép'p csak...
– Nem, soha többé eszedbe se jusson ilyet mondani nekem. Kuss, ha csak nem akarod, hogy Sonny Elliman várjon rád egy szép délutánon, amikor épp ki akarsz szállni abból a kibaszott Imperialodból.
Gendron ajka megmozdult, de hang nem jött ki belőle.
Greg megint mosolygott, mintha a fenyegető felhőkön hirtelen áttört volna a nap. – Rá se ránts. Miért is rúgnánk össze a port, amikor együtt akarunk működni.
– Greg...
– Azért akarlak téged, mert ismersz minden istenverte üzletembert itt, New Hampshire-nek ezen a táján. Jókora pénzünk jön majd össze, ha egyszer beindítjuk a dolgot, de úgy hiszem, hamarosan el kell kezdenünk a pumpolást. Itt az ideje, hogy terjeszkedjek egy kicsit, és ne csak városatyának, hanem államférfinak is nézzek ki. Úgy számítom, ötvenezer dollár nagyjából elég lenne a talaj előkészítéséhez.
A bankár, aki Harrison Fishernek dolgozott az utóbbi négy korteshadjárat során, annyira megdöbbent Greg politikai naivitásán, hogy azt se tudta, mit mondjon. Végül így szólt: – Greg, az üzletemberek nem szívjóságból szoktak pénzt adni a kampányokhoz, hanem azért, mert a győztes a végén adósuk marad. Ők bárkit támogatnak, akinek esélye van a győzelemre, mert a vesztest leírhatják, akár az adóveszteséget. De a kulcsszó az esély. Mármost Fisher egyértelműen...
– Biztos befutó – segített Greg. Hátsó zsebéből borítékot vett elő. – Ha van kedved, nézd meg ezeket.
Gendron értetlenül nézett a borítékra, azután föl
Gregre. Greg bátorítóan bólintott. A bankár kinyitotta a borítékot.
Gendron először levegőért kapkodott, majd hosszú csend állt be a fenyőlambériás irodában. Semmi se törte meg a csendet, csak a bankár íróasztalán álló digitális óra halk zizzenése és egy gyufa sercegése, amint Greg rágyújtott egy Phillies manilaszivarra. Az iroda falait Frederick Remington képei díszítették. Az átlátszó kockát családi fényképek. Az íróasztalon most ugyancsak fényképek hevertek, a bankárt ábrázolták, amint fejét egy fekete hajú fiatal nő combja közé fúrja, bár lehet, hogy vörös hajú a nő, a fotók ugyanis szemcsés feketefehér papírképek voltak, a színeket nehéz lett volna megállapítani. A nő arca nagyon jól látszott. Nem a bankár feleségének arca volt. Ridgeway némely lakosa könnyen fölismerte volna benne Bobby Strang szomszéd városbeli bisztrójának egyik pincérnőjét.
És még ezek voltak a veszélytelenebb képek – a nő arca jól látszott rajtuk, az övé viszont nem. A többi fényképen még a nagyanyja is fölismerte volna a bankárt. Ezek a képek Gendront és a pincérnőt ábrázolták, amint a nemi gyönyör különböző lépcsőin időztek – nem szemléltették ugyan a Káma Szútra valamennyi pozitúráját, de azért akadt néhány olyan figura, amely nem szerepelt a ridgewayi középiskola egészségtan tankönyvének “Nemi kapcsolatok" című fejezetében.
Gendron sajtszínű arccal nézett föl, keze reszketett. Szíve zakatolt. Infarktustól tartott.
Greg még csak rá se nézett. Kibámult az ablakon, az októberi égnek arra az élénkkék darabkájára, amely a ridgewayi Öttől-Tízig áruház és a Fogalom-üzletház között látszott.
– A változás szelei fújdogálnak – jegyezte meg elrévedő szórakozott, csaknem misztikus tekintettel. Aztán ismét Gendronra meredt. – Tudod, mit kaptam az egyik drogos buzitól?
Chuck Gendron dermedten rázta a fejét. Egyik kezével mellkasát masszírozta a bal oldalon – mindenesetre. Szemét távol tartotta a fényképekről. Ezekről az átkozott fényképekről. És ha most lép be a titkárnője? Abbahagyta a mellkasa masszírozását, és nekiállt összeszedegetni s a borítékba visszatömködni a fényképeket.
– Mao elnök kis vörös könyvét kaptam tőle – közölte Greg. Nevetés mennydörgőt! föl a hordónyi mellkasból, amely valaha oly keshedt volt, hogy undorral töltötte el bálványozott apját. – És abban az egyik mondás így szól... nem emlékszem szó szerint, de valahogy így: “Aki megérzi a szelet, ne szélfogót építsen, hanem szélmalmot." Mindenesetre ez a lényege.
Előrehajolt.
– Harrison Fisher nem biztos befutó, hanem lejárt lemez. Ford is lejárt lemez, Muskie is lejárt lemez. Humphrey is lejárt lemez. Egy csomó városi és állami politikus szerte az országban arra ébred majd a választás másnapján, hogy lőttek nekik. Kituszkolták Nixont, azután a következő évben kituszkolták azokat, akik mögötte álltak a vádemelési eljárás során, és jövőre ugyanezen okból ki fogják tuszkolni Jerry Fordot is.
Greg Stillson szeme rávillant a bankárra.
– Akarod látni a jövő szeleit? Nézzél át Mainebe, nézd meg azt a Longley nevű pasast. A republikánusok egy Erwin nevű ipsét indítottak, a demcsik pedig egy Mitchell nevűt, és amikor a leadott szavazatokat összeszámolták, mindkettejüket jókora meglepetés érte, merthogy az emberek fogták magukat, és egy lewistoni biztosítási ügynökre szavaztak, aki egyik pártból se kért. És most úgy beszélnek az új kormányzóról, mint az elnökválasztás fekete lováról.
Gendron még mindig nem jutott szóhoz.
Greg megszívta magát levegővel: – Na látod: vajon azt fogják-e hinni, hogy viccelek? Longley-ről is azt hitték, viccel. Csakhogy én nem viccelek. Én szélmalmokat építek. És te hordod majd hozzá az építőanyagot.
Elhallgatott. Az óra zümmögésétől eltekintve csönd szállt a szobára. – Honnan szerezted ezeket a fényképeket? Elliman volt az? – suttogta Gend-ron.
– Á, ugyan! Ne is beszéljünk róla. Felejtsd el ezeket a fényképeket. Tartsd meg őket.
– És kinél vannak a negatívok?
– Fiú – szólt komolyan Greg –, még mindig nem értesz. Én Washingtont kínálom neked. A csillagos ég a határ, fiú! Még arra se kérlek, hogy kerítsd elő ezt a tenger pénzt. Ahogy mondtam: csak egy vödör víz kell, hogy beindítsuk a szivattyút. Az egyszer beindul, dőlni fog a pénz. Mármost, te ismered a pénzes pasasokat. Együtt ebédelsz velük benn a Caswell House-ban. Együtt pókerezel velük. Egyetlen szavukra aláírtál kétes hiteligényléseket. És azt is tudod, hogyan lehet kikészíteni őket.
– Greg, nem érted, nem ér... Greg fölállt.
– Éppúgy, ahogy én készíthetlek ki téged.
A bankár fölnézett rá. Gyámoltalanul pislogott. Greg Stillson arra gondolt, úgy néz, mint a vágóhídra baktató birka.
– Ötvenezer dollár – tette hozzá. – Kerítsd elő.
Kisétált, halkan tette be az ajtót maga mögött. Gendron még a vastag falon át is hallotta harsogó hangját, amint a titkárnővel bolondozik. Titkárnője hatvanéves, lapos mellű tyúkocska volt, és Stillson úgy megvihogtatta, mintha iskolás lány lenne. Bohóc. Bohóc. Bohóckodás a programja is, amellyel a fiatalkori bűnözés ellen hadakozik, s amely Ridgeway polgármesterévé tette. De az emberek nem választanak bohócokat képviselőnek.
Hát nemigen.
De ez nem az ő problémája, ötvenezer dollár a kampány támogatására: ez az ő problémája. Úgy keringett a probléma körül, ahogy egy gyakorlott fehéregér a tányér sajt körül. Valószínűleg meg lehet oldani. Igen, valószínűleg meg lehet oldani. De vége lesz-e ezzel?
A fehér boríték még mindig ott volt az asztalán. Mosolygó felesége nézett rá helyéről, az átlátszó kockából. Fölkapta a borítékot, és begyömöszölte zakója belső zsebébe. Nyilván Elliman volt, Elli-man megtudta valahogy, és ő készítette a felvételeket, ebben biztos volt.
De Stillson mondta meg neki, mit tegyen.
Lehet, hogy ez az ember mégse akkora bohóc. Ahogy az 1975-76-os politikai légkört értékelte, az nem volt egészen ostobaság. Szélmalmokat építem szélfogók helyett... a határ a csillagos ég.
Ötvenezer dollár, ez az ő gondja.
Charles Gendron, a Lion's Club elnöke, a közszeretetben álló derék cimbora (tavaly a július negyedikéi parádén egy ilyen muris kis motorkerékpáron robogott körbe a városon) most sárga papírlapot vett elő íróasztala legfelső fiókjából, és nekiállt összekörmölgetni egy névsort. Gyakorlott fehéregér – munkában. Közben odakinn a főutcán Greg Stillson az erős őszi napsütés felé fordította arcát, és gratulált önmagának a jól végzett – illetve jól megkezdett – munkához.

Tizenötödik fejezet

l 

Johnny utólag úgy vélte, hogy az ok, aminek folyományaként végül is magáévá tette Saraht – csaknem öt évvel a vásár napja után –, ez az ok igencsak összefüggött Richárd Deesnek, a Belső Látás emberének látogatásával. Hogy végül elgyöngült, telefonált Sarahnak, és meghívta, látogassa meg, ez részben abból a vágyból fakadt: jöjjön végre valaki kellemes lény, s vigye el szájából a rossz ízt. Vagy legalábbis ezzel az indokkal áltatta magát.
Kennebunkban hívta föl. A hajdani szobatársnő jelentkezett, és azt mondta, Sarah máris jön a telefonhoz. A telefon kattant, s ő a pillanatnyi csöndben azt latolgatta (bár nem nagyon komolyan), hogy leteszi, és mindörökre lezárja a könyvet. Ekkor Sarah hangja termett ott a fülében.
– Johnny? Te vagy az?
– Személyesen.
– Hogy vagy?
– Kitűnően. És te?
– Én is jól vagyok – felelte Sarah. – Örülök, hogy hívtál. Nem is... nem tudtam, fölhívsz-e.
– Nos, fölpakolhatnátok, és beállíthatnátok ide egyik nap, mielőtt vissza kell mennetek északra.
– örömmel, Johnny – mondta kedvesen.
– Apa Westbrookban dolgozik, én vagyok a konyhafőnök és személyzet. Fél öt tájban jön haza, és fél hat körül eszünk. Szívesen látunk vacsorára, de figyelmeztetlek: valamennyi ételkompozíciómnak spagetti az alapja.
Sarah kacagott: – A meghívás elfogadva. Melyik nap a legjobb?
– Mondjuk, holnap vagy holnapután, Sarah?
– Holnap – felelte alig némi habozás után Sarah. – Akkor viszlát holnap.
– Vigyázz magadra, Sarah.
– Te is.
Elgondolkodva tette le a kagylót, egyszerre érzett izgalmat és bűntudatot – minden ok nélkül. De hát, ugye, az ember agya arra megy, amerre akar. És ahova most az agya menni akart: ama lehetőségek számbavétele, amelyeket talán legjobb lenne nem számba venni.
Nos. Sarah tudja, amit tudnia kell. Tudja, mikor jön haza apa – mi mást kell még tudnia?
És agya magától válaszolt: Mit fogsz csinálni, ha délben érkezik?
Semmit, válaszolta, de nem hitte el egészen. Pusztán az, hogy Sarahra gondolt, az ajkára, ferde vágású zöld szemére – elég volt ahhoz, hogy elgyöngüljön, elérzékenyedjen és kissé kétségbeessen.
Johnny kiment a konyhába, és hozzáfogott, hogy elkészítse az aznapi szerény vacsorát kettejüknek. Apa és fia, agglegényesen. Nem is olyan rossz. ő még mindig lábadozott. Apjával az elmulasztott négy és fél évről beszélgettek, meg anyjáról – gondosan körüljárták a témát, és mintha mindig valamivel közelebb kerültek volna a lényeghez. Talán nem is annyira megérteni akarták, inkább beletörődni. Nem, nem volt olyan rossz. Így sikerül majd a dolgok végére jutniok. Mindkettőjüknek. De az még odébb lesz, januárban, amikor visszamegy tanítani Cleaves Millsbe. Az előző héten kapta meg Dave Pelsontól a féléves szerződését, aláírta és visszaküldte. Mit fog majd csinálni nélküle az apja? Folytatja, gondolta Johnny. Egyeseknek megy ez: folytatni, haladni, különösebb dráma, dobpergés nélkül. Majd kijön látogatóba Herbhez, amilyen gyakran csak tud, minden hétvégén, ha ez látszik helyesnek. Oly sok minden megváltozott, s oly gyorsan, hogy nem tehetett mást, csak tapogatózott lassan előre, akár a vak ember az ismeretlen szobában.
Betette a húst a sütőbe, bement a nappaliba, kinyitotta a tévét, aztán elzárta. Leült, és Sarahra gondolt. A kisgyerek, gondolta. A kisgyerek lesz az őrünk, ha Sarah korán jön. így hát ez rendjén is van, végül is. Minden támaszpont fedezve.
Ám gondolatai mégis hosszan és nyugtalanul mérlegeltek.

2 

Sarah másnap negyed egykor érkezett, begurult az eleven kis Pintóval a kocsifelhajtóra, leparkolt, kiszállt. Nyúlánk volt és gyönyörű, sötétszőke hajába belekapott a szelíd októberi szél.
– Szia, Johnny! – kiáltotta, és fölemelte a kezét.
– Sarah! – Lejött elébe; Sarah fölemelte az arcát, s ő könnyedén arcon csókolta.
– Hadd szedjem ki az uralkodót! – nyitotta ki a hátsó ajtót Sarah.
– Segíthetek?
– Á, nagyon jól boldogulunk mi, ugye, Denny? Gyere szépen, kölköcske. – Ügyes mozdulatokkal kicsatolta a szíjakat, amelyek a dundi kisgyereket tartották ülésében. Kiemelte. Denny heves, ünnepélyes érdeklődéssel nézett körül az udvaron, azután Johnnyra szegeződött a tekintete, és ott is maradt. Elmosolyodott.
– Hé! – kiáltotta Denny, és két kézzel integetett.
-. Azt hiszem, oda akar menni hozzád – magyarázta Sarah. – Elég szokatlan. Denny az apja republikánus természetét örökölte: meglehetősen tartózkodó. Átveszed?
– Szívesen – felelte Johnny kissé tétován.
Sarah elmosolyodott: – Nem fog összetörni, nem fogod leejteni – mondta, és odaadta Dennyt. – S ha elejtenéd, ez nyomban föltápászkodna, mint egy keljfeljancsi. Szörnyen kövér baba.
– Ba-ba! – kiáltotta Denny, fél karjával szemrebbenés nélkül átkarolta Johnny nyakát, és elégedetten nézett az anyjára.
– Ez tényleg elképesztő – jelentette ki Sarah. – Soha nem viselkedik így senkivel... Johnny? Johnny?
Amikor a kisgyerek átkarolta a nyakát, Johnnyt szokatlan érzések rohanták meg. Nem volt bennük semmi sötét, semmi zavaró. Minden nagyon egyszerű volt. A gyerek gondolataiban nem szerepelt a jövő fogalma. Se rossz érzés. Se múltbeli boldogtalanság. Se szavak, csak erőteljes képek: melegség, tisztaság, az anya, a férfi, aki ő maga.
– Johnny? – nézett rá aggodalmasan Sarah.
– Hmmm?
– Minden rendben van? Denny felől kérdez, ébredt rá. Minden rendben van-e Dennyvel? Látsz-e bajt? Gondot?
– Minden a legnagyobb rendben – felelte. – Bemehetünk, ha akarod, de én általában a tornácon rostokolok. Ráérek még a tűzhelynél tüsténkedni, előttünk a nap.
– Szerintem a tornácon pompás lesz. Denny úgy néz körül, mint aki szeretné kipróbálni az udvart. Nagyszerű udvar, azt mondja. Ugye, kölköcske? – Beletúrt Denny hajába, az göcögött.
– Jó lesz itt neki?
– Ha csak nem akarja megenni ezeket a fadarabokat.
– Tűzhelyméretre aprítottam őket – közölte Johnny, és olyan óvatosan, akár egy kínai vázát, letette Dennyt. – Kiváló testgyakorlás.
– Hogy érzed magad? Fizikailag?
Johnnynak eszébe jutott a löket, amelyet Richárd Dees kapott tőle néhány napja: – Azt hiszem, gyorsabban gyógyulok, mint amennyire várni lehetett.
– Remek. Eléggé le voltál lombozódva, amikor nálad jártam.
– A műtétek – bólintott Johnny.
– Johnny?
Sarahra pillantott, és újra érezte a latolgatás, a bűntudat meg a várakozás furcsa keverékét. Sarah tekintete őszintén és nyíltan szegeződött rá.
– Igen?
– Emlékszel... arra a jegygyűrű-dologra? Bólintott.
– Ott volt. Ott, ahol mondtad. Eldobtam.
– Igen? – Nem lepődött meg igazán.
– Eldobtam, és nem szóltam róla Waltnak. – A fejét rázta. – És nem tudom, miért. Ez azóta is zavar.
– Ne engedd.
A lépcsőn álltak, egymással szemben. Sarah arcszíne fölélénkült, de nem vette le róla a szemét.
– Van valami, amit végig szeretnék csinálni – szólt egyszerűen. – Valamit, amit sose volt alkalmunk végigcsinálni.
– Sarah... – kezdte, és elhallgatott. Halvány sejtelme sem volt, mit mondjon erre. Alattuk Denny totyogott hat lépést, majd lezöttyent. Föltápászko-dott, szeme se rebbent.
– Igen – szólt Sarah. – Nem tudom, helyes-e vagy helytelen. Szeretem Waltot. Jó ember, könnyű szeretni. Lehet, hogy az egyetlen, amit tudok: megkülönböztetni a jó embert a rossztól. Dan, az a fiú, akivel diákkoromban jártam, a rosszfajtához tartozott. Te a másik fajtára állítottad át az ízlésem, Johnny. Nélküled sosem méltányoltam volna Waltot azért, amiért olyan, amilyen.
– Sarah, ne erezd szükségét, hogy...
– De érzem – csattant fel Sarah. Hangja mély volt és komoly. – Mert ilyesmit csak egyszer lehet kimondani. És akár rosszul értelmezed, akár jól, egyre megy, mert túlságosan nehéz még csak megpróbálni is, hogy az ember újra kimondja. – Kö-nyörgőn nézett rá: – Megérted?
– Igen, azt hiszem.
– Szeretlek, Johnny – mondta. – Ez sose szűnt meg. Próbáltam győzködni magam: Isten akarata volt, hogy elválasztott bennünket egymástól. Nem tudom. Egy romlott hot dog Isten akarata? Vagy az, hogy két fiatal srác versenyautózik egy mellék-útón éjnek évadján? Csak egyet szeretnék... – Szavai határozottan kopogtak a hűvös októberi kora délutánban, akár egy ötvöskalapács az aranylemezen – . ..semmi mást nem szeretnék, csak azt, amit elvett tőlünk az élet. – Hangja elhomályosult. Letekintett. – És ezt teljes szívemből szeretném. És te, Johnny?
– Én is – felelte. Kinyújtotta a karját, és zavartan látta, hogy Sarah a fejét rázza és hátrál.
– Ne Denny előtt – kérte. – Biztosan butaság, de ez egy kicsit olyan lenne, mint a nyilvános hűtlenség. Én mindent akarok, Johnny. – Megint elpirult, s ettől Johnny még hevesebben vágyott rá. – Azt akarom, hogy átölelj és csókolj és szeress – mondta. Hangja ismét elhomályosult, szinte megtört. – Azt hiszem, ez helytelen, de nem tehetek róla. Helytelen, de helyes. Igazságos.
Ujja hegyével eltörölt egy könnycseppet, amely lassan lefele gördült az arcán.
– És csak most az egyszer, ugye?
Sarah bólintott. – Egyetlen alkalomnak kell kárpótolnia mindenért. Mindenért, ami lett volna, ha a dolgok nem fordulnak rosszra. – Fölnézett, szeme élénkebb zöld volt, mint valaha is, könnyben úszott. – Kárpótolhatjuk magunkat ezzel az egyetlen alkalommal, Johnny?
– Nem – mosolygott. – De megpróbálhatjuk, Sarah.
Sarah szeretettel nézett le Dennyre, aki épp a faapritó tönkre igyekezett fölmászni, kevés sikerrel. – El fog aludni – mondta.

3 

Kinn ültek a tornácon, és nézték, mint játszik Denny az udvaron, a tiszta kék ég alatt. Nem volt köztük sietség, türelmetlenség, csak az elektromosság fokozódott, s ezt mindketten érezték. Sarah kinyitotta a kabátját, és a tornác mellvédjére ült, halványkék szövetruhájában, bokáját összekulcsolta, haja szabadon hullott vállára, oda, ahová a szél ejtette. A pír nem tűnt el arcáról. És nagy fehér felhők haladtak át az égen, nyugatról keletre.
Jelentéktelen 'dolgokról beszélgettek – nem siettek. Johnny most érezte először a kómából történt fölébredése óta, hogy az idő nem ellensége. Az időtől kapták ezt a kis légűrt, cserébe a főáramlá-sért, amelyet elraboltak tőlük, s ez itt lesz, amíg csak kell. Emberekről beszélgettek, akik megházasodtak, egy Cleaves Mills-i lányról, aki ösztöndíjat kapott, Maine független kormányzójáról. Sarah szerint az illető úgy néz ki, mint Lurch abban a régi Addams család tévésorozatban, s úgy gondolkodik, mint Herbert Hoover. Ezen mindketten jót nevettek.
– Nézz csak rá – intett fejével Denny felé Sarah.
A gyerek a füvön ült Vera Smith borostyánlugasánál, hüvelykujja a szájában, és álmosan nézett rájuk.
Sarah elővette a Pinto hátsó üléséről az összecsukható kiságyat.
– Jó lesz, ha itt fektetem le a tornácon? – kérdezte Johnnytól. – Olyan enyhe az idő. Szeretem, ha a friss levegőn szundikál.
– A tornácon remekül fog aludni.
Sarah az árnyékban állította fel az ágyat, belerakta Dennyt, és álláig húzta a két takarót. – Aludj, babám – mondta.
A gyerek rámosolygott, és azon nyomban lehunyta a szemét.
– Csak így? – kérdezte Johnny.
– Csak így – válaszolta Sarah. Odalépett a fiúhoz, és átölelte a nyakát. Az tisztán hallotta ruhája alatt a fehérnemű suhogását. – Szeretném, ha megcsókolnál – kérte szelíden. – öt évig vártam rá, hogy újra megcsókolj, Johnny.
Johnny átölelte a derekát, és gyöngéden megcsókolta. Sarah ajka szétvált.
– Ó, Johnny – simult a vállához. – Szeretlek.
– Én is szeretlek, Sarah.
– Hová megyünk? – lépett hátra Sarah. Szeme most olyan tiszta és mély volt, akár a smaragd. – Hová?

4 

Johnny a katonapokrócot, amely régi volt, de tiszta, szétterítette a szénapadlás szalmájára. Jó illatú, édes volt a levegő. Magasan fölöttük a titokzatos turbékolás és az istállói fecskék szárnycsapkodása, majd újra csönd. Kis poros ablak nézett le a házra és a tornácra. Sarah tisztára törölte az ablak egy darabkáját, és lenézett Dennyre.
– Jó lesz itt? – kérdezte Johnny.
– Igen. Jobb, mint a házban. Az olyan lett volna... – megvonta a vállát.
– Mintha apámat is beavatnánk?
– Igen. Ez itt a kettőnké.
– A mi dolgunk.
– A mi dolgunk – adott igazat Sarah. A hasán feküdt, arca féloldalra fordult a fakó pokrócon, lábát térdben behajlította. Egyenként lerúgta a cipőjét. – Húzd le a cipzáram, Johnny.
Odatérdelt Sarah mellé, és lehúzta a cipzárát. A máskor észrevétlen zaj megtörte a csendet. Sarah háta tejszíneskávé-színű volt a bugyi fehérsége mellett. Johnny megcsókolta a lapockái között, és a nő megborzongott.
– Sarah – mormolta.
– Tessék?
– El kell mondanom valamit.
– Mit?
– Az orvos az egyik műtét során tévedésből kihe-rélt.
Sarah hátba vágta. – Te csak a régi maradsz, Johnny. És van egy barátod, aki kitörte a nyakát az óriáskeréken a topshami vásáron.
– Van ám.
Sarah keze úgy ért hozzá, akár a selyem, szelíden simította végig.
– Aligha okozott végérvényes kárt az az orvos – mondta. Fényes szeme az övét kutatta. – Egyáltalán nem. Ne nézzük meg?
Édes szénaillat a levegőben. Az idő kitágult. A katonapokróc érdessége, Sarah bőrének lágy tapintása, meztelen valósága. Belésüppedni olyan volt, mint egy régi, sosem egészen elfeledett álomba.
– Ó, Johnny, drágám... – kiáltotta. Csípője mind gyorsabban mozgott. Hangja messziről hallatszott. Haja úgy égette Johnny vállát és mellkasát, akár a tűz. Johnny belefúrta magát, beleveszett a sötétszőke sötétségbe.
Az idő, amint kitágul az édes szénaillatban. A durva pokróc. A régi pajta enyhe reccsenései, akár hajóé az októberi szélben. A szelíd, fehér fény, amint beárad a tetőhasadékokon, pelyvaszemcsékbe kap bele, és ceruzavékony napsugarak százaira hasad. Pelyvaszemcsék tánca, körforgása.
Sarah fbikiáltott. A fiú nevét kiáltotta, újra és újra és újra, akár egy dallamot. Ujjai sarkantyúként vájódtak a férfiba. Az óbor beérett végre, csodálatos nedűvé.
Később az ablaknál ültek, kinéztek az udvarra, Sarah a csupasz testére húzta a ruháját, és magára hagyta kicsit Johnnyt. Az magában ült, nem gondolkodott, beérte, hogy nézze, amint Sarah újra láthatóvá lesz az ablakból, kisebben, és átmegy az udvaron a tornácra. A gyerekágy fölé hajlik, megigazítja a takarókat. Visszajön, hátrafújja a szél a haját, és játékosan belekap ruhája szegélyébe.
– Aludni fog még egy félórát – jelentette.
– Igen? – mosolygott Johnny. – Lehet, hogy én is. Sarah végigfuttatta csupasz lába ujját Johnny hasán. – Inkább ne. És újra, ezúttal Sarah volt fölül, majdnem imádkozó pózban, lehajtott fejjel, előrehullott hajjal, amely sötétbe borította arcát. Lassan. Azután vége lett.

5 

– Sarah...
– Ne, Johnny. Ne mondd ki. Letelt az időnk.
– Azt akartam mondani, hogy gyönyörű vagy.
– Az vagyok?
– Az, gyönyörű – mondta gyengéden. – Sarah, kedves.
– Kárpótoltuk magunkat mindenért? Johnny elmosolyodott: – Megtettünk minden tőlünk telhetőt, Sarah.

6 

Herb hazaért Westbrookból, és nyomban látszott rajta: nem lepi meg, hogy ott találja Saraht. Örömmel fogadta, nagy felhajtást rendezett a gyerekkel, és összeszidta Saraht, miért nem hozta el már hamarabb.
– A te színeidet és arcbőrödet örökölte – mondta Herb. – És azt hiszem, majd ha változik a szeme színe, abban is rád üt.
– Bárcsak az eszét az apjától örökölte volna – nevetett Sarah. Kötényt kötött kék ruhája elé. A nap lemenőben volt odakinn. Még húsz perc, és besötétedik.
– A főzés itt állítólag Johnny dolga – figyelmeztette Herb.
– Nem tudtam megakadályozni. Fegyvert szegezett a fejemnek – így Johnny.
– Talán jobb is. Amit te főzöl, annak mind spa-gettiíze van.
Johnny egy magazint vágott hozzá, Denny nevetett, magas, átható hangja betöltötte a házat.
Látja-e apa? –  tűnődött Johnny. Úgy érzem, mintha minden az arcomra lenne írva. Míg nézte, mint túr bele apja az előszobái szekrénybe Johnny régi játékainak dobozáért (sose engedte, hogy Vera elajándékozza), oda lyukadt ki: talán megérti öt.
Ettek. Herb kikérdezte Saraht, mit csinál Walt Washingtonban, s Sarah beszélt neki a tanácskozásról, amelyen férje részt vesz, s amely az indián földkövetelésekkel kapcsolatos. A republikánusok egyelőre csak tapogatóznak, mondta.
– A legtöbb ember, akivel Walt tanácskozik, úgy véli, hogy ha jövőre Reagent jelölik Ford helyett, az a párt halálát jelenti – magyarázta Sarah. – Márpedig ha a nagy öreg párt meghal, az azt jelenti: Walt nem pályázhatja meg Bill Cohen székét 1978-ban, amikor Bill Cohen majd Bill Hathaway szenátusi székét célozza meg.
Herb nézte, amint Denny zöldbabot eszik; komolyan, szálanként, mind a hat fogát használja. – Nem hiszem, hogy Cohen tud várni 78-ig. Jövőre indulni fog Muskie ellen.
– Walt szerint Bill Cohen nem olyan nagy szám – mondta Sarah. – Kivárja. Walt szerint neki magának feljövőben a csillaga, én pedig kezdek hinni neki.
Vacsora után a nappaliban üldögéltek, s a beszélgetés el terelődött a politikáról. Nézték Denny t, amint a régi faautókkal és teherautókkal játszik, amelyeket egy jóval fiatalabb Herb Smith csinált valaha a saját fiának, több mint negyed évszázada. Egy fiatalabb Herb Smith, akinek szívós, jó kedé-lyű nő volt a felesége, s aki esténként megivott néha egy-egy üveg Black Label sört. Annak a Herbnek még nem voltak ősz hajszálai, és nagy reményekkel nézett fia jövője elé.
Bizony, apa megérti, gondolta Johnny, míg kávéját kortyolgatta. Akár sejti, mi történt Sarah és köztem ma délután, akár nem, akár tudja, mi zajlott,
akár nem, megérti ezt az önáltatást. Se változtatni nem lehet, se igazságot szolgáltatni, a legtöbb, amit az ember tehet, hogy kiegyezik. Sarah és én ma délután beteljesítettünk egy sose volt házasságot. És apa ma este az unokájával játszik.
A szerencsekerékre gondolt, amint lassul, megáll.
A bank nyer. Mindenki veszít.
A bánat lopózott be a szívébe, a borongós végle-gességérzet, s Johnny eltolta magától. Még nem jött el az ideje.
Denny fél kilencre izgága és nyűgös lett, Sarah pedig így szólt: – Ideje mennünk. Kennebunkig ellesz egy cumisüveggel. Csak három mérföld ide. Köszönjük a vendéglátást. – Csillogó zöld szeme egy pillanatra összeakadt Johnnyéval.
– Nagyon örültünk – állt föl Herb. – Ugye, Johnny?
– Úgy bizony. Hadd vigyem ki én ezt az összecsukható ágyat, Sarah.
Az ajtóban Herb megcsókolta Denny feje búbját (Denny pedig megragadta vaskos kis kezével Herb orrát, és akkorát dudált rajta, hogy Herb szeme könnybe lábadt) és Sarah arcát. Johnny kivitte az összecsukható ágyat a piros Pintóhoz, Sarah odaadta neki a kulcsokat, hogy hátrarakhasson mindent.
Johnny elkészült a dologgal, Sarah pedig a vezetőülés ajtajánál állt, és őt nézte: – Megtettünk minden tőlünk telhetőt – mondta, és kicsit elmosolyodott. De szeme csillogása elárulta Johnnynak, hogy megint közel áll a síráshoz.
– Nem is volt olyan rossz – hümmögött Johnny.
– Kapcsolatban maradunk?
– Nem tudom, Sarah. Maradjunk?
– Nem, úgy hiszem, ne. Túl könnyű lenne, nem?
– Nagyon is könnyű, igen.
Sarah odalépett hozzá, és fölnyújtózkodott, hogy arcon csókolja. Johnny érezte a haja tiszta, jó illatát.
– Vigyázz magadra – suttogta Sarah. – Gondolni fogok rád.
– Légy jó, Sarah – mondta, és megérintette a nő orra hegyét.
Sarah ekkor elfordult, beült a volán mögé; okos ifjú anya, akinek férje messze jár. Jövőre már nagyobb kocsijuk lesz, nem ez a kis Pinto, gondolta Johnny.
A fényszóró kigyulladt, a kis varrógépmotor fölzakatolt. Sarah búcsút intett, azután kihajtott a kocsifelhajtón. Johnny zsebre vágott kézzel állt a faaprító tönknél, és nézett utána. Szívében mintha lezárult volna valami. Nem volt igazán nagy érzés. Ez volt a legrosszabb benne – hogy egyáltalában nem volt igazán nagy érzés.
Nézte, amíg a hátsó lámpák el nem tűntek látómezejéből, azután visszament a házba. Apja a nappali szoba nagy, kényelmes karosszékében ült. A tévé nem szólt. A szekrényből előszedett játékok a szőnyegen hevertek szanaszét, és Herb ezeket nézte.
– Jó volt látni Saraht – jegyezte meg. – Volt kettőtök közt... – kurta, parányi habozás következett – kellemesen telt a látogatás?
– Igen – bólintott Johnny.
– Eljön-e máskor is?
– Nem, nem hiszem. Apa és fia összenézett.
– Hát talán így a legjobb – mondta végül Herb.
– Igen. Alighanem.
– Ezekkel a játékokkal te játszottál – térdepelt le Herb, és nekiállt összeszedegetni őket. – Egypárat odaadtam belőlük Lottie Gedreau-nak, amikor az ikrei megszülettek, de tudtam, hogy maradt még belőlük néhány.
Egyenként visszarakosgatta a játékokat a dobozba, sorra megforgatta, megvizsgálgatta őket. Versenyautó. Buldózer. Rendőrautó. Kis darus-létrás teherautó, amelyről már csaknem egészen lekopott a piros festék ott, ahol a kis kezek összefogdosták. Visszarakta őket az előszobaszekrénybe.
Johnny három évig nem látta viszont Sarah Ház-lettet.

Tizenhatodik fejezet

l 

Abban az évben korán jött a hó. November hetedikére már ujjnyi vastagon lepte be a talajt, és Johnny zöld, fűzős gumicsizmában és régi anorákjában vágott neki a postaládához vezető gyalogútnak. Dave Pelson már két héttel előbb elküldte a tankönyveket, amelyeket Johnnynak majd januártól használnia kell, s ő máris óravázlatokat gyártott. Alig várta, hogy visszakerüljön. Dave lakást is talált neki Cleavesben a Howland Streeten. Howland Street 24. Johnny a címet a tárcájában őrizte, mert az utcanév és házszám idegesítő módon mindig kihullott a fejéből.
Ezen a napon palaszürkén és alacsonyan álltak a felhők, a hőmérséklet fagypont körül lebegett. Míg Johnny a kocsifelhajtón caplatott, szállingózni kezdett a hó. Egyedül lévén nem restellte, hogy kinyújtsa nyelvét és megpróbálja elkapni a hópelyheket. Alig bicegett, jól érezte magát. Már két hete vagy még régebben nem fájt a feje.
Egy reklámkörlevél, egy Newsweek és egy Johnny Smithnek címzett, feladó nélküli kartonboríték jött a postával. Johnny ezt az utóbbit már útközben fölnyitotta, a többit a farzsebébe gyömöszölte. Egyetlen újságlapot húzott ki a borítékból, felső sarkában meglátta a Belső Látás címet, és megtorpant.
Az előző heti szám harmadik oldala volt. A főhelyen egy riporter expozéja állt egy tévékrimi női főszereplőjéről. Az illetőt kétszer csapták ki a középiskolából (tizenkét évvel ezelőtt), és rajtakapták kokainfogyasztáson (hat évvel ezelőtt). Szenzációk az amerikai háziasszonyok számára. Mellette vegetáriánus diéta, egy aranyos gyerekfénykép, valamint történet egy kilencéves kislányról, aki Lour-des-ban csodálatos módon kigyógyult gerincbénu-lásából (AZ ORVOSOK ÉRTETLENÜL ÁLLNAK, harsonázta vígan a főcím). A lap alján bekarikázott cím:
A MAINE-I “LÉLEKLÁTÓ" BEISMERI: CSALT!
A cikket senki se írta alá.
“A Belső Látás célja mindig az volt, hogy ne csak tájékoztassa önöket azokról a léleklátókról, akikről az úgynevezett országos sajtó nem vesz tudomást, hanem egyben le is leplezze a csalókat és a sarlatánokat, akik miatt oly régóta késik a valódi médiumok elismerése.
Az egyik ilyen csaló legutóbb maga leplezte le szélhámosságát a Belső Látás tudósítójának. Ez az úgynevezett &raquo;léleklátó&laquo;, a Maine állambeli Pownal-ban élő John Smith elismerte tudósítónknak: &raquo;csel volt az egész, hogy legyen miből kifizetnem kórházi számláimat. Összehozok egy könyvet, amiből kifizetem a tartozásomat, sőt vissza is vonulhatok néhány évre&laquo; – mondta vigyorogva Smith. &raquo;Az emberek manapság mindent bevesznek – miért ne száll-nék be ebbe a remek buliba?&laquo;
Hála a Belső Látás-nak, amely mindig is óvta olvasóit, mondván: minden egyes valódi léleklátóra két svindler jut, John Smith most lemarad a remek bulijáról. Mi pedig megismételjük ajánlatunkat: bizonyítani valamely országosan ismert léleklátó-ról, hogy szélhámos. Csalók, sarlatánok. vigyázzatok!"
Johnny kétszer is elolvasta az írást, míg csak erősebben nem kezdett hullani a hó. Kelletlen mosoly áradt szét az arcán. Az éber sajtó, úgy látszik, nem kedveli, ha lehajítják holmi vidéki tornácáról, gondolta. Visszagyűrte a kitépett újságlapot borítékjába, és hátsó zsebébe tömte a többi levélhez.
– Dees – szólt fennhangon –, remélem, még mindig kék-zöld vagy.

2 

Apja nem mulatott ilyen jól. Herb elolvasta, és undorral lecsapta a konyhaasztalra. – Be kellene perelned a rohadékot. Ez merő rágalmazás, Johnny. Szándékos hitelrontás.
– Igazad van, igazad van – hagyta rá Johnny. Sötét volt odakinn. A délutáni csendes hószállingó-zás estére kora téli hózivatarrá vált. Süvöltött és zúgott a szél az ereszek körül. A kocsifelhajtó eltűnt a hófúvások dűneszerű halmai alatt. – De tanú nélkül beszélgettünk, és ezt ez a francos Dees nagyon jól tudja. Nincs, aki rácáfoljon.
– Még annyi mersze sem volt, hogy odabiggyessze a nevét a cikk alá – ágált Herb. – Nézd meg: “a Belső Látás tudósítója". Ki ez a tudósító? Érd el, hogy felfedje magát.
– Nem lehet – mosolygott Johnny. – Ez olyan, mint odamenni a legkomiszabb utcai verekedőhöz, ágyékodon egy táblával: RÚGJ BELÉM JÓ ERŐSEN! Szent háborút csinálnának belőle, első oldalt, meg minden. Nem, köszönöm. Ami engem illet, még szívességet is tettek nekem. Nem akarom élethivatásommá tenni, hogy megmondjam az embereknek, hova dugta nagypapa a részvénypapírjait, vagy hogy ki fut be negyediknek a Scarborough Downs versenyen. Vagy vedd ezt a sorsjátékot. – Az egyik dolog, ami igen meglepte Johnnyt a kómából történt felépülése után, az az volt, hogy Maine és még vagy tizenkét állam bevezette a számsorsjátékot. – Az elmúlt hónapban hat levelet kaptam olyanoktól, akik azt akarják. Írjam meg nekik mik lesznek a legközelebbi kihúzandó számok Agyrém. Még ha meg tudnám is mondani nekik, mint ahogy nem tudom, mi hasznuk lenne belőle? Az ember nem választhatja meg a számát a maine-i sorsjátékon, azt kapja, amit eladnak neki. Mégis írják a leveleket.
– Nem értem, mi köze ennek ehhez a mocskos cikkhez.
– Ha az emberek úgy hiszik, svindler vagyok, talán békén hagynak.
– Aha – bólintott Herb. – Vagy úgy. – Rágyújtott pipájára. – Soha nem volt ínyedre ez a dolog, ugye?
– Nem – ismerte be Johnny. – Hála isten, eddig nem beszélgettünk erről. Szörnyű, hogy mindenki csakis erről akar beszélgetni. – És nemcsak beszélgetni akarnak, ez nem zavarta volna annyira. De amikor bent járt Slocum boltjában egy rekesz sörért meg kenyérért, a lány megpróbálta úgy elvenni a pénzt, hogy ne érjen a kezéhez. Rémült, ideges tekintetét nem lehetett nem észrevenni. Októberben Herb fölvett egy helybéli diáklányt, hogy hetente végigtakarítsa a lakást. A lány három hét múlva minden indokolás nélkül fölmondott – nyilván figyelmeztette valaki az iskolájában, kinél takarít. Úgy tűnt, minden egyes olyan emberre, aki azt szeretné, hogy Johnny megérintse, tájékoztassa, esik egy olyan, aki leprásnak tekinti. Johnnynak mindig eszébe jutott, hogyan meredtek rá a nővérek, amikor megmondta Eileen Magownnak, hogy ég a háza. Akár a varjak a telefondróton. Eszébe jutott, hogyan húzódott el tőle az a tévériporter a balul sikerült sajtókonferencia után, egyetértett ugyan mindennel, amit Johnny mondott, de nem akarta, hogy hozzáérjen. Ez is, az is egészségtelen dolog.
– Nem, nem beszélgetünk erről – adott igazat Herb. – Azt hiszem, azért, mert anyádat juttatja eszembe. Ő olyan biztos volt benne, hogy te ezt az... akármit valamiféle okból kaptad. Néha eltűnődöm, nem volt-e igaza.
Johnny megvonta a vállát. – Semmi mást nem akarok, csak normálisan élni. El akarom temetni ezt az átkozott dolgot. És ha ez a förmedvény hozzásegít, annál jobb.
– De azért még képes vagy rá, ugye? – kérdezte Herb. Farkasszemet nézett a fiával.
Johnny egy néhány nappal korábbi estére gondolt. Elmentek együtt vacsorázni; ritka esemény volt ez szürke, spórolós életükben. A Colé-udvarba mentek, a Greybe, a környék talán legjobb, mindig zsúfolt vendéglőjébe. Hideg éjszaka volt, az étterem derűs és meleg. Johnny kivitte a kabátjukat a ruhatárba, és amint ujja végigfutott a vállfákon sorakozó kábátokon üres fogast keresve, egész sor kép villant fel előtte. Máskor hiába tapogathatta volna akár húsz percig is az egyes kabátokat, nem jutott volna semmire. Egy szőrmegalléros női kabát. A hölgynek viszonya volt a férje egyik pókerpart-nerével, s halálosan rettegett miatta, de nem tudta, hogyan vessen véget a dolognak. Egy báránybőr béléses cejgvászon zeke: ez az ember is aggódott, ő a fivére miatt, aki súlyosan megsérült egy építkezésen egy héttel azelőtt. Egy kisfiú anorákja – a kisfiú épp aznap kapott a durhami nagyanyjától egy Snoppy tranzisztoros rádiót, és magánkívül volt, mert apja nem engedte, hogy magával hozza az étterembe. És végül egy egyszerű, fekete felöltő, amely jeges rémülettel töltötte el és az étvágyát is elvette. Ennek a kabátnak a tulajdonosa az őrület szélén áll. Eddig még őrizte a látszatot – még a felesége se sejtette –, de a világról alkotott képét lassan mindinkább elsötétítette egy sor paranoiás képzelgés. Olyan volt ennek a kabátnak az érintése, mint egy halom vonagló kígyóé.
– Igen, még mindig képes vagyok rá – ismerte be Johnny. – Bár ne lennék!
– Ezt komolyan gondolod?
Johnny a fekete kabátra gondolt. Akkor este csak turkált az ételben, bámészkodott, megpróbálta kiválasztani azt az embert a tömegből, de nem sikerült.
– Igen – felelte. – Komolyan gondolom.
– Akkor a legjobb, ha elfeledjük – csapott a fia vállára Herb.

3 

És körülbelül egy hónapig úgy is tűnt, elfeledik. Johnny fölautózott északra, hogy részt vegyen egy tanári értekezleten a középiskolában, és hogy fbivigye személyes holmija egy részét új lakásába; a lakás kicsi volt, de lakható.
Apja kocsijával ment, és amikor indulni készült, Herb megkérdezte tőle: – Nem vagy ideges? A vezetés miatt?
Johnny a fejét rázta. A baleset már nemigen foglalkoztatta. Ha történik vele valami, hát történik. És a lelke mélyén biztos volt benne, hogy a villám nem csap kétszer ugyanoda – ha meghal, aligha autóbalesetben.
A hosszú autóút valójában nyugodt és kellemes volt, az értekezlet kicsit olyan, mint egy osztálytalálkozó. Hajdani kollégái egytől egyig odajöttek hozzá, hogy a legjobbakat kívánják. De észre kellett vennie, milyen kevesen adnak kezet, és mintha valami tartózkodás, valami zavar lenne a tekintetükben. Hazafelé menet meggyőzte magát, hogy ez alighanem csak képzelgés. Ha pedig nem, nos... még ennek is van szórakoztató oldala. Ha elolvassák a Belső Látás-t, majd értesülnek róla, hogy szélhámos, nincs hát miért aggódni.
Az értekezlet után nem volt már más hátra, mint visszamenni Pownalba, kivárni a karácsonyi szünidőt, hogy megjöjjön és elmúljon. A személyes tárgyakat tartalmazó csomagok áradata szinte egy csapásra megszűnt – a sajtó hatalma, magyarázta apjának. Helyettük rövid – és többségükben névtelen – mocskolódó levelek és levelezőlapok érkeztek olyanoktól, akik személyükben érezték becsapva magukat.
“Ott fog maga is égni a P!O!K!O!L!B!A!N! a sötét gaztettéért, hogy be akarta csapni eszt az Amerikai Köztársaságot" – állt az egyikben. Gyűrött vendégfogadói levélpapírra írták, és a pennsylvaniai Yorkban pecsételték le. – “Maga egy nagy Szemfényvesztő és mocskos rohatt Csalló. Áldja meg az Isten az Újságot amiért átlátott magán. Szégyellje magát, tisztelt Uram. A Bibliában az áll, hogy a bűnösök a T!Ü!Z!E!S! Tóban fognak égni és a H!A!S!Z!O!N!L!E!S!Ő!K! örökön ÖRÖKÉ fognak égni! És maga egy Haszon Leső aki eladta a Halhatatlan Lelkét pár mocskoss dollárért. Ezel bevégzem leveleméit és Isten óvja hogy egyszer elkapjam magát a Városbann. Ezt írta egy BARÁT (Istené és nem a magáé tisztelt úr)!"
A Belső Látás-ban megjelent cikket követően mintegy húsz nap alatt vagy huszonöt, nagyjából hasonló hangú levél érkezett. Néhány vállalkozó szellem kinyilvánította érdeklődését Johnny iránt, mondván, szívesen lenne a partnere. “Régebben egy bűvész asszisztense voltam – dicsekedett egyikük –, és ki tudtam trükközni egy vén kurvát a bikinibugyijából. Ha valami haknit tervez, számítson rám!"
Azután elapadtak a levelek, ahogy előzőleg a dobozok és csomagok áradata. Egy november végi napon, amikor megnézte a postaszekrényt és már a harmadik egymást követő napon üresen találta, hazafelé ballagva fölidézte Andy Warholnak azt a jóslatát, hogy eljön majd az a nap, amikor Amerikában minden csoda negyedóráig tart. Úgy látszik, az ő negyedórája elmúlt, és ennek nála jobban senki nem örült.
De, mint kiderült, mégsem múlt még el.

4 

– Smith? – kérdezte egy hang a telefonban. – Johnny Smith?
– Igen. – A hangot nem ismerte, és téves kapcsolás se lehetett. Ez némiképp rejtélyessé tette a dolgot, hiszen apja vagy három hónapja kért új, titkos számot. December 17-e volt, a karácsonyfájuk ott állt már a nappali szoba sarkában, feszesen beleszorítva a régi állványba. Herb akkor készítette ezt az állványt, amikor Johnny még kissrác volt. Havazott odakinn.
– Bannerman a nevem. George Bannerman, Castle Rock-i seriff. – Megköszörülte a torkát. – Úgy értesültem... szóval, úgy is mondhatjuk, egy ajánlatom van az ön számára.
– Honnan tudta meg a telefonszámomat?
Bannerman újra megköszörülte a torkát. – Nos, megkaphattam volna a telefontársaságtól is, gondolom, rendőrségi ügyről lévén szó. Valójában azonban az ön egyik barátjától kaptam. Egy orvostól, név szerint Weizaktól.
– Sam Weizak adta meg a számomat?
– Igen, ő.
Johnny teljesen zavartan ült le a telefonzugban. A Bannerman név most már mondott a számára valamit. Csak nemrégiben látta a nevét az egyik újság vasárnapi mellékletében. Seriff a Pownalnál jóval nyugatabbra, a tavak vidékén fekvő Castle megyében. A megyeszékhely Castle Rock, mintegy harminc mérföldnyire esik Norwaytől és húszra Bridgtontól.
– Rendőrségi ügy? – kérdezett vissza.
– Hát azt hiszem, annak mondható, igen. Az iránt szeretnék érdeklődni, elbeszélgethetnénk-e egy csésze kávé mellett...
– Samről?
– Nem. Dr. Weizaknak nincs köze a dologhoz – jelentette ki Bannerman. – Ő felhívott, és megadta a maga nevét. Ez... legalább egy hónapja volt. Őszintén szólva azt hittem, a bolondját járatja velem. De most végképp kifogytunk minden bölcsességünkből.
– Mivel kapcsolatban? Mr....Bannerman rendőrfőnök, nem értem, miről beszél.
– Csakugyan sokkal jobb lenne, ha leülnénk egy kávéra – mondta Bannerman. – Esetleg ma este? Van egy Jon's nevű hely a bridgtoni főúton. Úgy félúton a kettőnk városa között.
– Nem, sajnálom – tiltakozott Johnny. – Tudnom kellene, miről van szó. És hogy lehet, hogy Sam nem szólt nekem?
Bannerman fölsóhajtott: – Maga aligha olvas újságot.
Épp ellenkezőleg. Megrögzötten olvasta az újságokat, amióta visszanyerte eszméletét, megpróbálta nyomon követni az elmulasztott eseményeket. És igenis látta Bannerman nevét az utóbbi időben. Persze. Hisz Bannerman nagyon kényes poszton áll. Ő irányítja a...
Johnny elvette füléről a kagylót, és döbbenten nézte. Mint egy hüllőt, amelyről épp most derült ki, hogy mérges kígyó.
– Mr. Smith? – szólt vékony hangon a kagyló. – Halló? Mr. Smith?
– Itt vagyok – tette vissza fülére a kagylót Johnny. Dühös volt Sam Weizakra, Samre, aki annak idején azt mondta neki, jobb, ha behúzza a nyakát – erre fogja magát, és telebeszéli ennek a seriffnek a fejét; Johnny háta mögött.
– Az a fojtogatási ügy, ugye?
– Beszélgethetnénk, Mr. Smith? – kérdezte Ban-nerman hosszú habozás után.
– Nem. Szó se lehet róla. – Most már nemcsak dühös volt. Meg is rémült.
– Nagyon fontos, Mr. Smith. Ma...
– Nem. Azt akarom, hogy hagyjanak békén. Különben is, nem olvassa azt az istenverte Belső Lá-tás-t? Hamisítvány vagyok.
– Dr. Weizak azt mondta...
– Nem volt joga semmit se mondani! – ordította Johnny. Egész testében reszketett. – Isten áldja! – Lecsapta a kagylót, és gyorsan kimászott a zugból, mintha ezzel megakadályozná, hogy újra csengjen a telefon. Fájni kezdett a feje. Tompa fúró-rágó fájás a halántékában. Talán föl kellene hívnom Sam anyját Kaliforniában, gondolta. Elmondani neki, hol van a fiacskája. Megmondani, hívja föl. Szemet szemért.
Ehelyett a telefonasztalka fiókjában lévő noteszt böngészte. Megtalálta Sam bangón rendelőjének számát, és fölhívta. Mihelyt kicsengett, letette a kagylót, mert megrémült. Miért tette vele ezt Sam? Miért, a szentségit?
A karácsonyfára meredt.
Ugyanazok a régi díszek. Két napja lecipelte őket a padlásról, újra kicsomagolta és újra fölaggatta őket. Fura ügy ez a karácsonyfadíszekkel. Kevés dolog marad érintetlen az évek során. Kevés az olyan szál, kevés az olyan tárgy, amely könnyűszerrel szolgálhatná mind a gyermekkort, mind a felnőttkort. A gyerekruhákat továbbadják, vagy becsomagolják az Üdvhadsereg számára, a Donald kacsás karórának elpattan a hajszálrugója; piros cowboycsizmák elkopnak. A levéltárcát, amit az ember az első táborozás kézimunka-foglalkozásán készített, Lord Buxton-tárca váltja fel, s a piros játék vonatot felnőttesebb játékok – autók, teniszütők vagy esetleg ezek az új tévés játékok. Csak kevés holmi van, ami hű marad az emberhez. Talán néhány könyv, egy szerencsepénz vagy egy folyton gyarapodó bélyeggyűjtemény.
És a szülői ház karácsonyfadíszei.
Ugyanazok a csorba angyalok évről évre, és ugyanaz az ezüstcsillag a csúcsra; az üveggömbök hadseregének életben maradt osztaga (és sose feledjük a hősi halottakat, gondolta – az egyik egy kisgyerek szorongató kezétől halt meg, amaz kicsúszott apa markából, amikor épp föl akarta rakni, és összetört a padlón, s a piros, amelyre a betlehemi csillag van ráfestve, az egyik évben egyszerűen és titokzatosan törött volt, amikor lehoztuk a padlásról, én meg is sirattam), meg maga az állvány. De néha, gondolta Johnny, miközben szórakozottan masszírozta halántékát, úgy tűnik, jobb és irgalma-sabb dolog lenne, ha a gyerekkornak még ezekkel az utolsó maradványaival is megszűnne a kapcsolat. Az ember sose ismeri föl azokat a könyveket, amelyek világképet formáltak. A szerencsepénz nem védte meg a hétköznapok egyetlen ostorcsapásától, méltatlanságától és kellemetlenségétől se. És amikor az ember a díszeket nézi, eszébe jut, hogy volt egyszer egy anya a fadíszítő hadművelet irányítói posztján, mindig készen arra, hogy dirigáljon: “egy kicsit följebb", vagy “kicsit lejjebb", vagy: “azt hiszem, drágám, túl sok ezüstszálat raktál a bal oldalra". Az ember nézi a díszeket, és eszébe jut, hogy idén már csak ketten maradtak, kettejüknek kell megbirkózni vele, mert az anyja megzavarodott, és azután meghalt, de a törékeny karácsonyfa díszek még mindig itt vannak, még mindig itt csün gének a ház mögötti erdőcskéből származó újabt fán. Állítólag többen lesznek öngyilkosok karácsony körül, mint az év összes többi napján. Ister bizony, nem csoda.
Micsoda hatalmat kaptál Istentől, Johnny!
Bizony. Így igaz, Isten igazán nagylelkű. Átlódított egy taxi szélvédőjén, eltörtem a lábam, és majdnem öt évet töltöttem kómában. A lány, akit szerettem, férjhez ment. Van, egy fia, aki az enyém kellene hogy legyen, van egy jogász férje, aki azon töri magát, hogy bejusson Washingtonba, és ott segítsen irányítani a nagy villanyvonatot. Ha néhány óránál tovább vagyok talpon, úgy érzem, mintha valaki végigrántott volna a lábam szárán az ágyékomig egy üvegszilánkot. Isten igazán jó pajtás. Olyan jó pajtás, hogy berendezett itt egy vicces operettvilágot, amelyben egy csomó üveg karácsonyfadísz túlélheti az embert. Rendes kis világ, s egy igazán remek Isten felügyel rá. Nyilván a mi oldalunkon állt Vietnamban, merthogy ő mindig is ilyen volt, az idők kezdete óta.
Terve van veled, Johnny.
Kihúzni a slamasztikából egy balfácán vidéki zsarut, hogy jövőre újraválasszák?
Ne menekülj előle. Ne rejtőzz barlangba.
Megdörgölte a halántékát. Odakinn erősödött a szél. Remélte, apja óvatos lesz a munkából hazajövet.
Fölkelt, és vastag pulóvert húzott magára. Kiment a fészerbe, nézte közben, miként párásítja be a lélegzete a levegőt a szája előtt. Balra nagy fara-kas állt, amelyet ő hasogatott fel az ősszel, nemrég, egyenletes tűzhelyhosszúságúra. Mellette egy halom gyújtós, az mellett pedig egy rakás régi újság. Leguggolt, és nekiállt kotorászni köztük. Keze hamarosan elgémberedett, de folytatta, és végre rátalált arra, amit keresett. A hat héttel ezelőtti vasárnapi újságra.
Bevitte a házba, lecsapta a konyhaasztalra, és lapozgatni kezdte. A hatodik oldalon talált rá a keresett cikkre, és leült, hogy újraolvassa.
A cikket néhány fénykép illusztrálta, egyikükön egy idős asszony bezár egy ajtót, másikon rendőrkocsi cirkál egy csaknem kihalt utcán, két másik üres üzleteket ábrázol. A főcím: TOVÁBB FOLYIK... A HAJSZA A CASTLE ROCK-I FOJTOGATÓ UTÁN.
A riport beszámol róla, hogy öt évvel ezelőtt egy Alma Frechette nevű fiatal nőt, aki egy helybéli vendéglőben dolgozott, megerőszakoltak és megfojtottak, amikor munkából hazafelé tartott. A nyomozást a főállamügyész és a Castle megyei seriff közösen irányította. Az eredmény: nulla. Egy évvel később idős asszonyt találtak ugyancsak megerőszakolva és megfojtva harmadik emeleti garzonlakásában a Castle Rock-i Carbine Streeten. A gyilkos egy hónapra rá ismét lesújtott; az áldozat ezúttal egy első gimnazista lány volt.
Még alaposabb nyomozás következett. Mozgósították az FBI embereit, eredménytelenül. A következő év novemberében leváltották Carl M. Kelso seriffet, aki majdhogynem a polgárháború óta töltötte be tisztjét, és George Bannermant választották meg, aki a választási kampányban azt ígérte, hogy elfogja a “Castle Rock-i fojtogatót".
Két év telt el. A fojtogatót ugyan nem fogták el, de további gyilkosságok se történtek. Azután, múlt januárban két kisfiú rátalált a tizenhét éves Carol Dunbarger holttestére. Szülei előzőleg bejelentették lányuk eltűnését. A Dunbarger lánynak rengeteg zűrje volt a Castle Rock-i középiskolában, gyakori mulasztás és csavargás szerepelt a bűnlajstromán, kétszer is elkapták már üzleti tolvajlásokért, és egyszer már elszökött hazulról, és egészen Bostonig jutott. Bannerman és az állam rendőrsége feltételezte, hogy autóstoppolt – és a gyilkos vette föl. A Strimmer patak mellett talált rá a hullára két kisfiú. Az orvosszakértő megállapította, hogy körülbelül két hónapja halott.
Azután most, november másodikán újabb gyilkosság történt. Az áldozat: egy Etta Ringgold nevű közkedvelt tanítónő, a helybéli metodista egyházközség aktivistája, aki kitüntetést kapott az elemi oktatásban elért eredményeiért, s kimagasló szerepet vállalt a jótékonykodásban. Rajongott Róbert Browning műveiért; holttestét egy mellékutca csatornalefolyójába gyömöszölték. A Miss Ringgold meggyilkolása miatti felhördülés már New England egész északi részére átterjedt. A gyilkost Albert De Salvóhoz, a bostoni fojtogatóhoz hasonlították – ezek az összehasonlítások igazán nem csendesítették a felbolydult kedélyeket. William Loeb Union Leader című lapja a nem túl távoli Manchesterben. New Hampshire államban segítségért kiáltó vezércikket közölt ezzel a címmel: HASZNAVEHETETLEN RENDŐRÖK TESTVÉRÁLLAMUNKBAN.
Ez az immár hat hete történt eseményről szóló, átható fészer- és tűzifaillatot árasztó vasárnapi melléklet két helybéli pszichiáter szakvéleményét idézte, akik ragaszkodtak nevük titokban tartásához. Egyikük sajátos nemi eltévelyedésről beszélt – olyan késztetésről, amely az orgazmus pillanatában erőszakos cselekmény elkövetésére ösztökél. Derék, fintorodott el Johnny. Megfojtotta őket, s közben elélvezett. Egyre jobban fájt a feje.
A másik diligyógyász rámutatott arra, hogy mind az öt gyilkosságot késő ősszel vagy kora tavasszal követték el. És noha a mániás-depressziós személyiség tettei nehezen rendszerezhetők, az efféle személyeknél eléggé általános, hogy a hangulatváltások az évszakváltáshoz kötődnek. Az illetőnek alighanem április közepétől körülbelül augusztus végéig tart a “levert" időszaka, ekkor kezdődik a gyilkosságok időpontjáig tartó felívelő szakasz.
Mániás vagy “felpörgött" állapotában a kérdéses személy szexuális aktivitása megnő, vakmerő és optimista. “Alighanem úgy véli, a rendőrség nem képes elkapni", fejezte be a meg nem nevezett elmegyógyász. A cikk oda lyukadt ki, hogy a kérdéses személy eddig jól is mérte fel az esélyeit.
Johnny letette az újságot, órájára pillantott. Apja bármelyik pillanatban itt lehet, gondolta, hacsak a hó föl nem tartja. Odavitte a régi újságot a tűzhelyhez, és belegyűrte a tűztérbe.
Nem az én dolgom. A szentségit ennek a Sam Weizaknak.
Ne rejtőzz barlangba, Johnny.
Nem rejtőzik ő barlangba, nem erről van szó. Egyszerűen csak az történt, hogy kicsit összetörte magát. Elveszíteni az életed egy jókora darabkáját, ez feljogosít az “összetört" státusra, nem?
Meg erre a csuda nagy önsajnálatra, mi?
Le vagy szarva, mondta önmagának. Az ablakhoz ment, és kinézett. Semmi látnivaló, csak a súlyos, szélfútta csíkokban hulló hó. Remélte, apja óvatosan vezet, de azt is remélte, hogy hamarosan beállít, és véget vet ennek a mihaszna lelkizésnek. Újra a telefonhoz ment, és tétován megállt mellette.
Önsajnálat vagy sem, csakugyan elveszítette élete egy jókora darabkáját. Mondhatni, a javát. Kemény munkájába került, hogy visszatérjen. Nem érdemel-e meg egy kis hétköznapi békességet? Nincs-e joga ahhoz, amire épp néhány perccel ezelőtt gondolt – normális élethez?
Nincs ilyen, öregem.
Lehet, hogy nincs, de abnormális élet, ilyen csakugyan van. Az a dolog ott a Cole-udvarban. Megérinteni emberek ruháit, és hirtelen tudomást szerezni félelmeikről, apró titkaikról, csöppnyi diadalaikról – ez abnormális. Képesség is, átok is.
Tegyük fel, találkozik ezzel a seriffel. Semmi garancia nincs rá, hogy bármit is mondhat neki. És tegyük fel, hogy tud. Tegyük csak fel, hogy fölszolgálhatja neki a gyilkost ezüsttálcán. Újra ugyanaz lenne, ami a kórházi sajtóértekezleten, félelmetes cirkusz, cirkusz a sokadik hatványon.
Dalocska szólalt meg sajgó fejében, őrjítő csilin-geléssel. Hittanórán tanulta, gyerekkorában: Égj bennem, kicsi fény... Fenn ragyogtatlak én... Égj bennem, kicsi fény... mindig megóvlak én... Kicsi fény, kicsi fény, égj bennem, kicsi fény.:.
Fölemelte a hallgatót, és Weizak rendelőjének számát tárcsázta. Elég reményteljes időpont most, öt után. Weizak biztosan hazament már, és nagymenő neurológusok nem tetetik be otthoni számukat a telefonkönyvbe. A telefon hatszor-hétszer kicsöngött, és már épp le akarta tenni, amikor Sam beleszólt: – Tessék. Halló?
– Sam?
– John Smith? – Sam nyilvánvalóan megörült, de talán el is bizonytalanodott.
– Igen, én vagyok.
– Mit szólsz ehhez a hóhoz? – kérdezte Sam Weizak talán túlságosan is kedélyesen. – Nálatok is havazik?
– Havazik.
– Itt alig egy órája kezdődött. Azt mondják... John? A seriff miatt? Attól ilyen hűvös a hangod?
– Nos, felhívott – közölte Johnny –, s kíváncsi lettem, mi történt. Miért adtad meg neki a nevem. Miért nem hívtál föl, hogy elmondd... és miért nem előtte hívtál föl, és kérdeztél meg, megadhatod-e a számom?
Weizak felsóhajtott. – Johnny, talán hazudhatnék is, de semmi értelme. Azért nem kérdeztelek meg előzőleg, mert attól tartottam, nemet mondasz. Utólag pedig azért nem mondtam el, hogy megadtam a számodat, mert a seriff kinevetett, s ha valaki kineveti a javaslatomat, hát feltételezem, hogy nem is fogadja el.
Johnny szabad kezével fájó halántékát tapogatta, lehunyta a szemét. – De miért, Sam? Tudod, miként vélekedem a dologról. Épp te voltál az, aki azt mondtad, húzzam be a nyakam, és hadd zúgjon el fölöttem a vihar. Te magad mondtad.
– Az az újságcikk vitt rá – magyarázta Sam. – Johnny arrafelé lakik, gondoltam, öt halott nő, gondoltam... – Lassan, akadozón és feszengve beszélt. Johnny sokkal rosszabbul érezte magát attól, hogy ilyennek hallja. Bánta már, hogy fölhívta.
– Ketten közülük tizenéves lányok. Egy fiatal anya. Egy kisgyerekekkel foglalkozó tanítónő, aki Browning verseit szerette. Mind olyan érzelgős dolog, nem? Olyan érzelgős, hogy sose fognak filmet vagy tévéjátékot készíteni róla. Mindazonáltal igaz. Legtöbbet a tanítónőre gondoltam. Egy csatornába gyömöszölve, akár egy szemeteszsák...
– Nem volt jogod, a szentségit, hogy belerángass a bűntudatos képzelgéseidbe – csattant fel Johnny.
– Nem, talán nem.
– Semmi “talán"!
– Johnny, jól vagy? A hangod...
– Nagyszerűen vagyok! – ordította Johnny.
– A hangod nem valami nagyszerű.
– Baromian fáj a fejem, olyan meglepő? Miért nem hagytál békén? Amikor én elmondtam neked, mi van az anyáddal, te nem beszéltél vele. Mert azt mondtad...
– Azt mondtam, vannak dolgok, amiket jobb elveszíteni, mint megtalálni. De ez nem mindig igaz, Johnny. Ez az ember, akárki legyen is, iszonyatosan zavart személy Lehet, hogy megöli magát. Biztos vagyok benne, hogy amikor két évre abbahagyta, a rendőrség azt hitte, öngyilkos lett. De egy mániás-depressziósnak néha hosszú normális periódusai vannak, ezt “normalitás-fennsíknak" hívják; azután visszatér a hangulatváltásokhoz. Meglehet, hogy megölte magát azt követően, hogy meggyilkolta azt a tanítónőt a múlt hónapban. De ha nem, akkor? Lehet, hogy megöl még valakit. Aztán megint valakit. Aztán...
– Hagyd abba!
Sam így szólt: – Miért hívott föl Bannerman seriff? Mitől gondolta meg magát?
– Nem tudom. Gondolom, szavazói piszkálják.
– Sajnálom, hogy felhívtam, Johnny, és hogy ez így felizgatott téged. De még inkább sajnálom, hogy nem hívtalak föl és nem számoltam be róla. Hibáztam. Isten a megmondhatója, jogod van hozzá, hogy nyugalomban éld le az életed.
Attól, hogy visszahallotta önnön gondolatait, semmivel se érezte jobban magát. Sőt még keservesebben, még bűntudatosabban, mint eddig.
– Semmi baj – csitította. – Semmi baj, Sam.
– Többé nem mondok semmit senkinek. Bár azt hiszem, olyan ez, mint új lakatot rakni az istállóajtóra lólopás után, de ez minden, amit ígérhetek. Indiszkrét voltam. Egy orvostól súlyos vétek.
– Semmi baj – mondta újra Johnny. Tehetetlennek érezte magát, és Sam feszengése csak rontott a dolgon.
– Találkozunk a közeljövőben?
– Jövő hónapban már fönn leszek Cleavesben, megkezdeni a tanítást. Majd betoppanok.
– Jó lesz. És még egyszer nagyon kérlek, bocsáss meg, John.
Hagyd már abba!
Elbúcsúztak, és Johnny letette a kagylót, bánta már, hogy egyáltalán fölhívta. Talán nem akarta, hogy Sam ilyen készségesen belássa, helytelenül cselekedett. Talán igazában azt akarta, hogy Sam ezt mondja: Persze hogy fölhívtam. Azt akartam, told oda a képed, és csinálj valamit.
Az ablakhoz bandukolt, és kinézett a széljárta sötétségbe. Egy csatornalefolyóba gyömöszölve, akár egy szemeteszsák.
Úristen, hogy fáj a feje.

5 

Félóra múlva hazaért Herb, csak rápillantott Johnny falfehér arcára, és megkérdezte: – Fejfájás?
– Igen.
– Nagyon kellemetlen?
– Nem annyira.
– Meg kellene néznünk az országos tévéhíradót – mondta Herb. – Örülök, hogy idejében hazaértem. Az NBC forgatócsoportja odaát járt Castle Rockban ma délután. Az a riporterlány volt ott, akit olyan helyesnek tartasz, Cassie Mackin.
Hunyorogni kezdett attól, ahogyan Johnny ránézett. Egy pillanatig mintha csupa szemmé vált volna a fia arca, s szinte embertelen fájdalommal tekint rá.
– Castle Rock? Újabb gyilkosság?
– Igen. Ma reggel egy kislányt találtak a városi parkban. Ilyen szomorú esetet még életedben nem hallottál. Azt hiszem, átküldték az iskolából a parkon át a könyvtárba valami anyagért a feladatához. A könyvtárba odaért, de vissza már nem... Johnny, szörnyen nézel ki, fiam.
– Mennyi idős volt?
– Alig kilencéves – felelte Herb. – Azt, aki ilyet tesz, a tökinél fogva kellene felakasztani. Ez az én véleményem.
– Kilencéves – zökkent le a székre Johnny. – Atyaisten.
– Johnny, biztos, hogy nincs semmi bajod? Fehér vagy, mint a fal.
– Jól vagyok. Kapcsold be a híradót.
Hamarosan ott volt előttük John Chancellor, tarsolyában az aznap esti politikai tanulságokkal (Fred Harris kampánya nem kavarta fel túlságosan a kedélyeket), kormányrendeletek (Ford elnök szerint az amerikai városoknak el kell sajátítaniuk egy új költségvetési szemléletet), külföldi események (országos sztrájk Franciaországban) és egy “szívmelengető" beszámoló egy gerincbénulásos kisfiúról, aki egy tehenet nevel.
– Talán kivágták – szólalt meg Herb.
Ám a reklám után Chancellor így szólt: – Rémület és harag tölti el ma egy nyugat-maine-i város lakóit. Ez a város Castle Rock, az elmúlt öt évben öt förtelmes gyilkosság történt itt – öt nő, életkoruk tizennégytől hetvenegyig terjed, valamennyiüket megerőszakolták és megfojtották. Ma egy hatodik gyilkosság történt Castle Rockban, az áldozat egy kilencéves kislány. Catherine Mackin Castle Rockból tudósít az esetről.
S már ott is volt a riporterlány, úgy festett, mint akit csak kitaláltak vagy elképzeltek, és gondosan belehelyeztek egy valóságos díszletbe. Ott állt a városháza előtt. A ma délután megindult havazás, az, amely estére hóviharrá lett, belepte kabátja vállát, szőke haját:
– Egyre fokozódó hisztériás hangulat nehezedik ma délután erre a kis New England-i városra – kezdte. – Castle Rock lakóit már jó ideje izgatja az az ismeretlen személy, akit a helybéli sajtó a “Castle Rock-i fojtogató"-nak vagy néha a “novemberi gyilkos"-nak nevez. Az idegesség rettegéssé fokozódott – s ezt a szót itt senki se tartja túlzottnak azok után, hogy rátaláltak Mary Káté Hendra-sen holttestére, a városi köztéren, nem messze a zenepavilontól, ahol annak idején a novemberi gyilkos első áldozatát, Alma Frechette pincérnőt megtalálták.
Hosszú, úsztatott felvétel a városi köztérről, amely színtelen és halott a hóesésben. Ezt Mary Kate Hendrasen iskolai fényképe követte, a kislány helykén mosolyog vastag fogszabályozó drótjain át. Haja szép, világosszőke. Ruhája élénkkék. Alighanem a legjobb ruhája, gondolta émelyegve Johnny. Az anyja a legjobb ruhájába bújtatta az iskolai fényképezéshez.
A riporter folytatta – sorolta az előző gyilkosságokat –, de Johnny már a telefonnál volt, először a tudakozót kereste, aztán a Castle Rock-i városi hivatalokat. Lassan tárcsázott, a feje lüktetett.
Herb kijött a nappaliból, és kíváncsian nézett rá: – Kit hívsz, fiam?
Johnny a fejét rázta, és a kicsengést figyelte a vonal túlvégéről. Fölvették: – Castle Rock serifijének irodája.
– Bannerman seriffel szeretnék beszélni, kérem.
– Lenne szíves megadni a nevét?
– Johnny Smith vagyok, Pownalból.
– Tartsa, kérem.
Johnny megfordult, hogy lássa a tévét, és Ban-nermant látta, ma délutáni valójában, vaskos sportkabátban, vállán a megyei seriff jelvényével. Zavart és morc tekintettel állta a riporter kérdéseit. Széles vállú férfi volt, nagy fején göndör, sötét sörénnyel. Keret nélküli szemüvege furcsán nem illett hozzá, mint ahogy általában nem illik nagydarab emberekhez.
– Több szálat követünk – mondta Bannerman.
– Halló? Mr. Smith? – mondta Bannerman.
Ismét a kettősség fura érzete. Bannerman két helyen volt egyszerre. Vagy, ha úgy vesszük, két időben egyazon időben. Johnny hirtelen elszédült. Úgy érezte magát, ahogy azokon az ócska vásári masinákon szokta az ember, a ringlispílen meg a ciklonon, Uram, irgalmazz!
– Mr. Smith? Ott van még, jóember?
– Igen, itt vagyok. – Nyelt egyet. – Meggondoltam magam.
– Derék! Borzasztóan örülök.
– Még mindig meglehet, hogy nem tudok segíteni magának, tudja.
– Tudom. De... aki nem mer, nem nyer. – Ban-nerman megköszörülte a torkát. – Engem kerékbe törnek ebben a városban, ha megtudják, hogy egy léleklátóval konzultálok.
Johnny arcán alig észrevehető mosoly futott át: – Méghozzá egy hitele vesztett léleklátóval.
– Tudja, merre van Jon kocsmája Bridgtonban?
– Megtalálom.
– Találkozhatunk ott nyolc órakor?
– Igen, azt hiszem.
– Köszönöm, Mr. Smith.
– Kérem.
Letette. Herb figyelmesen nézte. Háta mögött tovább pörgött az esti híradó képsora.
– Már felhívott előzőleg, mi?
– Igen, felhívott. Sam Weizak mondta neki, hogy én esetleg segíthetek rajta.
– És gondolod, hogy segíthetsz?
– Nem tudom – felelte. Johnny –, de a fejfájásom már enyhült egy kicsit.

6 

Tizenöt perc késéssel érkezett a bridgtoni Jon-féle vendéglőbe; láthatólag ez volt az egyetlen hely Bridgton főutcáján, amely még nyitva tartott. A hóekék nem tudtak lépést tartani a havazással, s néhol hófúvások torlaszolták el az utat. A 302-es és a 117-es út kereszteződésénél a villogólámpa ide-oda himbálódzott a süvöltő. szélben. Jon vendéglője előtt egy rendőrségi cirkálóautó állt, ajtaján aranyszín felirata: CASTLE MEGYE SERIFFJE. Leparkolt mögötte, és bement.
Bannerman egy csésze kávéval és egy tálka chilimártással ült az egyik asztalnál. A tévéhíradó félrevezető volt. Ez az ember nem nagy – hanem óriási. Johnny odament hozzá, és bemutatkozott.
Bannerman fölállt, és megrázta a kezét. Amint Johnny sápadt, nyúzott arcára nézett, meg vékony testére, amely mintha lebegne kétsoros tengerészkék gyapjúkabátjában, ez volt az első gondolata: Ez a fickó beteg – aligha húzza soká. Valóságos élet csak Johnny szemében volt – nyílt, élénkkék szemében, amelyet határozottan éles és őszinte kíváncsisággal szegezett Bannerman tekintetének. Amikor kezük egymáséba csapódott, Bannerman meglepődött. Olyasmit érzett, mondta később, mint amikor az embert megrázza egy csupasz villanyhuzal. Azután elmúlt.
– Örülök, hogy eljött – üdvözölte Bannerman. – Kávét?
– Nem kérek.
– Nincs kedve egy tálka chilimártáshoz? Átkozottul jól készítik el itt a chilit. Nem volna szabad ennem a fekélyem miatt, de mégis eszem. – Észrevette Johnny arcán a megütközést, és elmosolyodott: – Tudom, nem vág össze, ekkora marhanagy ember, és fekélye van, mi?
– Azt hiszem, fekélye bárkinek lehet.
– Irtó rendes, hogy eljött – mondta újra Bannerman. – Mitől gondolta meg magát?
– A híradótól. Az a kislány. Biztos, hogy ugyanaz a pasas volt?
– Ugyanaz a pasas volt. Ugyanaz a módszer. És ugyanaz a sperma.
A pincérnő odajött, a seriff Johnny arcát kémlelte: – Kávét? – kérdezte.
– Teát – felelte Johnny.
– És hozzon neki egy tálka chilit is, kisasszony
– rendelkezett Bannerman. Amikor a pincérnő távozott. Így szólt: – Az orvosa azt mondja, hogy maga, ha megérint valamit, néha fogalmat kap arról, honnan való, kié lehetett, meg minden.
Johnny elmosolyodott: – Hát – kezdte –, magával csak kezet ráztam, és már tudom, hogy van egy Rusty nevű ír szettere. Azt is tudom, hogy a kutya öreg, meg fog vakulni, és maga szerint ideje lenne elaltatni, de nem tudja, hogyan magyarázza ezt meg a kislányának.
Bannerman visszaejtette kanalát a chilibe – plotty. Tátott szájjal bámult Johnnyra: – Az istenért, ezt belőlem tudta meg? Most?
Johnny bólintott.
Bannerman a fejét rázta, és ezt motyogta: – Más dolog hallani valamiről, és megint más... nem fá-rasztja ez ki magát?
Johnny meglepetten nézett Bannermanra. Ezt a kérdést még sosem tették föl neki: – De. De igen, kifáraszt.
– De tudta. Úgy éljek.
– Nézze, seriff...
– George. Csak egyszerűen George.
– Oké. Én meg Johnny vagyok, egyszerűen Johnny. George, amit viszont nem tudok magáról, az megtölthetne öt kötetet. Nem tudom, hová valósi, hova járt rendőriskolára, vagy kik a barátai, vagy hol lakik. Azt tudom, hogy van egy kicsi lánya, a neve olyasmi, mint Cathy, de nem egészen. Nem tudom, hogy mit csinált a múlt héten, vagy milyen sört szeret, vagy melyik a kedvenc tévéműsora.
– A lányom neve Katrina – érzékenyedéit el Bannerman. – Ő is kilencéves. Mary Kate az osztálytársa volt.
– Tehát azt igyekszem elmagyarázni, hogy ez a... tudás néha igencsak behatárolt dolog. A holtsáv miatt.
– Holtsáv?
– Ez olyan, mint amikor a jelek egy része elakad
– magyarázta Johnny. – Utcákat, címeket soha nem tudok megjegyezni. A számok is nehezek, de néha előjönnek. – A pincérnő visszajött Johnny chilijével és teájával. Ó megkóstolta a chilit, és biccentett Bannerman felé. – Igaza van. Jólesik. Különösen ilyen estén, mint ez a mai.
– Lásson neki – tanácsolta Bannerman. – Hű, de szeretem a jó chilit. A fekélyem szentségei miatta. Le vagy szarva, fekély, mondom neki. És belapátolom.
Egy pillanatig csendben voltak. Johnny a chilijét kanalazta, Bannerman pedig kíváncsian figyelte. Feltételezte: Johnny megtudta valahonnan, hogy neki van egy Rusty nevű kutyája. Még azt is megtudhatta, hogy Rusty öreg és csaknem vak. Lép-. jünk tovább: ha tudta Katrina nevét, lehet, hogy ezt az “olyasmi, mint Cathy, de nem egészen" szöveget csak azért mondta, hogy megtoldja egy kis habozó realizmussal. De miért? És semmi se magyarázza azt a különös, áramütésszerű érzést, amikor Johnny megfogta a kezét. Ha csalás, hát istentelenül ügyes csalás.
Odakinn fütyült és sivított a szél, s megremegtette a kis épületet. Hózuhatag korbácsolta az utca túloldalán a Pondicherry Bowling Lanes cégtábláját.
– Hallja ezt?! – szólalt meg Bannerman. – Lehet, hogy egész éjjel így megy. Nekem aztán ne mondja, hogy enyhülnek a telek.
– Tudnak valamit? – kérdezte Johnny. – Valamit a keresett pasassal kapcsolatban?
– Talán – felelte Bannerman, és megrázta a fejét.
– De nagyon keveset.
– Mondja el.
Bannerman előadta neki. Az elemi iskola és a könyvtár egymással szemközt áll a főtér két oldalán. Bevett szokás, hogy átküldik a diákokat, ha könyvre van szükségük egy feladathoz vagy dolgozathoz. A tanítótól kilépőt kapnak, ezt a könyvtáros szignálja, mielőtt visszaküldi őket. A tér közepe táján a talaj bemélyül egy kissé. A lejtő nyugati oldalán van a zenepavilon. Magában a mélyedésben két tucat pad, ahol a rezesbanda hangversenyei alatt vagy az őszi sportünnepeken ülni szoktak az emberek.
– Úgy hisszük, odaült, és várta, hogy arra jöjjön egy gyerek. Így a tér egyik oldala felől se látszik. A gyalogösvény a bemélyedés északi oldalán halad, a padok közelében.
Bannerman lassan rázta a fejét.
– A legpocsékabb az, hogy a Frechette lányt épp a zenepavilon padlóján ölték meg. Emiatt leszedik a fejem a márciusi tanácsülésen, mármint ha még itt leszek márciusban. Persze megmutathatok majd nekik egy feljegyzést, amelyet a polgármesternek címeztem, s melyben őrt kértem, aki az áthaladókra vigyáz a téren tanítási órák alatt. Nem mintha a gyilkos miatt aggódtam volna, ne éljek, ha miatta. Soha, a legvadabb álmaimban se gondoltam, hogy másodszor is visszatérne ugyanarra a helyre.
– A polgármester visszautasította a kérést?
– Nincs elég pénz rá – felelte Bannerman. – Természetesen ő is átpasszolhatja a felelősséget a városi tanácstagokra, azok meg majd megpróbálják énrám visszapasszolni, s a fű kinő Mary Kate Hendrasen sírján, és... – pillanatnyi szünetet tartott, vagy talán torkán akadt az, amit épp mondani akart. Johnny együttérzőn nézte lehajtott fejét.
– Nem sokat segített volna – folytatta szárazon Bannerman. – Az őrök, akiket alkalmaznak, nagyrészt nők, és ennek a görénynek, akit hajszolunk, alighanem mindegy, öregek-e ezek vagy fiatalok.
– Maga szerint az egyik padon várakozott? Bannerman úgy vélte. Tucatnyi friss cigarettacsikket találtak a padok szélén és még négyet a zenepavilon mögött, egy üres dobozzal együtt. Sajnos Marlborót, az egyik legnépszerűbb márkát. A dobozról ujjlenyomatokat próbáltak venni, de semmire se jutottak.
– Egyáltalán semmire? – kérdezte Johnny. – Elég különös, nem?
– Ezt miért mondja?
– Nos, az ember úgy hinné, a gyilkos kesztyűt viselt még akkor is, ha nem törődött az ujjlenyomatokkal, hiszen hideg volt odakinn; de föl lehetne tételezni, hogy aki eladta neki a cigarettát...
Bannerman elvigyorodott: – Magának jó feje van ehhez a munkához – mondta –, viszont nem dohányos.
– Nem – bólintott Johnny. – Diákkoromban szívtam valamennyit, de a balesetem után nem szoktam vissza.
– A férfiak a zsebükben tartják a cigarettát. Előveszik, kihúznak egyet, visszateszik. Ha az emberen kesztyű van és nem hagy friss nyomot, akkor többszöri rágyújtás után végül is simára csiszolja a celo-fános dobozborítást. Érti? És még egy dolgot nem vett figyelembe, Johnny. Mondjam-e, hogy mit?
Johnny átgondolta, azután így szólt: – Lehet, hogy a cigarettacsomag egy kartonból került elő. Ezeket a kartonokat pedig gép csomagolja.
– Ez az – helyeselt Bannerman. – Magának tényleg van tehetsége ehhez a munkához.
– Milyen bélyegző volt a csomagon?
– Maine-i – válaszolta Bannerman.
– Tehát ha a gyilkos és a cigarettázó azonos... – mondta elgondolkodva Johnny.
Bannerman megvonta a vállát. – Persze elvileg megeshet, hogy nem azonos. De megpróbáltam elképzelni, ki másnak volna kedve egy hideg, borús téli délelőttön a főtér padján üldögélni, méghozzá oly sokáig, hogy tizenkét vagy tizenhat cigarettát szívjon el, és nem sikerült elképzelnem.
Johnny a teáját kortyolgatta. – A többi gyerek, aki átment a téren, egyikük se látott semmit?
– Semmit – felelte Bannerman. – Minden gyerekkel beszéltem, akinek könyvtári kilépője volt ma délelőtt.
– Ez még sokkal különösebb, mint az ujjlenyomatügy. Maga nem így találja?
– Én istentelenül ijesztőnek találom. Nézze, a pasas ott ül, s amit vár: egyetlen gyerek, egyetlen kislány, egyedül. Hallja, hogy jönnek a gyerekek. És mindannyiszor a zenepavilon mögé bújik...
– Lábnyomok? – kérdezte Johnny.
– Semmi. Ma délelőtt nem volt hótakaró. Csak fagyott talaj. Tehát ott ez a tébolyult gennygóc, akinek le kellene metélni a tojásait, és fölszolgálni neki vacsorára, szóval ott lapul a zenepavilon mögött. Reggel nyolc-ötvenkor Péter Harrington és Melissa Loggins ment arra. A tanítás akkor már húsz perce tartott. Mikor elmentek, ő visszamegy a padjához. Kilenc óra tizenötkor újra a zenepavilon mögé bújik. Ezúttal két kislány jön, Susan Flarhaty és Katrina Bannerman.
Johnny úgy tette le a teásbögréjét, hogy csak úgy csattant. Bannerman levette a szemüvegét, és vadul törölgetni kezdte.
– A maga lánya is átment ott ma délelőtt? Jézusom!
Bannerman visszatette a szemüvegét. Arca komor volt, dühtől tompa. És fél, látta meg rajta Johnny. Nem attól fél, hogy a választók leváltják, vagy hogy a Union Leader újabb vezércikket közöl a nyugat-maine-i mihaszna zsarukról, hanem azért fél, mert ha a lánya történetesen egyedül megy át a könyvtárba ma délelőtt...
– A lányom – mondta elérzékenyülve Bannerman. – Azt hiszem, alig tíz méterre haladt el attól az... állattól. Tudja, milyen érzés ez?
– El tudom képzelni.
– Nem, ne higgye, hogy el tudja képzelni. Úgy érzem magam ettől, mint aki majdnem belelépett egy üres liftaknába. Mintha otthagytam volna a vacsorára föltálalt gombát, és valaki más halt volna bele a gombamérgezésbe. És piszkosnak érzem magam tőle. Mocskosnak. Azt hiszem, ez a magyarázata annak, hogy végül is fölhívtam magát. Most bármit megtennék, hogy elkapjam ezt a pasast. Bármit.
Odakinn irdatlan narancssárga hóeke bontakozott ki a hóból, horrorfilmbeli jelenésként. Leparkolt, és két férfi szállt ki belőle. Átjöttek az úton, be Jonhoz, és leültek a bárpult mellé. Johnny kiitta a teáját. Már elment a kedve a chilitől.
– A pasas visszamegy a padjához – folytatta Bannerman –, de nem hosszú időre. Kilenc óra huszonöt körül hallja, amint a Harrington fiú és a Loggins lány visszamegy a könyvtárból. Erre újra visszatér a zenepavilon mögé. Ez kilenc-huszonöt táján kellett hogy legyen, mert a könyvtáros kilenctizennyolckor írta alá a kilépőjüket. Kilenc-negyvenötkor három ötödikes fiú haladt el a zenepavilon mellett a könyvtár felé. Egyiküknek dereng, hogy látott “valami manust" a pavilon túloldalán. Ez az egész személyleírásunk. “Valami manus." Talán közzé kellene tennünk, nem gondolja? Keresünk valami manust.
Bannerman kurta, ugatásszerű nevetést hallatott.
– Kilenc-ötvenötkor a lányom és Susan barátnője halad el, útban vissza az iskola felé. Azután, úgy öt perccel tíz után Mary Kate Hendrasen jött arra... egyedül. Katrina és Sue még találkozott is vele, amint jött lefele az iskola lépcsőjén, ők meg fölfelé tartottak. Üdvözölték egymást.
– Jóságos isten – motyogta Johnny. Végigsimította a haját.
– Végül pedig: tíz óra harminc. A három ötödikes fiú jön visszafelé. Egyikük meglát valamit a zenepavilon dobogóján. Mary Kate az, melegítőjének nadrágja és bugyija lerángatva, vér mindenütt a lábszárán, az arcán... az arcán...
– Nyugodjék meg – tette a kezét Bannerman karjára Johnny.
– Nem, nem tudok megnyugodni – tiltakozott Bannerman. Csaknem mentegetődzve beszélt. – Soha nem láttam még ilyet, tizennyolc évi rendőri munkám során. Megerőszakolta azt a kicsi lányt, és ez már elég is lett volna ahhoz... elég lett volna, tudja, ahhoz, hogy megölje... az orvosszakértő azt mondta, hogy ahogyan csinálta... átrepesztett valamit, és az. ..igen, alighanem az is, hát... megölte volna... de nem hagyta abba, megfojtotta. Kilencéves, megfojtva és ott hagyva... ott hagyva a zenepavilon dobogóján, lerángatott bugyival.
Bannerman hirtelen elsírta magát. Könnyek borították el szemét a szemüveg mögött, és két patakban csurogtak végig arcán. A pultnál a bridgtoni útkarbantartás két embere a Szuperkupáról beszélgetett. Bannerman ismét levette a szemüvegét, és zsebkendőjével fölitatta könnyeit. Válla rázkódott és hullámzott. Johnny várt, s közben céltalanul kavargatta a chilijét.
Bannerman egy idő múltán elrakta a zsebkendőjét. Szeme vöröslött, s Johnny arra gondolt, milyen furcsán csupasz az arca a szemüveg nélkül.
– Elnézést – sóhajtotta. – Nagyon hosszú volt ez a nap.
– Semmi baj – mondta Johnny.
– Tudtam, hogy rám fog jönni, de azt hittem, kihúzom, míg hazaérek a feleségemhez.
– Hát azt hiszem, azt kivárni túl sok időbe tellett volna.
– Maga együttérző hallgató. – Bannerman újra fölrakta a szemüvegét. – Nem, több ennél. Magá-ban van valami. Ne éljek, ha tudom, micsoda, de van valami.
– Más kiindulópont?
– Semmi. Én viszem a balhé nagyját, de az állami rendőrség se nagyon tündökölt. Se a főügyész kü-lönnyomozója, se a dédelgetett FBI-emberünk. A megyei orvosszakértő meg tudta állapítani a sperma típusát, de ennek semmi hasznát se vesszük a meccs jelenlegi állásánál. Ami a legjobban megzavar, az az, hogy az áldozatok körme alatt nincs hajszál vagy bőrdarabka. Nyilván mind viaskodtak, de egyetlen csöpp bőrdarabkánk sincs. Az ördög áll ennek a pasasnak az oldalán. Nem ejtett el egy gombot vagy egy papírfecnit, nem hagyott egyetlen árva nyomot se. Van egy elmeorvosunk Augustából, ugyancsak az államügyész jóvoltából, és ez azt mondja, ezek az ipsék elárulják magukat előbb vagy utóbb. Szép kis vigasz. Mi van, ha utóbb... mondjuk, tizenkét holttest múlva?
– A cigarettadoboz Castle Rockban van?
– Igen.
Johnny fölállt: – Hát akkor induljunk.
– Az én kocsimmal?
Johnny elmosolyodott, a szél erősödött, sivított odakinn: – Ilyen éjszakákon nem árt, ha rendőrrel van az ember – felelte.

7 

A hóvihar tombolt, másfél órájukba került, amíg Bannerman cirkálójával eljutottak Castle Rockba. Húsz perccel múlt tíz, amikor beléptek a városháza előcsarnokába és leverték a havat csizmájukról.
Hat riporter várakozott a hallban, egy honatya borzadályos képmása alatt ültek, s korábbi éjszakai virrasztásokról meséltek egymásnak. Azon nyomban fölpattantak, és körülvették Bannermant és Johnnyt.
– Bannerman seriff, igaz, hogy áttörés történt a nyomozásban?
– Jelenleg semmit sem mondhatok – válaszolta egykedvűen Bannerman.
– Az a hír járja, hogy őrizetbe vett egy oxfordi férfit, igaz ez?
– Nem. Elnézésüket kérem...
Figyelmük hirtelen Johnnyra terelődött, s neki az a bizonytalan érzése támadt, hogy legalább két arc ismerős a kórházi sajtókonferenciáról.
– Szent isten! – kiáltott föl egyikük. – Maga Johnny Smith, ugye?
Johnny hirtelen bolondos késztetést érzett rá, hogy elhúzza a csíkot, akár egy gengszter a szenátusi bizottság kihallgatásán.
– Igen – felelte. – Én vagyok.
– Az a látnok hapsi? – kérdezte egy másik.
– Ide figyeljenek, hagyjanak bemenni! – emelte meg a hangját Bannerman. – Nincs jobb dolguk, mint...
– A Belső Látás szerint maga csaló – szólalt meg egy bundás fiatalember. – Igaz ez?
– Nem mondhatok mást, mint hogy a Belső Látás azt ír, amit akar – felelte Johnny. – Ide figyeljen, tényleg...
– Tagadja a Belső Látás cikkét?
– Nézze, tényleg nem mondhatok semmi mást.
Míg áthaladtak a tejüveg ajtón a seriff hivatalába, a riporterek versenyezve rohantak az ügyeletesi iroda falán lévő két telefonautomatához.
– Most aztán benne vagyunk a szarban – mond-ta boldogtalanul Bannerman. – Esküszöm az Úristenre, nem hittem, hogy itt lesznek még ilyen időben. A hátsó bejáraton kellett volna behoznom magát.
– Ó, hát nem tudta? – kérdezte keserűen Johnny.
– Mi szeretjük ám a hírverést. Mi léleklátók mind odavagyunk a hírverésért.
– Nem, ezt nem hiszem – válaszolta Bannerman.
– Legalábbis magáról nem. Nos, ami történt, megtörtént. Nincs mit tenni.
De Johnny lelki szemeivel már látta a címeket, a kis külön fűszert a máris vígan rotyogó fazékban: HELYBÉLI LÉLEKLÁTÓT VONT BE A FOJ-TOGATÁSI NYOMOZÁSBA A CASTLE ROCK-I SERIFF. “LÁTÓ" KUTAT A NOVEMBERI GYILKOS UTÁN. SMITH TILTAKOZIK: RÁGALOM A CSALÁST BEISMERŐ CIKK.
Két rendőr ült a külső irodahelyiségben, egyikük horkolva aludt, a másik kávézott, és búsan meredt egy halomnyi jelentésre.
– A felesége kirugdosta az ágyából? – kérdezte Bannerman fanyarul az alvó rendőr felé biccentve.
– Most ért vissza Augustából – magyarázta a másik. Szinte gyerek volt még; szeme alatt sötét karikák a kimerültségtől. Kíváncsian pillantott Johnnyra.
– Johnny Smith, Frank Dodd. Az az alvóbaba meg Roscoe Fisher. Johnny biccentett.
– Roscoe azt mondja, a főügyész maga akarja kézbe venni az ügyet – jelentette Dodd Bannerman-nak. Haragos és dacos volt a tekintete, s valahogy szánalmas is. – Szép kis karácsonyi ajándék, mi?
Bannerman Dodd tarkójára tette a kezét, és szelíden megrázta a fiút. – Túl sokat tépelődsz, Frank. És túl sokat foglalkozol az üggyel.
– Csak azon tépelődöm, hogy kell lenni valaminek ezekben a jelentésekben... – megvonta a vállát, azután egyik ujjával átpörgette a papírokat. – Valaminek.
– Menj haza, és pihenj kicsit, Frank. És vidd haza alvóbabát is. Semmi másra nincs már szükségünk, csak hogy az egyik fotós lefényképezze így, álmában. S aztán ezzel a képaláírással küldje szét a lapoknak: “Folyik a megfeszített nyomozás Castle Rockban", mi meg mehetünk utcát söpörni.
Bannerman bevezette Johnnyt az irodájába. Az íróasztalt elborították a papírok. Az ablakpárkányon kis triptichon állt, Bannerman, a felesége és Katrina lánya fényképével. Diplomája szépen bekeretezve a falon, mellette azonos keretben a Castle Rock-i Híradó címoldala, amely bejelenti megválasztását.
– Kávét? – kérdezte Bannerman, miközben az iratszekrényt nyitotta.
– Nem, köszönöm. Kitartok a tea mellett.
– Mrs. Sugarman féltékenyen őrzi a teáját – közölte Bannerman. – Sajnos mindennap hazaviszi. Kínálhatnám magát üdítővel, de akkor végig kellene csinálnunk újra a vesszőfutást, vissza az automatához. Úristen, bárcsak már hazamentek volna.
– Semmi baj.
Bannerman egy kis, összekapcsolt borítékkal jött vissza. – Ez az – mondta. Habozott egy pillanatig, azután átadta a borítékot.
Johnny megfogta, de nem nyitotta ki azonnal: – Feltéve, hogy megérti: nem biztos, hogy megy. Néha sikerül, néha nem.
Bannerman fáradtan vállat vont, és megismételte: – Aki nem mer, nem nyer.
Johnny kinyitotta a kapcsot, és kirázta a borítékból az üres marlborós dobozt. Piros-fehér doboz. Bal kezébe fogta, és nézte a szemközti falat. Szürke fal. Ipari szürke fal. Piros-fehér doboz. Ipari szürke doboz. Áttette a cigarettásdobozt a másik kezébe, majd két marokra fogta. Várt valamire, valaminek a jöttére. Semmi se jött. Tovább szorongatta, reménytelenül is reménykedve, mit se törődve azzal, hogy jól tudta: ami jön, nyomban jön.
Végül visszaadta a cigarettásdobozt. – Sajnálom.
– Nem habzik, mi?
– Nem.
Kopogtatás hallatszott az ajtón. Roscoe Fisher dugta be a fejét. Kicsit szégyenkezett. – Hazamegyünk Frankkel, George. Úgy hiszem, rajtakaptál, amint szundiztam.
– Amíg nem a járőrkocsi volánjánál kaplak rajta... – így Bannerman. – Üdvözlöm Deenie-t.
– Átadom. – Fisher gyorsan odapillantott Johnnyra, aztán becsukta az ajtót.
– Nos – szólt Bannerman. – Gondolom, érdemes volt legalább megpróbálni. Hazaviszem magát...
– Oda akarok menni a térre – jelentette ki hirtelen Johnny.
– Nem, semmi értelme. Félméteres hó alatt van.
– Meg tudja találni azt a helyet?
– Természetesen. De mire megyünk vele?
– Nem tudom. Menjünk oda.
– Ezek a riporterek utánunk jönnek, Johnny. Ez olyan biztos, mint a kétszerkettő.
– Az előbb valami hátsó ajtóról beszélt.
– Igen, de az a vészkijárat. Bejönni lehet rajta, de ha távozunk, megszólal a riasztócsengő.
Johnny füttyentett. – Hát akkor hadd jöjjenek utánunk.
Bannerman elgondolkodva nézte néhány pillanatig, azután rábólintott: – Oké.

8 

Mihelyt kiléptek az irodából, a riporterek nyomban fölpattantak és körülvették őket. Johnnynak erről egy kutyatenyészet jutott eszébe odaát Dur-hamben; egy furcsa öregasszony skót juhászkutyákat tartott. Ha az ember arra járt a horgászbotjával, a kutyák csaholva és acsarkodva nyomban nekirohantak, s általában halálra rémisztették. Meg-megmarták, de valójában nem haraptak.
– Tudja már, ki tette, Johnny?
– Van egyáltalában sejtelme róla?
– Jöttek sugallatai, Mr. Smith?
– Seriff, a maga ötlete volt, hogy léleklátót vonjon be a nyomozásba?
– Bannerman seriff, tud-e erről a fejleményről a főügyészség?
– Gondolja, hogy megoldja, Johnny?
– Seriff, maga kérte fel ezt az embert?
Bannerman lassan, vaskosan nyomakodott át köztük, s közben húzta föl kabátja cipzárját. – Nem nyilatkozom, nem nyilatkozom. – Johnny nem szólt semmit.
A riporterek összeverődtek, Johnny és Bannerman pedig lement a behavazott lépcsőn. Csak amikor megkerülték a járőrkocsit és nekivágtak, hogy átgázoljanak az úton, akkor kapcsolt az egyikük, hogy a térre mennek. Néhányan visszarohantak a kabátjukért. Mások, akik kabátban voltak, lebukdácsoltak utánuk a városháza lépcsőin, és kiáltoztak utánuk, akár a gyerekek.

9 

Villanófények rebbentek a havas sötétségben. A szél üvöltött, hordta a havat.
– Nem fog maga ott szart se látni – mondta Bannerman. – Azt se... a kurva életbe! –  Kis híján fölbukott: az egyik riporter, vaskos kabátban és bizarr baszk sapkában nekizuhant.
– Elnézést, seriff – restelkedett. – Csúszós. Otthon felejtettem a kalucsnim.
Előttük sárga nejlonkötél bontakozott ki a homályból. Hozzáerősítve egy vadul himbálódzó tábla: RENDŐRSÉGI NYOMOZÁS.
– Az eszét is otthon felejtette – förmedt rá Ban-nerman. – Most pedig vissza, mindenki! Itt maradni!
– A főtér közterület, seriff! – kiáltotta az egyik riporter.
– Így van, ez pedig rendőrségi ügy. Itt maradnak e mögött a kötél mögött, vagy zárkában töltik az éjszakát.
Zseblámpája fénysugarával megmutatta nekik a kötelet, azután fölemelte, hogy Johnny átbújhasson alatta. Lementek a lejtőn a padok hóborította domborulatáig. A riporterek a hátuk mögött a kötélnél gyülekeztek, s úgy világítottak lámpáikkal, hogy Johnny és George Bannerman furcsa rivaldafényben haladt.
– Vakrepülés – jegyezte meg Bannerman.
– Itt úgysincs mit látni – mondta Johnny. – Vagy van?
– Nem, még nem. Megmondtam Franknek, leve-heti azt a kötelet bármikor. Most örülök neki, hogy nem jutott hozzá. Oda akar menni a zenepavilonhoz?
– Még nem. Mutassa meg nekem, hol voltak a cigarettacsikkek.
Még egy kicsit továbbmentek, s aztán Bannerman megállt. – Itt – mutatta, és lámpáját egy padra vetette, amely alig volt több, mint a buckák közül kiemelkedő halovány domborulat. Johnny levette a kesztyűjét, és berakta a kabát-zsebébe. Azután letérdelt, és megpróbálta lesöpörni a havat a pad üléséről. Bannermant megint megdöbbentette, milyen betegesen sápadt ez az ember. Amint a pad előtt térdelt, vezeklőnek látszott, kétségbeesetten imádkozó embernek.
Johnny keze fázott, csaknem teljesen meggémbe-redett. Olvadt hó csurgott végig az ujjain. Hozzáfért a pad ütött-kopott, viharvert lapjához. Nagyon tisztán látta, akárha nagyítóüvegen át. Valaha zöld volt, de a festék nagy része lepattogzott és lekopott róla. Két rozsdás fémpánt tartotta össze az ülést a támlával.
Két kézzel ragadta meg a padot, és hirtelen hátborzongató érzés áramlott át rajta. Még soha nem érzett meg semmit ekkora intenzitással, és nem is fog többé, csak majd egyetlen alkalommal. Lebámult a padra, szemöldökét összevonta, szorosan markolta. Ez egy...
(nyári pad)
Sok száz különféle ember üldögélt már itt másmás alkalommal, hallgatta az “Ég áldja Ameriká"-t meg a “csillagos-sávos lobogónk"-at, a Gastle Rock-i “Pumák" cserkészcsapatának harci dalát. Zöld nyári lombok, az ősz füstös párája, akár a kukoricafosztás emléke, és gereblyés embereké a lágy szürkületben. A nagy katonadob dübörgése. Fényes aranyszín trombiták és harsonák. Iskolazenekari egyenruhák...
Kedélyes polgárok üldögélnek itt, figyelnek, tapsolnak, műsorfüzeteket tartanak maguk előtt, amelyek a Castle Rock-i középiskola nyomdájában készültek.
De ma reggel a gyilkos ült itt. Johnny érezte a gyilkost.
Sötét faágak a szürke hóégboltba metszve, akár a rovásírás. Itt ül (ülök) cigarettázva, várakozva, kellemes jóérzéssel, mintha át tudná (tudnám) ugrani a világ tetejét, és páros lábbal földet érni. Dalt dúdolva. Valami Rolling Stones-számot. Hogy mit, az nem jön elő, de teljesen világos, hogy minden... minden?
Minden rendben. Minden rendben van, minden szürke, és a havat várja, én meg...
– Síkos vagyok – motyogta Johnny. – Síkos vagyok, akár a kígyó.
Bannerman előrehajolt, nem értett egy szót sem az üvöltő szélben. – Tessék?
– Síkos – ismételte Johnny. Fölnézett Bannermanra, és a seriff akaratlanul is hátrált egy lépést. Johnny szeme hideg volt és valahogy embertelen. Sötét haja vadul röpködött sápadt arca körül, fölöttük a téli szél rikoltozott a fekete légben. Keze mintha összeforrt volna a paddal.
– Olyan kibaszottul síkos vagyok –  mondta érthetően. Diadalmas mosoly formálódott az arcán. Keresztülnézett Bannermanon. Bannerman hitt benne. Senki emberfia nem tudna így szerepet játszani vagy színlelni. És a legszörnyűbb az volt a dologban... hogy emlékeztette őt valakire. A mosoly... a hangszín... már nem Johnny Smith volt az, egy másik ember lépett a helyébe. És Johnny vonásai mögött, szinte megfogható közelségben, másik arc ólálkodott. A gyilkos arca.
Ismerős arc.
– Sose kaptok el, mert túl síkos vagyok nektek.
– Fölnevetett, nevetése bizakodó volt, enyhén gúnyolódó. – Mindig ezt veszem föl, és ha karmol-nak... vagy harapnak... nem férnek hozzám, egyetlen porcikámhoz se... mert olyan SÍKOS vagyok!
– Hangja diadalmas, őrült sikoltássá magasodott, amely versengett a szél zajával, és Bannerman még egy lépést hátrált, húsa tehetetlenül zsibbadt, heréje megfeszült és az ágyékához tapadt.
Hagyjuk abba, gondolta. Nyomban hagyjuk abba. Könyörgöm.
Johnny a pad fölé hajtotta a fejét. Olvadó hó csöpögött csupasz ujjai közül.
(Hó. Néma hó, titkos hó – )
(Anya ruhaszárító csipeszt tett rá, hogy tudjam, milyen érzés az. Milyen érzés, ha elkapok valami nyavalyát. Egy nyavalyát valamelyik koszos kama-tyolótól, ezek mind koszos kamatyolók, meg kell őket állítani, lestoppolni, igen, stop, a stop, a STOP
– JAJ ISTENEM A STOPTÁBLA! – )
Újra kisgyerek volt. Megy iskolába a néma, titokzatos hóban. És egy férfi bontakozik ki a fehérségből, szörnyű férfi, szörnyű, fekete, vigyorgó férfi, olyan fényes szemmel, akár egy negyeddolláros, és piros STOP táblát szorít kesztyűs kezében... ő!... ő!... ő!
(Ó ISTENEM NE... NE ENGEDD HOGY ELKAPJON... MAMI... NE ENGEDD HOGY EL-KAPJOOOON...)
Johnny fölsikoltott, és hátrahőkölt a padtól, kezét hirtelen arcához nyomta. Bannerman iszonyúan megrémült, odamászott mellé. A kötél mögött a riporterek fölmorajlottak.
– Johnny! Hagyja abba! Ide figyeljen, Johnny...
– Síkos – motyogta Johnny. Sebzett, rettegő arccal nézett föl Bannermanra. Lelki szemével még mindig látta azt a fekete alakot, a fényes érmeszemével, amint kibontakozik a hóból. Ágyéka tompán lüktetett a ruhacsipesz okozta fájdalomtól, a csipesztől, amelyet a gyilkos anyja tett rá. Akkor ő nem volt még gyilkos, ó, nem, nem görény, nem gennygóc, vagy szennygóc, vagy minek nevezte Bannerman, akkor még csak ijedt kisfiú volt, akinek ruhacsipeszt raktak a... a...
– Segítsen fölkelni – motyogta. Bannerman talpra segítette.
– Most pedig a zenepavilonba – szólt Johnny.
– Nem, azt hiszem, vissza kellene mennünk, Johnny.
Johnny vakon félretolta, és megindult a zenepavilon felé, az előtte magasodó kerek árnyék felé. Kihaltán domborodott és homálylott a sötétben. Bannerman futva utolérte:
– Johnny, ki az? Tudja már, ki?...
– Azért nem találtak soha szövetfoszlányt a nők körme alatt, mert esőkabátot viselt – mondta Johnny. Zihálva törtek elő a szavai. – Esőkabátot, csuklyával. Síkos, nejlon esőkabátot. Nézze csak át újra a jelentéseket, és meglátja. Esett vagy havazott minden alkalommal. Azok nagyon is karmolász-ták. Viaskodtak vele. Nagyon is. De az ujjaik lecsúsztak, lesiklottak róla.
– Ki, Johnny? Kicsoda?
– Nem tudom. De megtudom.
Belebotlott a zenepavilonhoz fölvezető hat lépcsőfok közül az elsőbe, karját csapkodva próbálta megőrizni az egyensúlyát, és el is vesztette volna, ha Bannerman meg nem fogja. Azután már fönn is voltak a dobogón. Itt vékonyabb volt a hóréteg, épp csak hogy beporozta, a csúcsos tető védte. Bannerman a padlóra irányította zseblámpáját, Johnny pedig négykézlábra ereszkedett, és lassan kúszni kezdett. Keze vérvörös volt. Bannerman arra gondolt, hogy most már olyan, akár a nyers hús.
Johnny hirtelen megtorpant egy pontnál, és megmerevedett, akár egy kutya. – Itt – motyogta. – Itt csinálta.
Különféle érzések, érzetek áramlottak belé. Az izgalom rezes íze, amelyet csak fokoz annak a lehetősége, hogy megláthatják. A kislány vonaglik, si-koltani próbál, ő egyik kesztyűs kezével befogja a száját. Őrületes izgalom. Sose kaptok el, én vagyok a láthatatlan, ez már elég mocskos neked, mami?
Johnny zihált, a feje ide-oda rázkódott.
Tépődő ruhák. Melegség. Valami folyik. Vér? Ondó? Vizelet?
Egész testében reszketett. Haja az arcába hullott. Az ő arca. Az ő mosolygó, nyílt arca, az esőköpeny csuklyájának kerek keretébe foglalva, amint keze (kezem) a kislány nyaka köré szorul az orgazmus pillanatában, és szorítja... és szorítja... és szorítja.
Karjából kiszállt az erő, s a képzetek halványulni kezdtek. Előrecsúszott, elterült a dobogón, zokogott. Amikor Bannerman megérintette a vállát, fölkiáltott, el akart kúszni, arcán tébolyult félelem.
Azután apránként fölengedett. Fejét nekivetette a zenepavilon mellvédjének, és lehunyta a szemét. Borzongott. Nadrágját, kabátját belepte a hó. – Tudom, ki az – mondta.

10 

Negyedórára rá Johnny, alsónadrágra vetkőzve, ismét Bannerman belső irodájában ült, a hősugárzó mellett. Még mindig fázott és pocsékul festett, de már nem reszketett.
– Biztos, hogy nem kér kávét?
Johnny a fejét rázta: – Ki nem állhatom.
– Johnny... – Bannerman leült. – Csakugyan tud valamit?
– Tudom, ki ölte meg őket. A végén maga is rájött volna. Még látta is, esőkabátban, abban a fényes, mindent fedő esőkabátban. Mert ő kíséri át a gyerekeket reggelente. Van egy irányítótárcsája, és ő kíséri át a gyerekeket reggel.
Bannerman elhűlten meredt rá: – Frankról beszél? Frank Doddról? Elment az esze!
– Frank Dodd ölte meg őket – jelentette ki Johnny. – Frank Dodd ölte meg valamennyiüket.
Bannermanon látszott, nem tudja, kinevesse-e Johnnyt, vagy rúgjon bele egy jókorát. – Életemben nem hallottam még ennél nagyobb marhaságot – mondta végül. – Frank Dodd remek rendőr és remek ember. Jövő novemberben megpályázza a városi rendőrfőnöki tisztet, méghozzá az én áldásommal. – Arckifejezésében most derű keveredett a fáradt lekicsinyléssel. – Frank huszonöt éves. Ez azt jelenti, hogy akkor kellett volna elkezdenie ezt az őrültséget, amikor még csak tizenkilenc éves volt. Nagyon szolidan él, az édesanyjával, aki nincs valami jól: magas vérnyomása van, pajzsmirigy-túltengése és enyhe diabétesze. Melléfogott,
Johnny. Frank Dodd nem gyilkos. Az életem teszem fel rá.
– A gyilkosságok leálltak két évig – mondta Johnny. – Hol volt akkor Frank Dodd? A városban volt?
Bannerman odafordult felé, a fáradt derű elszállt arcáról, és most csak keménynek látszott. Keménynek és dühösnek. – Hallani se akarok többet erről. Jól mondta az elején magáról; csaló, nem más. Nos, megkapta a sajtóhírverését, de ez nem jelenti azt, hogy végig kell hallgatnom, amint megrágalmaz egy derék rendőrtisztet, valakit, akit én...
– Egy olyan embert, akit maga szinte a fiának tekint – szólt halkan Johnny.
Bannerman ajka elvékonyult, arcából elszállt az a pír, amelyet az utcán szedett föl. Mint akit gyomorszájon vágtak. Azután elmúlt, arca kifejezéstelen lett.
– Hordja el magát innen – parancsolta. – Vitesse haza magát valamelyik riporter haverjával. Tarthat sajtókonferenciát is, ahogy már szokta. De esküszöm az élő Istenre, a szentséges Istenre, hogy ha Frank Dodd nevét szóba hozza, kitekerem a nyakát. Megértette?
– Hát persze, az én újságíró haverjaim! – fakadt ki váratlanul Johnny. – Így igaz! Nem látta, hogyan válaszolgattam a kérdéseikre? Hogy igyekeztem, hogy a jobbik profilomat kapják lencsevégre? Hogy ügyeltem, hogy helyesen írják le a nevem?
Bannerman meglepődött, azután ismét megkeményedett. – Halkítsa le a hangját!
– Eszemben sincs! – kiáltotta Johnny élesen. – Azt hiszem, elfelejtette, ki hívott kit? Fölfrissítsem az emlékezetét? Maga hívott engem. Ilyen nagyon akartam idejönni!
– Ez nem jelenti azt, hogy joga van... Johnny elindult Bannerman felé, mutatóujját rászegezte, akár egy pisztolyt. Jó néhány hüvelykkel alacsonyabb volt, és alighanem könnyebb is vagy negyven kilóval, Bannerman mégis hátralépett – akárcsak lenn a téren. Johnny arca fakóvörösre pirult.
– Nem, igaza van, az, hogy maga hívott engem, nem számít – mondta. – De maga nem akarja, hogy Dodd legyen az! Lehet akárki más, bárkit elkaphatunk, de a derék jó Frank Dodd nem lehet. Mert Frank derék fiú, Frank gondját viseli az anyjának, Frank fölnéz a jó öreg Bannerman seriffre. Ó, Frank maga a vérző Krisztus a keresztfáról, kivéve, amikor épp öreg hölgyeket és kicsi lányokat erőszakol meg és fojtogat, és lehetett volna a maga lánya is, Bannerman, hát nem érti, lehetett volna a maga lánya is... lehetett volna a maga saját lá...
Bannerman megütötte. Az utolsó pillanatban visszafogta az ütés erejét, de az még így is elég kemény maradt ahhoz, hogy hátralökje Johnnyt, aki belebotlott egy széklábba, és elterült a padlón. Arcából vér szivárgott ott, ahol Bannerman gyűrűje felsértette.
– Ezt saját magának köszönheti – szólt Bannerman, de hangjából hiányzott az igazi meggyőződés. Eszébe jutott, hogy életében most ütött meg először nyomorékot. Vagy majdnem nyomorékot.
Johnny feje könnyű volt. Hangja mintha valaki másé lett volna, egy rádióbemondóé vagy filmszínészé: – Térdre kellene borulnia, és úgy köszönnie meg Istennek, hogy Dodd nem hagyott nyomokat, mert ahogy maga érez iránta, hát átsiklott volna a szeme rajta. És bűnrészesként felelősnek érezhette volna magát Mary Kate Hendrasen haláláért.
– Aljas hazugság – jelentette ki lassan és érthetően Bannerman. – Én a saját testvéremet is letartóztatnám, ha ő lenne a tettes. Keljen fel a padlóról! Elnézést, hogy megütöttem.
Fölsegítette Johnnyt, és megnézte a karcolást az arcán.
– Hozom az elsősegélydobozt, és teszek rá kis jódot.
– Hagyja csak – felelte Johnny. Hangjából elszállt a harag. – Azt hiszem, kicsit felcukkoltam magát, nem?
– Mondom: nem lehet Frank. Maga nem haj-hássza a reklámot, oké. Ebben nem volt igazam. A pillanat heve. De a sejtelmei vagy égi sugallatai vagy mi a csudái ezúttal félrevezették.
– Akkor ellenőrizze – követelte Johnny. Tekintete elkapta Bannermanét, és nem engedte. – Ellenőrizze. Bizonyítsa be, hogy tévedtem. – Nyelt egyet. – Vesse össze az időpontokat Frank munkarendjével. Meg tudja csinálni?
Bannerman duzzogva felelt: – Tizennégy-tizenöt évre utána tudok nézni a beosztásoknak. Azt hiszem, össze tudom vetni.
– Akkor vesse össze.
– Uram... – Megállt. – Johnny, ha ismerné Frankét, nevetne önmagán. Komolyan. Nem csak én mondom, kérdezzen meg akárkit.
– Ha tévedek, készséggel beismerem.
– Ez őrület – motyogta Bannerman, de odament a raktárfülkéhez, amelyben a régi kartonokat őrizték, és kinyitotta az ajtaját.

11 

Két óra telt el. Már éjjel egy órára járt. Johnny előzőleg fölhívta apját, és közölte vele, talál majd egy helyet Castle Rockban, ahol megalszik; a vihar nekivadult, hazaautózni szinte lehetetlen.
– Mi folyik ott? – kérdezte Herb. – El tudod mondani?
– Inkább nem mondanám a telefonba.
– Rendben, Johnny. De vigyázz magadra.
– Jó.
Csakugyan kimerült. Emlékezete szerint ama kezdeti, Eileen Magownnal végzett gyógytornagyakorlatok óta nem volt ilyen fáradt. Derék nő, jutott eszébe. Derék, barátságos nő, legalábbis amíg meg nem mondtam neki, hogy leég az otthona. Utána kimért lett és zavart. Igaz, megköszönte, de – hozzáért-e valaha is azt követően? Nem. És ugyanez lesz Bannermannal is, ha túl leszünk ezen. Kár. Akárcsak Eileen, ez is rendes ember. De a népek nagyon idegesek lesznek olyanok közelében, akik csak megérintenek dolgokat, és nyomban mindent megtudnak őróluk.
– Ez nem bizonyít semmit – közölte most épp Bannerman. Duzzogó, kisfiús dac volt recsegő hangjában. De nagyon fáradt volt.
Egy vázlatos táblázatot néztek, amelyet Johnny fektetett föl egy körlevél hátára. Bannerman íróasztalán egymásra hányva hevert hét- vagy nyolcdoboznyi régi beosztási kartoték, Bannerman iratrendező kosara tetején pedig ott voltak Frank Dodd kartonjai 1971-ig visszamenőleg, mikor is a fiú munkába állt a seriff hivatalában. A táblázat így festett:
A GYILKOSSÁGOK FRANK DODD Alma Frechette (pincérnő) A Main Street-i benzinkút1970. nov. 12., 15 h nál dolgozik Pauline Toothaker
1971. nov. 17. 10 h szabadnapos
Cheryl Moody (középiskolás diáklány)
1971. dec. 16. szabadnapos
Carol Dunbarger (középiskolás diáklány)
1974. nov. (?) Kéthetes szabadságon Etta Ringgold (tanítónő)
1975. okt. 29 (?) Járőrküldetésben
Mary Kate Hendrasen
1975. dec. 17. 10 h 10 Szabadnapos
“Az időpontok a halál feltételezett időpontjai, az állami orvosszakértö szerint."
– Nem, ez nem bizonyít semmit – látta be Johnny a halántékát simogatva. – De nem is zárja ki őt.
Bannerman rámutatott a táblázatra: – Amikor Miss Ringgoldot megölték, szolgálatban volt.
– Igen, ha csakugyan október 29-én ölték meg. De lehetett az 28-a vagy 27-e is. És még ha szolgálatban volt is, kiben kelt gyanút egy rendőr?
Bannerman nagyon gondosan nézegette a kis táblázatot.
– És a kihagyás? – kérdezte Johnny. – A kétévnyi kihagyás?
Bannerman átpörgette az időbeosztási kartonokat. – Frank itt volt, szolgálatban, végig 1973-ban és 74-ben. Maga is látta.
– Ezek szerint nem jött rá a kényszer ezekben az években. Legalábbis tudomásunk szerint.
– Tudomásunk szerint nem tudunk semmit – ellenkezett Bannerman.
– De mi a helyzet 1972-vel? 1972 végével és 1973 elejével? Erről az időszakról nincsenek kartotékjai. Szabadságon volt?
– Nem – felelte Bannerman. – Frank meg egy Tom Harrison nevű fiú a Körzeti igazságszolgáltatás és joggyakorlat elnevezésű tanfolyamon vett részt a Colorado Egyetem pueblói tanszékén. Ez az egyetlen hely az országban, ahol ilyesmivel szolgálnak. Nyolchetes tanfolyam. Frank és Tom október 15-étől majdnem karácsonyig volt ott. Ennek egyik részét az állam fizeti, a másik részét a megye, harmadik részét pedig az 1971-és törvény értelmében az Egyesült Allamok kormánya. Én választottam ki Harrisont, ő most a rendőrség főnöke odaát Gates Fallsban, és Franket. Frank majdnem el se ment, mert félt magára hagyni az anyját. Őszintén szólva azt hiszem, hogy az anyja megpróbálta lebeszélni a dologról. Én vettem rá a fiút. Hivatásos rendőrtiszt akar lenni, és ilyesmi, mint ez a Körzeti igazságszolgáltatás tanfolyam, marha jól mutat az ember életrajzában. Emlékszem, amikor Tom meg ő hazajött decemberben, Franknek volt egy kis vírusos fertőzése, pocsék színben volt. Azt mondta, ott, marhaországban senki nem tud úgy főzni, mint a mamája.
Hirtelen elhallgatott. Mintha zavarta volna valami abban, amit az imént mondott.
– Egy hét betegszabadságot vett ki az ünnepek körül, azután rendbejött – folytatta szinte védekezőn. – Legkésőbb január tizenötödikén már itt volt. Nézze meg az időbeosztási kartotékokat.
– Nem kell megnéznem. Mint ahogy azt se kell megmondanom magának, mi legyen a következő lépése.
– Nem – ismerte be Bannerman. A kezét nézte. – Mondtam, hogy jó feje van magának ehhez a szakmához. Ebben igazam volt, talán magam se hittem, mennyire.
Fölemelte a telefont, és elővett egy kék kötéses vaskos telefonszámjegyzéket íróasztala felső fiókjából. Anélkül hogy feltekintett volna, belelapozott, és közben így szólt Johnnyhoz: – Ez is ugyanannak a törvénynek köszönhető. Benne van az Egyesült Államok minden megyéjének minden seriffhivata-la. – Megtalálta a keresett számot, és hívta.
Johnny fészkelődött székén.
– Halló – szólt Bannerman. – A pueblói seriff hivatalával beszélek?... Rendben. A nevem George Bannerman, a nyugat-maine-i Castle megye seriffje vagyok... igen, ezt mondtam. Maine állam. Kivel beszélek, kérem?... Rendben, Taylor rendőrtiszt, a helyzet a következő. Gyilkosságsorozat zajlott nálunk, megerőszakolás-fojtogatás, hat eset az utóbbi öt év során. Valamennyi késő ősszel vagy tél elején történt. Van itt egy... – Egy pillanatra fölnézett Johnnyra, tekintete sebzett volt és gyámoltalan.
Azután újra a telefont nézte. – Van egy gyanúsítottunk, aki 1972. október 15-étől... öö, úgy hiszem, december 17-éig Pueblóban tartózkodott. Amit tudni szeretnék: szerepel-e maguknál ebben az időszakban történt felderítetlen gyilkosság, áldozat nőnemű, meghatározatlan korú, megerőszakolva, a halál oka: fojtogatás. Tudni szeretném továbbá a merénylő spermatípusát, ha történt ilyen bűnesetük és vettek spermamintát. Tessék?... Igen, oké. Köszönöm... Itt leszek, várom. Viszonthallásra, Taylor rendőrtiszt.
Letette. – Most ellenőrzi az adataimat, azután utánanéz és visszahív. Kér egy csésze... nem, nem iszik, ugye.
– Nem – felelte Johnny. – Beérem egy pohár vízzel.
Odament a nagy vízhűtő tartályhoz, s teletöltött egy papírpoharat. Odakinn üvöltött és dörömbölt a vihar.
A háta mögött Bannerman nyugtalanul így szólt: – Hát igen. Abban igaza volt: ezt a fiút elfogadtam volna sajátomul. A feleségem császármetszéssel hozta világra Katrinát. Több terhessége nem lehet, az orvos szerint belehalna. Elköttette a petefészkét, én pedig vasectomiát csináltattam a biztonság kedvéért.
Johnny az ablakhoz ment, és kinézett a sötétségbe, kezében pohár vizével. Nem volt semmi látnivaló a havon kívül, de ha megfordul, Bannerman abbahagyná – ennek felismeréséhez nem kellett léleklátónak lenni.
– Frank apja a vasútnál dolgozott, és baleset következtében halt meg, amikor Frank úgy ötéves volt. Részeg volt, össze akart csatolni két vagont, olyan állapotban, amikor talán azt se veszi észre az ember, ha levizeli a saját lába szárát. Két kocsi közé szorult. Azóta Frank kellett legyen a férfi a háznál. Roscoe azt mondja, járt egy lánnyal a középiskolában, de Mrs. Dodd egykettőre véget vetett a dolognak.
Meghiszem azt, gondolta Johnny. Egy nő, aki ilyet képes tenni...azt a ruhaszárítócsipesz-dolgot... a saját fiával... az ilyen nő semmitől se riad vissza. Nyilván majdnem olyan örült, mint a fia.
– Tizenhét évesen eljött hozzám, és megkérdezte, van-e olyasmi, hogy félállású rendőr. Azt mondta, ez az egyetlen dolog, amihez igazán kedvet érez, gyerekkora óta. Azon nyomban belopta magát a szívembe. Fölvettem, hogy dolgozzék a ház körül, s a saját zsebemből fizettem. Annyit fizettem, amennyit tudtam. Sosem panaszkodott a bér miatt. Az a fajta srác volt, aki ingyen is dolgozna. Egy hónappal az érettségi előtt beadta a pályázatát, de az idő tájt nem volt üresedés nálunk. Így aztán beállt Donny Haggar benzinkútjához, és esti rendőrképző tanfolyamra járt be Gorhamba. Azt hiszem, Mrs. Dodd ennek is véget akart vetni, úgy találta, túl sokat van egyedül, vagy ilyesmi, de Frank ezúttal szembeszegült vele... az én bátorításomra. 1971-ben vettük föl, s azóta nálunk dolgozik. Most ilyet hallok magától, és Katrinára gondolok, aki arra járt tegnap délelőtt, épp elment az illető mellett, aki tette... és ez olyan, mint valami mocskos incesztus, majdnem. Frank járt az otthonomban, evett az asztalunknál, egyszer-kétszer vigyázott Katie-ra... maga meg ilyent mond nekem...
Johnny megfordult. Bannermanon nem volt szemüveg, újra a szemét törölgette:
– Ha maga csakugyan ilyesmiket lát, sajnálom érte. Maga szerencsétlen nyomorék, olyan, mint az a kétfejű borjú, amelyet egyszer egy vásáron láttam. Elnézést. Szar dolog ilyet mondani, tudom.
– A Biblia szerint Isten szereti minden teremtményét – szólt Johnny. Kissé bizonytalan volt a hangja.
– Aszongya? – bólogatott Bannerman, és a kis vörös foltokat törölgette az orrán, amelyekre a szemüveg támaszkodott. – Hát ezt elég furcsán mutatja ki, nem?

12 

Úgy húsz percre rá megszólalt a telefon, és Bannerman fürgén fölkapta. Alig szólt. Figyelt. Johnny nézte, mint öregszik meg az arca. Letette, és hosszan, némán nézte Johnnyt.
– 1972. november 12-én – mondta. – Egyetemista lány. Egy szántóföldön találták meg, az országút mellett. Ann Simmons volt a neve. Megerőszakolták és megfojtották. Huszonhárom éves. Ondómintát nem vettek. Ez még mindig nem bizonyíték, Johnny.
– Nem hiszem, hogy magának a szíve mélyén még több bizonyítékra lenne szüksége – felelte Johnny. – És ha szembesíti őt azzal, ami a kezében van, azt hiszem, megtörik.
– És ha nem?
Johnny visszaemlékezett a zenepavilon dobogóján átélt látomásra. Az visszapattant rá, akár egy őrült, halálos bumeráng. A szorító érzés. A fájdalom, ami kellemes, a fájdalom, ami fölidézte a ruhaszárító csipesz fájdalmát, a fájdalom, ami mindent igazol, visszamenőleg.
– Vetesse le vele a nadrágját – szólt Johnny. Bannerman csak nézte.

13 

A riporterek még mindig ott voltak az előcsarnokban. Tulajdonképpen aligha indulhattak volna el, még akkor se, ha nem gyanítanak áttörést az ügyben, vagy legalábbis újabb bizarr fejleményt. A városból kivezető utak járhatatlanok voltak.
Bannerman és Johnny a raktárfülke ablakán mászott ki.
– Biztos benne, hogy ez a módja? – kérdezte Johnny, és a vihar máris azon volt, hogy letépje szájáról a szavakat. Sajgott a lába.
– Nem – felelte egyszerűen Bannerman –, de azt hiszem, magának jelen kell lennie. Azt hiszem, Franknek lehetőséget kellene kapnia, hogy belenézzen a maga arcába, Johnny. Jöjjön. Doddék csak két sarokra laknak innen.
Nekivágtak, csuklyásan-csizmásan, két árnyék a hózuhatagban. Bannerman kabátja alatt ott volt a szolgálati pisztolya. A bilincset az övére csatolta. Alig mentek egy sarkot a mély hóban, Johnny erősen sántítani kezdett, de zordan összeszorította a száját.
Bannerman mégis észrevette. Beálltak egy autókereskedés ajtómélyedésébe.
– Mi a baja?
– Semmi – felelte Johnny, feje is fájni kezdett újra.
– Dehogyisnem. Akárha két törött lábon járna.
– Megműtötték a lábamat, miután magamhoz tértem a kómából. Az izmok elhaltak. Olvadozni kezdtek, ahogy dr. Brown kifejezte magát. Az ízületek elsorvadtak. Amennyire tudták, rendbe hozták műanyagokkal...
– Akárcsak a “hatmillió dolláros ember"-t?
Johnnynak eszébe jutottak az otthoni ebédlőszekrény legfelső fiókjában sorakozó kórházi számlák.
– Igen, olyasmi. És ha túl sokáig vagyok talpon, megmerevedik. Ennyi az egész.
– Szeretne visszamenni?
Meghiszem azt, hogy szeretnék. Visszamenni, és rá se gondolni többé erre a vérfagyasztó ügyre. Bár-
csak ne jöttem volna ide soha. Nem az én gondom. Ezé az ipséé, aki kétfejű borjúhoz hasonlított.
– Nem, jól vagyok – mondta.
Kiléptek az ajtómélyedésből, a szél megragadta őket, és végig akarta gördíteni az üres utcán. A szélnek nekidőlve csörtettek az ívlámpák hótom-pította fényében. Befordultak egy mellékutcába, és ötháznyira Bannerman megállt egy kicsi, csinos, New England-i emeletes háznál. Akárcsak az utca többi háza, ez is sötét volt, lezárt ablaktáblákkal.
– Ez az a ház – mondta Bannerman, furcsán színtelen hangon. Átverekedték magukat a hófúváson, amelyet a szél a tornácnak vágott, és fölmásztak a lépcsőn.

14

Mrs. Henrietta Dodd nagydarab asszony volt, irdatlan hústömeg fogta körül. Johnny még sosem látott betegebb kinézetű nőt. Sárgásszürke volt a bőre. Keze, akár a kígyóbőr, valami ekcémaszerű kiütéstől. Szemében, e püffedt tokjából kivillogó résben volt valami, ami kínosan emlékeztette anyja szemére, ilyen volt Vera Smith azokban az időszakokban, amikor magával ragadta a vallási téboly. ő nyitott ajtót nekik, miután Bannerman állhatatosán dörömbölt majd öt percen át. Johnny ott álldogált mellette a sajgó lábán, s arra gondolt, ez az éjszaka sosem fog véget érni. Csak folytatódik tovább, míg a hó valamennyiüket maga alá nem temeti.
– Mit akarsz itt éjnek évadján, George Bannerman? – kérdezte gyanakodón. Mint sok más kövér asszonyé, az ő hangja is magas, zúgó fuvolahang volt; kicsit úgy szólt, mint egy palackba szorult légy vagy méh hangja.
– Frankkel kell beszélnem, Henrietta.
– Akkor beszélj vele reggel – szólt Henrietta Dodd, és az arcukba akarta vágni az ajtót.
Bannerman kesztyűs kezével elkapta a lendülő ajtót. – Sajnálom, Henrietta. Most kell beszélnem vele.
– Márpedig én nem ébresztem föl! – kiáltotta, és nem mozdult el az ajtóból. – Különben is halálosan mélyen alszik. Megesik éjszakánként, hogy rázom a csengőt, a szívem néha borzalmasan ver, és azt hiszed, jön? Nem, csak alszik tovább, egy reggel arra ébred majd, hogy nem a francos rántottáját készítem, hanem holtan fekszem az ágyamban. Megöl a szívroham! Mert te agyondolgoztatod!
Sanyarú diadalmosolyt eresztett meg, föltárult a sötét titok, hadd tudja meg ország-világ:
– Egész nap, egész éjjel, váltott műszakban, részegeket hajkurászni éjszaka, és akármelyiküknek lehet egy. 32-ese az ülése alatt, kijárni a kocsmákba és lebujokba, ó, ott aztán űzik ám az ipart, de mit törődsz te azzal! Tudom én, mi folyik ezeken a helyeken, tudok azokról az ócska, repedtsarkú nőcskékről, akik egy korsó sör áráért szívesen megfertőznek gyógyíthatatlan kórral egy olyan helyes fiút, mint az enyém!
Hangja, e fuvolahang röpködött-zúgott. Johnny feje, ellenpontként, kongott-lüktetett. Szerette volna, ha az asszony elhallgat már. Tudta, halluciná-ció, csak attól van, hogy kifogott rajta ennek az iszonyatos éjszakának a fáradtsága és stressze, de mindinkább úgy tűnt neki, hogy az anyja áll ott, s bármely pillanatban elfordul Bannermantól, őrá néz, és az Isten adta csodálatos képességéről kezdi győzködni őt.
– Mrs. Dodd... Henrietta... – kezdte Bannerman türelmesen.
A nő ekkor Johnny felé fordult, és szemügyre vette okos-buta kis disznószemével.
– Ez meg ki?
– Különleges megbízott – vágta rá Bannerman. – Henrietta, vállalom a felelősséget Frank felébresztéséért.
– Óóóó, a felelősséget! –  huhogta gúnyosan, és Johnny végre rádöbbent: ez az asszony fél. A félelem lüktető, zajos hullámokban áradt belőle, ettől fáj egyre jobban Johnny feje. Vajon Bannerman nem érzi? – A fee-leelőőssééget! Milyen szééép tőled, Istenem! Hát én pedig nem ébresztem föl a fiamat éjnek évadján, George Bannerman, úgyhogy te is meg a különleges megbízottad is takarodhattok vissza a rohadt papírjaitokhoz!
Újra megpróbálta becsukni az ajtót, ezúttal Bannerman teljesen belökte. Hangjából ingerült düh, a mögül iszonyatos feszültség áradt. – Nyisd ki, Henrietta, most már komolyan mondom.
– Ezt nem teheted! – kiáltotta az asszony. – Ez nem rendőrállam! Leváltatlak! Hol a házkutatasi parancsod?
– Nincs, de mégis beszélni fogok Frankkel – kiáltotta Bannerman, és benyomult az asszony mellett.
Johnny követte, szinte öntudatlanul. Henrietta Dodd utánakapott. Johnny megmarkolta az asszony csuklóját – és irtózatos kín lobbant fel a fejében, eltörpítette a fejfájás komor dübögését. És a nő is megérezte. Egy pillanatra, mely pillanat végtelennek tűnt, iszonyú és teljes megértéssel meredtek egymásra. Egy pillanatra mintha összeforrtak volna. Azután az asszony hátrahanyatlott, szörnymelléhez kapott.
– A szívem... a szívem... – Köntöse zsebében turkált, és előhúzott egy orvosságosfiolát, több kis tabletta a padlóra szóródott, míg egyet a tenyerébe vett. Nyelve alá dugta. Johnny csak állt, elnémult iszonyattal meredt rá. Úgy érezte, forró, vérrel teli hólyag lett a feje.
– Maga tudta? –  suttogta.
A nő kövér, ráncos szája nyílt-csukódott, nyílt és csukódott. Hang nem jött belőle. Egy partra vetett hal szája.
– Maga egész idő alatt tudott róla?
– Maga ördög! – rikácsolta a nő. – Maga szörnyeteg... sátán... jaj, a szívem... jaj, meghalok... azt hiszem, meghalok... hívj orvost... George Ban-nerman, ne merészelj fölmenni, ne merészeld fölkeltem a kisfiámat!
Johnny eleresztette, öntudatlanul is kabátjához dörgölte a kezét, mint aki piszokfolttól akar megszabadulni, és fölbotorkált a lépcsőn Bannerman mögött. Odakinn a szél úgy zokogott az ereszcsatornákon át, akár egy elveszett gyerek. Félúton visszapillantott. Henrietta Dodd egy szalmafonatú székben ült, szétterpedt húshegy, zihált, két kezével fogta két irdatlan mellét. Johnny még mindig úgy érezte, duzzad a feje, és félálomban ezt gondolta: Hamarosan szétpukkan, és ezzel vége is lesz. Hála Istennek.
Ócska, elnyűtt futószőnyeg fedte a keskeny folyosó padlóját. A tapétán penészfoltok. Bannerman egy csukott ajtón dörömbölt. Idefenn legalább tíz fokkal hidegebb volt.
– Frank? Frank! George Bannerman vagyok! Ébredj, Frank!
Nem jött válasz. Bannerman elfordította az ajtógombot és belökte az ajtót. Keze a fegyvere agyához kapott, de nem húzta elő. Frank Dodd szobája üres. volt.
Ott álltak ketten az ajtóban egy pillanatig, néztek befelé. Gyerekszoba volt. Az ugyancsak penészfoltos tapétát táncoló bohócok és hintalovak díszítették. Gyerekméretű szék állt ott, nagy alvós baba ült benne, és nézett rájuk fényes üres szemével. Az egyik sarokban játékosláda. A másikban keskeny deszkaágy, takarója visszahajtva. Az egyik támlára akasztva, ide nem illően lógott Frank Dodd pisztolya, a tokjában.
– Úristen – szólt halkan Bannerman. – Hát ez meg mi?
– Segítség – áramlott föl Mrs. Dadd hangja. – Segíts...
– Az anyja tudta – mondta Johnny. – A kezdettől tudta, a Frechette lánytól kezdve. Frank elmondta neki. Ő meg fedezte a fiát.
Bannerman lassan kihátrált a szobából, és kinyitott egy másik ajtót. Szeme káprázott és égett. Vendégszoba volt, lakatlan. Kinyitott egy beépített szekrényt, amely üres volt, csak egy tálcányi D-Con patkányölő állt a padlóján. Még egy ajtó. Ez a hálószoba nem volt berendezve, és oly hideg volt, hogy Bannerman lélegzete meglátszott. Körülnézett. Volt még egy ajtó, a lépcső felső végénél. Odament, Johnny követte. Ez az ajtó zárva volt.
– Frank? Itt vagy? – rázta az ajtógombot. – Nyisd ki, Frank!
Nem jött válasz. Bannerman fölemelte a lábát, és rúgott egyet, közvetlenül az ajtógomb alatt találta el az ajtót. Reccsenés hallatszott, amely úgy visszhangzóit Johnny fejében, mint egy kőpadlóra ejtett fémtányér.
– Úristen – szólalt meg Bannerman fakó, elfulladó hangon. – Frank.
Johnny belátott Bannerman válla mellett; túl sokat is látott. Frank Dodd a lecsukott vécéülőkén tanyázott. Meztelenül, csak fényes fekete esőkabátja volt a vállára vetve; az esőkabát fekete csuklyája (hóhércsuklya, gondolta ködösen Johnny) himbáló-dzott, akár valami groteszk, leeresztett fekete léggömb. Valahogy sikerült elvágnia a saját torkát – Johnny ezt sose tartotta volna lehetségesnek. A mosdó sarkán egy csomag Wilkinson-penge. A padlón az egyik penge csillogott eszelősen. Szélén vércseppek gyöngyöztek. Áthasított nyaki vénájából és verőeréből mindenfelé szétspriccelt a vér. Tócsákban állt a padlóra lelógó esőkabát redői közt. Vér volt a zuhanyozó függönyén, amelyén kacsák díszelegtek, esernyővel a fejük fölött. Vér volt a mennyezeten.
Frank Dodd nyaka körül madzagon egy tábla, rajta rúzzsal írt betűk: BEISMEREM.
Johnny fejében a fájdalom fortyogó, elviselhetetlen csúcsra ért. Rebbenő kezével belekapaszkodott az ajtófélfába.
Tudta, gondolta összefüggéstelenül. Tudta valahogy, amikor meglátott. Tudta, hogy mindennek vége. Hazajött. És megtette.
Fekete karikák a szeme előtt, terjeszkednek, pokoli hullámgyűrűkként.
Micsoda képességet kaptál Istentől, Johnny.
(BEISMEREM)
– Johnny? Messziről.
– Johnny, rosszul v...
Homály. Minden elhomályosul. Ez jó. Még jobb lett volna, ha egyáltalában nem tér magához a kómájából, sohasem. Minden érdekeltnek jobb lett volna. Pedig rajta is állt a dolog.
–. . Johnny...
Frank Dodd följött ide az éjjel, és valahogy elvágta a torkát, ahogy mondani szokás, fültől fülig, miközben a vihar tombolt odakinn, mintha a föld minden sötét hatalma szabadult volna el. Szétpruc-cant, ahogy az apja mondta volt azon a tizenkét évvel ezelőtti télen, amikor a vízcsövek az alagsorban befagytak és szétvetődtek. Szétpruccant. Szét ám. Egészen a mennyezetig.
Alighanem fölsikoltott, de utólag nem volt biztos benne. Lehet, hogy csak a feje sikoltott. De sikolta-ni akart; kisikoltani szívéből az iszonyatot, a szánalmat és a szenvedést.
Ekkor előreesett a sötétségbe, hálásan nyugtázta. Elvesztette az eszméletét.

15 

A New York Times 1975. december 19-i számából:
A MAINE-I LÁTNOK ELVEZETTE A SERIFFET
A GYILKOS RENDŐR LAKÁSÁRA A TETTHELY
FÖLKERESÉSE UTÁN
(A Times különtudósítója) Meglehet: a pownali John Smithnek csakugyan nincsenek látnoki képességei, ám George F. Bannerman Castle megyei seriffel nehéz lenne meggyőzni erről. A kis nyugat-maine-i Castle Rock városkában történt hat gyilkosság miatti kétségbeesésében Bannerman seriff fölhívta telefonon Mr. Smitht, és megkérte, jöjjön el Castle Rockba, és, ha lehet, segítsen neki. Mr. Smith idén nyáron országos feltűnést keltett, amikor ötvenöt hónapnyi eszméletlensége után fölépült mély kómájából, s a Belső Látás című hetilap szélhámosnak bélyegezte; ám Bannerman seriff a tegnapi sajtókonferenciáján csak ennyit volt hajlandó mondani: “Mi itt Maine-ben nem sokat adunk azoknak a New York-i riportereknek a véleményére."
Bannerman seriff szerint Mr. Smith négykézláb kúszott végig a hatodik gyilkosság színhelyén, a Castle Rock-i főtéren. Ennek következtében néhány enyhébb fagyási sebet kapott, valamint közölte a gyilkos nevét: Franklin Dodd serifihelyettesét, aki öt éve dolgozik a Castle megyei seriffhivatal-ban, akárcsak maga Bannerman.
Mr. Smith néhány hónapja feltűnést keltett, amikor váratlanul megérezte, hogy gyógytornásznőjének lakása lángra lobbant. A megérzés színtiszta valóságnak bizonyult. Az ezt követő sajtókonferencián egy riporter kiprovokálta, hogy...
Newsweek, 1975. december 24. 41. oldal:
AZ ÚJ HURKOS
Alighanem az ország első igazi látnoki képességgel rendelkező emberét fedezték fel Peter Hurkos óta – Hurkos Németországban született. Képes volt rá, hogy mindent elmondjon azoknak a kérdezőknek magánéletéről, akiknek megérintette a kezét, ékszereit vagy egyéb személyes tárgyait.
John Smith félszeg és szerény fiatalember, a kö-zép-maine-i Pownal városkából. Idén nyerte vissza eszméletét egy autóbalesetet követő több mint négyévi kómából. (1. fotó) Dr. Sam Weizak neurológus szerint Smith “teljesen elképesztő gyógyulást produkált". Jelenleg enyhe fagyási sebekből és négyórás eszméletvesztésből lábadozik, miután bizarr módon rátalált egy régóta megoldatlan gyilkosságsorozat tettesére Castle...
Drága Sarah, 1975. december 27. Apa is, én is nagyon örültünk ma délután érkezett levelednek. Igazán jól vagyunk, úgyhogy ne aggódj tovább, oké? De köszönöm a törődésed. A “fagyási sebeket" nagyon is eltúlozta a sajtó. Csak néhány folt bal kezem három ujjának hegyén. Az eszméletvesztés pedig alig volt több, mint az “érzelmi túlterhelés" okozta ájulás, ahogy Weizak mondja. Igen, ő maga jött oda, és ragaszkodott hozzá, hogy a portlandi kórházba vigyen. Már az is megérte a beléptidí-jat, hogy az ember nézhette, amint tevékenykedik. Kierőszakolta, hogy kapjon egy konzultációs szobát, egy EEG-gépet és hozzá egy technikust. Azt mondja, nem talál agykárosodást vagy folyamatban lévő agykárosodásra utaló elváltozást. Egész vizsgálatsorozatot akar, ezek némelyike teljesen inkvizíciósan cseng. – “Vond vissza nézeteidet, eretnek, vagy kapsz tőlünk még egy pneumo-agyröntgent!" (Haha, és szívogassuk-e még mindig azt a nyamvadt kokaint, aranyoskám?) Egyébként visszautasítot-
tam a további szivattyúzásra és döfködésre vonatkozó szíves ajánlatokat. Apa elég pipás rám, amiért lemondtam a vizsgálatokat, folyton párhuzamot próbál vonni az én ellenkezésem és anyámé közé, aki nem volt hajlandó szedni a magas vérnyomás elleni orvosságot. Nagyon nehéz megértetni vele, hogy amennyiben Weizak csakugyan találna valamit, kilenc az egyhez lenne az esélye annak, hogy tenni is tud ellene.
Igen, én is láttam a Newsweek cikkét. Az a képem a sajtókonferencián készült, csak körülmetélték. Nem úgy fest, mint akivel szívesen találkoznál egy sötét sikátorban, mi? Haha! Szent Habakuk (ahogy kis barátnőd, Anne Straffordszokta volt mondani), bárcsak ne írták volna meg ezt az ügyet! A csomagok, levlapok és levelek újra áradni kezdtek. Egyiket se nyitom fel többé, hacsak nem ismerős a feladó; csupán rájuk írom: “Vissza a feladónak." Túlságosan szánalmasak, túlságosan teli vannak reménységgel és gyűlölettel és hittel és hitetlenkedéssel, és valahogy mind anyámat juttatja az eszembe.
Nos, nem szeretnék rosszkedvűnek tűnni, nincs olyan nagy baj. De nem akarok gyakorló látó lenni, nem akarok turnékra menni, vagy fellépni a tévében (valami NBC-s ürge, ki tudja, hogyan, megszerezte a telefonszámunkat, és azt tudakolta, foglalkozom-e a gondolattal, hogy “részt veszek a Carson-show-ban". Nagy ötlet, mi? Don Rickles behúz egyet-kettőt, egy színésznőcske megmutatja a popsiját, én pedig mondok néhány jóslatot. Finanszírozza a General Foods).
Nem akarok semmi efféle S+Z+A+R+T csinálni. Amire igazán vágyom: visszamenni Cleaves Millsbe, és beleveszni egy középiskolai angoltanári lét homályába. A látnoki képességeket pedig focimeccsekre fenntartani.
Egyelőre ez minden, azt hiszem. Remélem, neked, Waltnak és Dennynek boldog karácsonyotok volt, és
várakozással néztek az előttünk álló derék bicente-náriumi választási év elé (legalábbis Walt biztosan így néz elébe, ezt annak alapján gondolom, amit meséltél róla), örömmel hallom, hogy hitvesedet jelölték a szenátusba, de jól szoríts, Sarah, mert 76 nem egészen úgy fest, mintha az elefántcímeres párt zászlaját kapná fel a szél. Köszönd meg ezt a kedves jó Nixonnak.
Apám jókívánságait küldi, kéri, tolmácsoljam a köszönetét a Dennyröl küldött képekért, a kisfiú csakugyan mély nyomot hagyott benne. Én is a legjobbakat kívánom. Köszönöm, hogy írtál, köszönet a fölös (fölös, de jóleső) aggodalmadért, jól vagyok, és alig várom, hogy visszatérhessek az igába.
Szeretettel kíván minden jót
Johnny.
Utóirat: Utoljára mondom, öcsi, szokjá'mán le arról a francos kokainról.
Kedves Johnny. 1975. december 29. Azt hiszem, ez a legnehezebb, legkeservesebb levél, amit tizenhat évnyi iskolavezetői ténykedésem során írnom kellett – nemcsak mert jó barát vagy, hanem azért is, mert istentelenül jó tanár. Nincs mód rá, hogy megédesítsem a keserű pirulát. Így hát meg se próbálom.
Tegnap este rendkívüli értekezletet tartott az iskolatanács (két tag kérésére, akiket nem akarok megnevezni, de már akkor a tanács tagjai voltak, amikor itt tanítottál, és azt hiszem, alighanem kitalálod a nevüket), s a tanács 5:2 arányban megszavazta, hogy bontsuk fel a szerződésedet. Az indok: túlságosan vitatható személy lettél, semhogy eredményes tanár váljék belőled. Kis híján beadtam a lemondásom; undorított a dolog. Ha Maureen és a gyerekek nem lennének, azt hiszem, be is adtam volna. Ez a torzszülött határozat túltesz a “Nyúlcipő" avagy a “Zabhegyező" iskolai betiltásán is. Ez rosszabb. Ez botrányos.
Mindezt elmondtam nekik, de akárha patagónul vagy hottentottául beszéltem volna. Semmi mást nem látnak, csak azt, hogy a fényképed benne volt a Neewsweek-ben meg a New York Times-ban, és hogy a Castle Rock-i esettel foglalkoztak az országos telekommunikációs eszközök. Túlságosan vitatható!
Öt vénember, olyanfajták, akiket jobban érdekel a haj hosszúsága, mint a tankönyvek, jobban foglalkoztatja őket, hogy megtudják, nem szív-e valaki füvet a tanári karban, mint az, hogy valami huszadik századi taneszközt szerezzenek a természettudományi szertárnak.
Írtam egy kemény hangú tiltakozó levelet a főtanácsnak, és azt hiszem, némi gyözködéssel rávehe-tem Irving Finegoldot, hogy ő is aláírja. De nem lennék őszinte, ha azzal áltatnálak: van rá remény, hogy ez az öt begyepesedett vénember megváltoztassa az álláspontját.
Szívből tanácsolom, hogy szerezz ügyvédet, Johnny. Te jóhiszeműen írtad alá azt a papirost, és úgy hiszem, kipréselheted belőlük a fizetésed minden centjét, akár beteszed a lábad egy Cleaves Mills-i osztályterembe, akár nem. És hívj fel, ha kedved van beszélgetni.
Nagyon sajnálom, tiszta szívemből:
barátod, Dave Pelsen

16

Johnny állt a postaláda mellett, Dave levelére meredt, s csak nézte hitetlenkedőn. 1975 szilvesztere volt, tiszta és csípős hideg nap. Orrlyukain finom fehér sugárként gőzölgött ki a levegő.
– A francba – suttogta. – Ó, a keserves francba!
Dermedten, a dolgot még alig felfogva hajolt le, hogy lássa, mi egyebet hozott neki a postás. A láda, mint rendesen, most is zsúfolásig tele volt. Még szerencse, hogy Dave levelének kilógott a sarka.
Zizegő fehér papírlap szólította fel, látogasson be a postahivatalba a csomagokért, a szűnni nem akaró csomagokért. A férjem elhagyott 1969-ben, itt egy pár zoknija, mondja meg, hol az a gazember, hogy legalább a gyerektartást bevasaljam rajtad A kisbabám megfulladt tavaly, itt a csörgője, kérem. Írja meg nekem, boldog-e az angyalok között. Nem kereszteltettem meg, mert az apja nem engedte, és most megszakad a szívem érte. A vég nélküli litánia.
Micsoda képességet kaptál Istentől, Johnny!
Az indok: túlságosan vitatható személy lettél, semhogy eredményes tanár váljék belőled.
Hirtelen eszelős indulattal rángatni kezdte a leveleket, nagy alakú borítékokat a ládából, néhányat leejtett a hóba. Halántéka körül már ott gomoly-gott az elkerülhetetlen fejgörcs, mint két sötét felhő, amely lassan közeledik, és körülöleli fájdalommal. Hirtelen könnyek csordultak le arcán, és az erős, állhatatos hidegben szinte azon nyomban, csillogó patakká dermedtek.
Lehajolt az elejtett levelekért; könnyein át meg-kettőződve-megháromszorozódva látta meg az egyik vastag fekete tollal írt címzését: JOHN SMITH LELLEK LÁTÓ.
Lellek látó, ez vagyok én. Keze vadul reszketni kezdett, és mindent leejtett, Dave levelét is. Az lebegve szállt alá, akár egy falevél, és nyomtatott fejlécével fölfele ért földet a többi levéllel, az összes többi levéllel együtt. Tehetetlen könnyein át Johnny meglátta a fejlécet, s a jelmondatot a fáklya alatt:
TANÍTANI, TANULNI, TUDNI, SZOLGÁLNI.
– Szolgáljátok a seggemet, vén gazemberek – horkant fel Johnny. Letérdelt, és egyujjas kesztyűjével söpörgette a leveleket. Ujjai tompán sajogtak, a fagyási sebek lüktettek bennük, és Frank Dodd emléke, aki egy vécéülőkén lovagolt az öröklétbe, véres szőke hajjal. BEISMEREM.
Összeterelte a leveleket, és hallotta saját hangját, amint újra meg újra, akár egy elakadt hanglemez ezt motyogja: – Megöltök, emberek, megöltök engem, hagyjatok békén, hát nem látjátok, hogy megöltök?
Összeszedte magát. Így nem lehet viselkedni. Az élet megy tovább. Így vagy úgy, de megy tovább, ez biztos.
Johnny visszaindult a ház felé, s tűnődött: mit is tehet most. Talán akad majd valami. És akárhogy is: beteljesítette anyja próféciáját. Ha Isten küldetést bízott rá, hát ő teljesítette.
Rendezte a számlát.

II rész
A nevető tigris

Tizenhetedik fejezet

l 

A fiú lassan olvasott, ujjával követte a szavakat. Hosszú, barna futballistalábát kinyújtóztatta a medence partján álló padon a júniusi tiszta napfényben.
– “Az ifjú Danny ju... Juniper... ifjú Danny Ju-niper meghalt, és alig hisz... hiszem, hogy lenne a világon bárki, aki szerint ne éré... éred... édre..." – ó, a fene megeszi, nem megy.
– “Alig lenne e világon bárki, aki szerint ne érdemelte volna meg a halált" – szólt Johnny Smith. – Ez egy kicsit bonyolultabb megfogalmazása annak, hogy nem kár Dannyért.
Chuck kellemes arcán ismerős érzelmek futottak át: derű, bosszankodás, szégyenkezés s csöpp morcosság. Azután fölsóhajtott, és újra belemélyedt Max Brand vadnyugati regényébe.
– “Megérdemelte a halált. De az én nagy targ... targ... targa..."
– Tragédiám – segített Johnny.
– “De az én nagy tragédiám abban állt, hogy épp akkor halt meg, amikor a világnak tett nagy szolgálattal jóvá akarta tenni öd-ödr-ördögi ténykedése egy részét. Ez természetesen nagyon merg... nagyon mengre... meggerd..."
Chuck becsukta a könyvet, fölnézett Johnnyra, és ragyogó mosolyt eresztett meg.
– Hagyjuk abba mára, Johnny, mi a véleményed? – Chuck a legmegnyerőbb mosolyát vetette be, alighanem ugyanazt, amivel a csapata legszebb lányrajongóit az ágyba döntötte New Hampshire-szerte. – Hát nem klassz ez a medence? De még milyen klassz. Dől a veríték arról a nyizga, alultáplált testedről.
Johnny kénytelen volt elismerni – legalábbis magában –, hogy a medence bizony klassz. Az 1976-os, bicentenáriumi választási év nyarának első néhány hete szokatlanul meleg és párás volt. Hátuk mögül, a nagy, kecses fehér ház túloldala felől a fűnyíró zaja hallatszott, Ngo Phat, a vietnami kertész nyírta azt a részt, amelyet Chuck az unalom negyedének nevezett. Ettől a zajtól az embernek kedve lett volna meginni két pohár hideg limonádét, azután ledőlni és aludni.
– Csak semmi méltatlan megjegyzés a sovány testemre – figyelmeztette. – Azonkívül csak most kezdtük a fejezetet.
– Igen, de előtte kettőt elolvastunk már. – Hízel-gés.
Johnny felsóhajtott. Általában sikerült lekötnie Chuckot, de ma délután nem ment. A srác már derekasan végigküzdötte magát azon a részleten, amelyben John Sherburne felállította őreit az Amity börtön körül, a sátáni Vörös Sólyom pedig kitört, és megölte Danny Junipert..
– Na jó, akkor fejezzük még be ezt az oldalt – alkudta ki. – A szó, amelyen elakadtál: “megrendített". Nincs ebben semmi ördöngösség, Chuck.
– Rendes vagy! – A mosoly széthúzódott. – És semmi kérdezés, rendben?
– Hát... talán egy kevés.
Chuck duzzogott, de már csak játékból; könnyen boldogult a szöveggel, és ezt tudta jól. Kinyitotta a puha fedelű könyvet a képnél, amelyen a fegyveres rabló átverekszi magát egy csapat kocsmatölte-íéken, s olvasni kezdett a maga lassú, akadozó módján... egészen más hang volt ez, mint a normális beszédhangja, akár egy másik fiatalemberé is lehetett volna:
– “Ez természetesen nagyon merg... megrendített. De mindez... mindez semmi se volt ahhoz képest, ami szegény Tom Keyn... Kenyon ágyánál várt rám. Lövést kapott, és már majdnem meghallott, amikor oda..."
– Meghalt – helyesbítette nyugodtan Johnny. – Szövegösszefüggés, Chuck. Figyelj a szövegösszefüggésre.
– Majdnem meghallott – kuncogott Chuck. Azután folytatta: – “...és már majdnem meghalt, amikor odaré... ódat... amikor odaértem."
Johnny érezte, mint lopódzik belé a szánalom Chuck iránt, miközben nézi A tűzagyú című könyv fölé görnyedő fiút: e jó ponyvaregény szélsebesen olvastatja magát – s ehelyett tessék, Chuck itt ül, és nehézkesen mozgó ujjal követi Max Brand egyszerű, világos prózáját. A fiú apja, Roger Chats-worth, a Chatsworth Fonó- és Szövőüzem tulajdonosa igen nagy menő volt Dél-New Hampshire-ben. Övé volt ez a tizenhat szobás durhami ház; a személyzet öt tagból állt, köztük Ngo Phatból, aki hetenkint egyszer bejárt Porthsmouthba, az Egyesült Államok állampolgárságára előkészítő tanfolyamra. Chatsworth egy 1957-es nyitható tetejű, újjávarázsolt Cadillackel járt. Kedves, tiszta szemű negyvenkét éves felesége Mercedesszel. Chucknak Corvette-je volt. A családi vagyon valahol ötmillió dollár közelében járt..
S a tizenhét éves Chuck – gondolta gyakran Johnny – olyan volt, amiről Isten a szíve mélyén álmodozhatott, amikor életet lehelt a porhüvelybe. Elbűvölően szép emberpéldány. Száznyolcvankettes magasságával kilencven kilót nyomott. Arca talán nem volt elég érdekes ahhoz, hogy igazán odafigyeljenek rá, de sehol egy pattanás vagy szep-lő; a szeme meglepően zöld volt – amitől Johnny-nak az egyetlen másik általa ismert s hasonlóképpen igazán zöld szemű valakire kellett gondolnia, Sarah Hazlettre". A középiskolában Chuck volt az első számú híresség, szinte nevetséges módon az. Ő volt a baseball- és a labdarúgócsapat kapitánya, a harmadikosok diákelnöke a most befejeződött tanév végéig és az iskolatanács megválasztott elnöke az ősszel kezdődő tanévben. És ami a legmeglepőbb, mindez nem szállt a fejébe. Herb Smith szavával, aki járt náluk egyszer, hogy megnézze Johnny új búvóhelyét, Chuck “rendes" fickó. Herb szótárában nem volt ennél magasabb kitüntetés. Ráadásul a fiú valamikor még elképesztően gazdag rendes fickó is lesz.
És most itt ült, komoran meredt könyvére, akár magányos őrhelyén egy géppuskás, s úgy lövöldözte le egyenként a szavakat, ahogy elébe kerültek. Fogta Max Brand izgalmas, pergő történetét a sodródó John Sherburne-ről, azaz “Tüzagyú"-ról, s a kiközösített komancs indiánnal, Vörös Sólyommal vívott küzdelméről – s ezt valami masszává változtatta, amely így körülbelül annyira tűnt izgalmasnak, mint egy félvezetőkről és rádióalkatrészekről szóló kereskedelmi reklám.
Pedig Chuck nem volt buta. Matematikából jók voltak az osztályzatai, memóriája kitűnő, s kézügyességével se volt baj. A baja csak az volt, hogy nagy nehézségébe került a nyomtatott szavak tárolása. Szókincse jó volt, a hangzókat elméletileg felfogta, gyakorlatilag nem; és néha hibátlanul felolvasott egy mondatot, s azután, ha az ember felszólította, hogy mondja el saját szavaival, teljesen képtelen volt rá. Chuck apja attól tartott, hogy fia diszlexiás, de Johnny úgy vélte, nem az – sosem találkozott még igazi diszlexiás gyerekkel, noha sok szülő ebbe a szóba kapaszkodott, hogy gyereke olvasási nehézségeit magyarázza vagy mentse. Chuck baja általánosabbnak tűnt – meghatározatlan, általános olvasásfóbiának.
Ez a baj Chuck utóbbi öt iskolai éve során egyre nyilvánvalóbbá vált, de szülei – és maga Chuck – csak akkor kezdte igazán komolyan venni, amikor sportvezetői megválaszthatósága került veszélybe.
És nem is ez volt a legrosszabb. A jövő tél Chuck számára az utolsó pillanat, hogy letegye a felvételi vizsgáit, ha 1977 őszén egyetemre akar menni. A matek nem okozott túl nagy problémát, de a vizsgák többi része... nos... ha a kérdéseket élőszóban olvassák fel neki, jó átlagos teljesítményt ér el. ötszáz pontot, minden nehézség nélkül. Ám a vizsgákra nem lehet felolvasót magával vinni, még ha az ember papája a legnagyobb fej is New Hamps-hire üzleti életében.
– “De úgy találtam, ez az ember mev... megváltozott. Tudta, mi vár rá, és red... rekdv... rendkívül bátor volt. Nem kért semmit, nem bánt meg semmit. Mindaz a félelem és igéd... idegesség, amely oly sokáig trat... tatr... tartotta hatalmában, amíg ismeretlen sorsa ellen haka... baka... dakaozott... hadakozott..."
Johnny annak idején a Maine Times-ban látta meg a házitanítót kereső hirdetést, és különösebb remény nélkül jelentkezett rá. Előzőleg, február közepén Kitterybe költözött, mert mindennél nagyobb szüksége volt rá, hogy elkerüljön Pownalból, a naponta zsúfolásig telő postaládától, a riporterektől, akik mind nagyobb számban kezdtek odatalálni a házhoz, a sebzett tekintetű asszonyoktól, akik csak “beugrottak", mert “véletlenül épp erre jártak" (az egyiküknek, aki csak beugrott, mert véletlenül épp erre járt, marylandi rendszámtáblája volt; a másik pedig arizonai jelzéssel érkezett egy elnyűtt vén Forddal). A kezüktől, amint felé nyújtogatják, hogy érintse meg őket.
Kitteryben fedezte fel először azt, hogy egy ilyen jellegtelen név, mint John Smith – középső névkezdőbetű nélkül –, mekkora előnyökkel jár. A harmadik napon jelentkezett egy bisztrószakácsi állásra, ezt azokra a konyhai tapasztalataira alapozta, amelyeket az egyetem menzáján és egy nyári tóparti fiútábor szakácsaként szerzett. A büfé tulajdonosa, egy Ruby Pelletier nevű belevaló özvegyasszony átolvasta a jelentkezését, és így szólt: – Hallja, maga jócskán túlképzett ahhoz, hogy vagdalt húst sütögessen. Ugye, tudja, hapsikám?
– Bizony az vagyok – felelte Johnny. – Fogtam, és kiképeztem magam a munkaerőpiacról.
Ruby Pelletier csípőre rakta a kezét, hátravetette a fejét és hahotázott. – Gondolja, hogy képes lesz összerántani magát éjjel kettőkor, amikor tizenkét CB-cowboy fékez itt le egyszerre, és rántottat, szalonnát, hurkát, bundás kenyeret és palacsintát rendelnek?
– Úgy hiszem, talán.
– Én meg úgy hiszem, talán azt se tudja, mi a túróról beszélek, de nem bánom, próbálja meg, diplomás haverom. Hozzon egy orvosi papírt, hogy ne legyen hézag az egészségügyiekkel, hozzon nekem egy kóser igazolást. Egyből alkalmazom.
Johnny így is tett, és az első rumlis két hét után (amelynek során fájdalmas hólyagokat is beszerzett a jobb kezére, mert kicsit túl gyorsan ejtette a hasábburgonyás rácskosarat a rotyogó zsiradékkal teli serpenyőbe) ő kerekedett a munka fölé, s nem megfordítva. Amikor meglátta Chatsworth hirdetését, elküldte életrajzát a megadott postafiókszámra. Az életrajzban fölsorolta speciális tanulmányait, köztük egy féléves szemináriumot, amely tanulási nehézségekkel és olvasási problémákkal foglalkozott.
Április végén, mikor második hónapját töltötte a büfében, levelet kapott Roger Chatsworthtól, aki fölkérte, jelenjék meg ismerkedő beszélgetésen május ötödikén. Johnny elrendezte a szükséges előkészületeket, hogy szabadnapot kapjon, s egy szép tavaszi délutánon két óra tízkor ott ült Chatsworth dolgozószobájában, kezében magas, jégkockával megrakott kóláspohárral, és hallgatta, amint Roger a fia olvasási problémáiról beszél.
– Gondolja, hogy ez diszlexia? – kérdezte Roger.
– Nem. Altalános olvasásfóbiának tűnik.
Chatsworth hunyorgott egy kicsit: – Jackson-jelenség?
Johnnyra ez nagy hatást tett – ami nem is csoda. Michael Carey Jackson olvasási-nyelvtani szakember volt a Dél-Kaliforniai Egyetemen, és kilenc évvel ezelőtt meglehetős felbolydulást keltett egy könyvvel, amelynek ez volt a címe: Az olvasni-nem-tudás. A könyv tömérdek olvasási problémát írt le, amelyeket azóta Jackson-jelenség néven tartottak számon. A könyv nem volt rossz, ha az ember át tudta rágni magát a tudományos szaknyelven. Az, hogy Chatsworth ezek szerint átrágta magát rajta, sokat mondott Johnnynak arról, mennyire elszánta rá magát ez az ember, hogy megoldja fia olvasási problémáját.
– Olyasmi – bólogatott Johnny. – De vegye tekintetbe, hogy még nem is találkoztam a fiával és nem hallottam őt olvasni.
– Tanfolyamra jár, hogy bepótolja a tavalyi anyagot. Amerikai írók, egy kilenchetes történelmi blokk és mindenekfölött állampolgári ismeretek. A vizsgán azért húzták meg, mert nem tudta felolvasni ezt az átkozott szöveget. Van magának New Hampshire-i tanári bizonyítványa?
– Nincs – felelte Johnny –, de nem gond szerezni.
– És hogyan birkózna meg a dologgal?
Johnny körvonalazta, miként akar foglalkozni vele. Sok hangos olvasást írna elő Chucknak, erőteljesen támaszkodva olyan nagy hatású anyagokra, mint a mesék, tudományos-fantasztikus, vadnyugati regények és fiúknak szóló autós könyvek. És az a lazítási technika, amely Jackson könyvében szerepel. – Gyakran épp a nagyratörők szenvednek a legjobban tőle – mondta Johnny. – Túlságosan igyekeznek, és ettől blokkolnak le. Ez egyfajta lelki dadogás, amely...
– Ezt Jackson mondja? – vágott a szavába Chatsworth. Johnny elmosolyodott: – Nem, ezt én mondom.
– Oké. Folytassa.
– A diák, ha néha teljesen ki tudja mosni az agyát közvetlenül az olvasás után, és nem érzi a kényszert, hogy azonnal elmondja a dolgot, az áramkörök szinte maguktól kitisztulnak. Amikor ez megtörténik, a diák kezdi újragondolni a támadás fővonalát. Ez egy pozitív gondolkodásmód, amely...
Chatsworth szeme felcsillant. Johnny épp az ő személyes filozófiájának alapkövét érintette, talán a legtöbb, maga erejéből magasra került ember hitének alapkövét: – Semmi se olyan sikeres, mint a siker – mondta.
– Nos, igen. Valami efféle.
– Mennyi idejébe telne, hogy megkapja a New Hampshire-i bizonyítványát?
– Nem többe, mint ami ahhoz kell nekik, hogy feldolgozzák a jelentkezésemet. Talán két hétbe.
– Akkor tehát kezdhetne huszadikán? Johnny pislogott: – Úgy érti, föl vagyok véve?
– Ha akarja ezt az állást, föl van véve. Lakhat a vendégházban. Így legalább nem áradnak ide a nyavalyás rokonok a nyáron, nem is beszélve Chuck barátairól; márpedig azt akarom, hogy a fiú komolyan nekigyürkőzzék. Havi hatszáz dollárt fizetek magának, nem fejedelmi fizetés, de ha Chuck jól halad, maga tekintélyes prémiumot is kap tőlem. Tekintélyeset.
Chatsworth levette a szemüvegét, és megdörgölte az arcát. – Szeretem a fiam, Mr. Smith. Segítsen nekünk egy kicsit, ha tud.
– Megpróbálom.
Chatsworth visszatette a szemüvegét, és újra fölvette az asztalról Johnny életrajzát: – Maga borzasztó hosszú ideje nem tanított. Nem felelt meg magának a dolog?
Na, most jön, gondolta Johnny.
– Megfelelt – válaszolta –, de baleset ért.
Chatsworth szeme rászaladt a Johnny nyakán lévő hegekre, ahol az elhalt inakat részben kipótolták. – Karambol?
– Igen.
– Súlyos?
– Igen.
– Úgy látom, már rendbe jött – mondta Chatsworth. Fogta az életrajzot, bevágta egy fiókba, és a kérdezősködés ezzel bámulatos módon, de véget ért. Így hát öt év után Johnny újra tanított, noha az osztálylétszám csupán egy főből állt.

2 

– “Ami engem illet, aki köv... közö... közvetve okoztam közelgő halálát, erőtlenül megfogta a kezem, és meb... mebeg... megbocsátón mosolygott föl rám. Nehéz pillanat volt, s mikor eljöttem, úgy éreztem, több kárt okoztam a világban, mint amennyit valaha is jóv... jóvátehetek."
Chuck összecsapta a könyvet. – Ennyi. Aki utolsónak ugrik a vízbe, az a fogó.
– Tarts ki még egy percig, Chuck.
– Áhhhh... – Chuck visszazöttyent, arcán már összeállt az a kifejezés, amelyet Johnny a fiú na-most-jönnek-a-kérdések arckifejezésének tartott. A türelmes jó kedély fölülkerekedett, de alatta néha egy másik Chuckot is látott: az mogorva volt, aggodalmas és ijedt. Nagyon is ijedt. Mert ez a világ az olvasni tudóké, s Amerika írástudatlanjai vak sikátorban botorkáló dinoszauruszok. Chuck épp elég értelmes volt ahhoz, hogy tudja ezt. És nagyon is félt, mi történhet vele, amikor ősszel újrakezdődik a tanítás.
– Csak egy-két kérdést, Chuck.
– Minek töröd magad? Tudod, hogy úgyse fogok tudni válaszolni rájuk.
– Ó, dehogynem. Ezúttal menni fog.
– Soha nem értem, amit olvasok, ezt már tudnod kellene. – Chuck morcos volt és boldogtalan. – Még azt se tudom, minek töröd magad, hacsak nem a lóvéért.
– Most azért sikerül megválaszolnod a kérdéseket, mert nem a könyvvel függenek össze.
Chuck fölpillantott. – Nem a könyvvel? Akkor minek kérded? Azt hittem...
– Csak a kedvemért, oké?
Johnny szíve erősen vert, és nem is nagyon lepte meg, hogy fél. Már hosszú ideje tervezgette ezt, csak a körülmények szerencsés együttállására várt. Ez most oly közel került, hogy közelebb már aligha fog. Mrs. Chatsworth nem lődörög erre aggodalmasan, amivel csak még idegesebbé teszi Chuckot. A fiú egyetlen haverja se lubickol a medencében, s hozza őt még inkább zavarba, amiért hangosan olvas, mint egy nehézfejű negyedik elemista. És ami a legfontosabb, az apa, akinek Chuck a világon a leginkább akart imponálni, nincs idehaza, Bostonba ment, a New England-i Környezetvédelmi Bizottság vízszennyeződéssel foglalkozó ülésére.
(Kivonat Edward Stanney könyvéből, melynek címe: Tanulási akadályozottságok áttekintése.
“Az alany, Rupert J. egy mozi harmadik sorában ült. Ő volt a legközelebb a vászonhoz, hat sorral közelebb a többieknél, s csak ő volt abban a helyzetben, hogy észrevegye: kis tűz lobbant fel a padlón felhalmozódott szemétben. Rupert J. fölállt, és elkiáltotta magát: “T-T-T-T...", s a mögötte ülők rá-üvöltöttek, hogy üljön le és maradjon csöndben.
– Milyen érzés volt? – kérdeztem Rupert J.-t.
– Ezer évig se tudnám elmagyarázni, milyen érzés volt – válaszolta. – Megrémültem, de még a rémületnél is erősebb érzés volt, hogy csődöt mondok. Hasz-
navehetetlennek éreztem magam, aki nem alkalmas rá, hogy az emberi fajhoz tartozzék. A dadogástól mindig is ez volt az érzésem, de most meg tehetetlennek is éreztem magam.
– Volt-e még valami?
– Igen, irigységet éreztem, mert valaki más fogja észrevenni a tüzet, és... érti...
– Másé lesz a dicsőség, hogy jelentette a tüzet?
– Igen. Én láttam meg a kezdődő tüzet. Én voltam az egyetlen. És semmi mást nem tudtam mondani, csak azt, T-T-T-T, akár egy ostoba törött lemez. Méltatlan vagyok az emberi fajhoz, ez a legmegfelelőbb kifejezés.
– És hogyan törte át az akadályt?
– Egy nappal előtte volt az anyám születésnapja. Hat szál piros rózsát vettem neki a virágüzletben. És csak álltam ott, mindenki üvöltött rám, én meg ezt gondoltam: ki fogom nyitni a számat, és amilyen hangosan csak tudom, ezt kiáltom: RÓZSÁK! Előkészítettem ezt a szót.
– És azután mit csinált?
– Kinyitottam a szám, és teli tüdőből ezt kiáltottam: TŰZ!")
Nyolc éve már, hogy Johnny ezt az esetleírást olvasta Stanney tankönyvének bevezetőjében, de azóta se felejtette el. Mindig úgy vélté, hogy Rupert J. beszámolójának kulcsszava ez: tehetetlen. Ha az ember úgy érzi, a szexuális aktus az adott pillanatban a legfontosabb dolog a földön, akkor tízszeresszázszoros a kockázata, hogy lekókad a pénisze. És ha úgy érzi, az olvasás a legfontosabb dolog a földön...
– Mi a középső neved, Chuck? – vetette oda.
– Murphy – válaszolta kis vigyorral Chuck. – Hogy honnan a csudából? Ez az anyám lánykori neve. Ha ezt elárulod Jacknek vagy Álnak, kénytelen leszek súlyos kárt tenni a nyizga testedben.
– Ne félj – nyugtatta Johnny. – Mikor van a születésnapod?
– Szeptember nyolcadikán.
Johnny gyorsabban kezdte hajigálni a kérdéseket, nem adott lehetőséget Chucknak, hogy gondolkodjék, de hát ezek nem is olyan kérdések voltak, amelyeken gondolkodni kellene.
– Mi a barátnőd neve?
– Beth.- Ismered Betht, Johnny...
– Mi az ő középső neve?
Chuck vigyorgott: – Alma. Elég iszonyatos, mi?
– Mi az apai nagyapád neve?
– Richárd.
– Melyik volt a kedvenc csapatod idén az Amerikai Ligában?
– A Yankeek. Messze a legjobbak.
– Kit szeretnél elnöknek?
– Örülnék, ha Jerry Brown lenne.
– Tervezed, hogy eladod a Corvette-et?
– Idén nem. Talán jövőre.
– Ez a mamád ötlete?
– Eltaláltad. Azt mondja, olyan gyors, hogy elveszi a lelke nyugalmát.
– Hogyan csapta be Vörös Sólyom az őröket és ölte meg Danny Junipert?
– Sherburne nem vette észre azt a csapóajtót, amely a börtön padlására vezet – vágta rá gondolkodás nélkül Chuck, és Johnnyt hirtelen elborította a diadalérzet, úgy hatott rá, mint egy nagy adag hirtelen benyakalt whisky tisztán. Sikerült. Rávette Chuckot, hogy rózsákról beszéljen, és ő jókora, egészséges ordítással ezt kiáltotta: tűz!
Chuck teljesen elképedve nézte:
– Vörös Sólyom a világítóablakon át jutott a padlásra. Egy rúgással kinyitotta a csapóajtót. Lelőtte Danny Junipert. Lelőtte Tom Kenyont is.
– Így igaz, Chuck.
– Visszaemlékeztem – motyogta, és azután tágra nyílt szemmel nézett Johnnyra, szája sarkából vi-gyor indult el: – Kicseleztél, hogy visszaemlékezzem!
– Csak kézen fogtalak, és megkerültettem veled valamit, ami örökösen az utadba állt – magyarázta Johnny. – De akármi is az, még mindig ott van, Chuck. Ne áltasd magad. Ki az a lány, akire Sher-burne bukott?
– Úgy hívták... – Szeme befelhősödött kissé, és kelletlenül rázta a fejét. – Nem emlékszem. – Hirtelen indulattal a combjára csapott: – Nem emlékszem semmire! Olyan istentelenül buta vagyok!
– Nem emlékszel, elmondták-e neked valaha, hogyan ismerkedett meg a mamád a papáddal?
Chuck fölnézett rá, és kicsit elmosolyodott. Mérges piros folt volt a combján, ott, ahová csapott. – Persze. Anya az Avis autókölcsönzőnél dolgozott, lenn Dél-Karolinában. Kikölcsönzött a papámnak egy defektes kocsit. – Chuck fölnevetett. – Még mindig azt állítja, csak azért ment hozzá az apámhoz, mert másodszorra jobban vigyáz az ember.
– És ki volt az a lány, aki iránt Sherburne érdeklődött?
– Jenny Langhorne. Épp elég nagy baj volt ez neki. Mert Jenny a Gresham lánya. Vörös hajú. Akárcsak Beth. Neki... – elakadt a szava, és úgy bámult Johnnyra, mintha az egy nyulat húzott volna elő a mellényzsebéből. – Megint sikerült neked!
– Nem. Neked sikerült. Egyszerű félreirányítási csel. Miért mondtad, hogy Jenny Langhorne épp elég nagy baj John Sherburne-nek?
– Hát azért, mert Grasham a nagymenő abban a városban...
– Melyik városban?
Chuck kinyitotta a száját, de semmi se jött ki rajta. Hirtelen elkapta a tekintetét Johnny arcáról, és a medencét nézte. Azután elmosolyodott, és újra ránézett: – Amity. Akárcsak a Cápa-filmben.
– Jó! Hogyan jutott eszedbe a neve? Chuck vigyorgott. – Ennek semmi értelme, de arra gondoltam, hogy megpróbálok bekerülni az úszócsapatba, s egyszer csak megvolt. Micsoda trükk. Micsoda óriási trükk.
– Oké. Azt hiszem, ez elég lesz mára. – Johnny elfáradt, megizzadt, és nagyon, nagyon jól érezte magát. – Áttörést hajtottál végre, ha netán elkerülte volna a figyelmedet.
– Johnny?
– Tessék?
– Ez mindig menni fog?
– Ha szokásoddá teszed, akkor igen – mondta Johnny. – És valahányszor megkerülöd azt az akadályt, ahelyett hogy nekirontasz, bele a közepébe, mindig leveszel belőle egy kicsit. Azt hiszem, nemsokára javulást veszel majd észre az olvasásodban is. Tudok még néhány kis trükköt. – Elhallgatott. Amit most mondott Chucknak, az nem a teljes igazság volt, inkább egy kis szuggesztió.
– Kösz – mondta Chuck. A türelmes jó kedély maszkja eltűnt, a csupasz hála lépett a helyébe. – Ha átsegítesz ezen, én... hát, azt hiszem, megcsókolom a lábad is. Néha annyira rettegek, úgy érzem, becsapom az apámat...
– Chuck, tisztában vagy vele, hogy ez is a problémádhoz tartozik?
– Igen?
– Bizony. Te... túl-lendülsz. Túl-futsz. Mindent túl-csinálsz. És ez nemcsak lélektani akadály lehet, tudod-e. Egyesek szerint bizonyos olvasási problémák, Jackson-jelenség, olvasási fóbia, miegyéb... egyfajta lelki anyajegy. Zárt áramkör, továbbítási hiba, holts... – Hirtelen összeszorította a száját.
– Tessék? – kérdezte Chuck.
– Holtsáv – felelte lassan Johnny. – Mindegy. Az elnevezések nem számítanak. Csak az eredmények. Az eltérítési trükk igazság szerint nem is trükk. Csak az agyad egy parlagon heverő részének mozgósítása, hogy végezze el annak a kis hibás résznek a munkáját. Számodra ez azt jelenti, hogy a gondolat szóbeli sínjére térj át, valahányszor nekifutsz egy ütközőnek. Tulajdonképpen csak azt csinálod, hogy az agyad egy más helyéről szeded elő a gondolatot. Meg kell tanulnod átkapcsolni.
– De meg tudok-e tanulni? Gondolod, hogy tudok?
– Tudom, hogy tudsz.
– Rendben. Akkor megtanulok. – Chuck ugrott egy mély hasast, s aztán felbukkant, finom csöp-pecskékben rázta le hosszú hajáról a vizet. – Gyere be! Nagyszerű!
– Rögvest – felelte Johnny, de ebben a pillanatban elégedett volt pusztán attól is, hogy ott állt a medence csempés partján, és nézte, mint úszik Chuck erőteljesen a medence mélyebbik felébe. A sikerét ízlelgette. Nem volt ekkora jó érzése, amikor hirtelen tudta, hogy Eileen Magown kony-hafüggönye tűzet kapott, nem volt ekkora jó érzése, amikor leleplezte Frank Dodd nevét. Ha tehetséget kapott Istentől, hát a tanítás tehetségét kapta, s nem pedig azt, hogy olyasmiket tud, amiket tudni nem az ő dolga. Erre született – s ezt már akkor tudta, amikor Cleaves Milssben tanított, még 1970-ben. S ami még fontosabb: a gyerekek is tudták ezt.
– Ott akarsz állni, mint egy kirakatbábu? – kérdezte Chuck. Johnny beugrott a medencébe.

Tizennyolcadik fejezet

1 

Warren Richardson, mint mindig, ma is háromnegyed ötkor jött ki kis irodaépületéből. Lement a parkolóba, begyömöszölte száz kilóját Chevy Cap-rice-e kormánya mögé, és elindította a motort. Mindezt a napi menetrendje szerint. Ami nem tartozott menetrendjéhez: a visszapillantó tükrében egy arc tűnt fel hirtelen – olajos bőrű, borostás arc, melyet hosszú haj keretezett, és éppoly zöld szempár ékesített, mint Sarah Hazletté vagy Chuck Chatsworthé. Warren Richardson gyerekkora óta nem ijedt meg ennyire, szíve erősen és bizonytalanul vert.
– ... pot kívánok – hajolt előre az ülésre Sonny Elliman.
– Ki... – ez volt minden, amit Richardson ki tudott nyögni, rémült lihegéssel jött belőle ez a szó is. Szíve olyan erősen vert, hogy sötét foltok táncol-tak-lüktettek szeme előtt a szívverése ritmusára. Attól tartott, infarktust kap.
– Nyugi – szólt a hátulsó ülésen rejtőző férfi. – Nyugodjék meg, apuskám. Eressze el magát.
És Warren Richardsont abszurd érzés töltötte el. Hála. Ez az ember, aki ráijesztett, nem ijeszti már meg többé. Nyilván rendes ember, nyilván...
– Ki maga? – sikerült ezúttal kinyögnie.
– Jó barát – felelte Sonny.
Richardson hátra akart fordulni, mire harapófogó keménységű ujjak markoltak petyhüdt nyakába. A fájdalom pokoli volt. Richardson görcsös, ziháló vinnyogással szívta be a levegőt.
– Nem kell megfordulnia, jóember. Lát maga engem a visszapillantó tükrében annyira, amennyire látnia kell. Értve vagyok?
– Igen – lihegte Richardson. – Igen, igen, igen, csak eresszen el!
A harapófogó lazult, s őt irracionális módon ismét hála öntötte el. De most már nem volt kétsége, hogy a hátsó ülésen ülő ember veszedelmes, s hogy okkal ül az ő kocsijában, bár azt nem tudta kitalálni, miért akarna valaki is...
És azután mégiscsak kitalálta, miért akarna valaki, vagy legalábbis miért merészelne valaki; ez nem olyasmi, amit bármely hétköznapi hivatalnokjelölt megtenne, de Greg Stillson nem hétköznapi, Greg Stillson őrült, és...
Warren Richardson nagyon halkan bőgni kezdett.
– Beszédem van magával, apuskám – szólt Sonny. Hangja nyájas volt és sajnálkozó, de szeme a visszapillantó tükörben zöld derűvel csillogott. – Beszélnem kell magával, méghozzá komolyan.
– Stillsonról van szó, ugye? Ugye...
A harapófogó újra megmarkolta, a férfi ujjai Richardson nyakába fúródtak, s ő magas hangon fölsikított.
– Neveket nem mondunk – mondta a hátsó ülésen ülő rémséges alak, ugyanazon a szívélyessajnálkozó hangon. – A következtetéseit vonja le, de a neveket tartsa meg magának. A hüvelykujjam épp a nyaki verőerén van, egy ujjam pedig a vénáján, s ha akarom, nyomban kicsinálom magát.
– Mit óhajt? – kérdezte Richardson. Hangja nem nyöszörgés volt, de valami hasonló: soha életében nem volt nagyobb nyöszöröghetnékje. Nem tudta elhinni, hogy ez a parkolóban történik vele, a New Hampshire állambeli Capital Cityben lévő ingatlanügynöksége mögött, egy derűs nyári napon. Látta a városháza vöröstéglás tornyát díszítő órát. Tíz perc múlva öt. Odahaza Norma most teszi be a sütőbe párolódni a sertéscombot, szépen nyakon öntve Shake'n Bake mártással. Sean nyilván nézi a tévében a Sesame Street-et. Őmögötte meg ott ül egy férfi, aki azzal fenyegeti, hogy elzárja az agyába áramló vér útját, és idiótát csinál belőle. Nem, ez nem igaz; ez lázálom. Az a fajta lázálom, amelytől az ember felnyög éjszakai álmában.
– Nem óhajtok én semmit – felelte Sonny Elli-man. – Minden attól függ, maga mit óhajt.
– Nem értem, miről beszél. – De félt, hogy nagyon is érti.
– Arról a cikkről a New Hampshire Journal-ban, a különös ingatlanüzelmekről – mondta Sonny. – Nyilván nincs sok mondanivalója ezekről, Mr. Richardson, ugye? Különösen... bizonyos személyek.
– Én...
– Például az a szöveg Capital Mallról. Teli célzásokkal vesztegetésekről meg fenyegetésekről meg arról, hogy kéz kezet mos. Meg a többi baromság. – Az ujjak újra megfeszültek Richardson nyakán, s ezúttal csakugyan fölnyögött. De hiszen az ő nevét nem is írták le abban a cikkben, ő csak, jól tájékozott hírforrás" volt. Honnan tudták meg? Honnan tudta meg Greg Stillson?
A mögötte ülő férfi most hadarni kezdett Warren Richardson fülébe, lélegzete meleg volt és csiklandozó.
– Maga bajba kever bizonyos embereket azzal, hogy eíféle baromságokat beszél, tudja-e, Mr. Richardson? Mondjuk, olyan embereket, akik közéleti tisztségekre pályáznak. Közéleti tisztségekre pályázni olyan, mint bridzsezni, értem? Az ember sebezhető. Besározódhat, s a sár rajta ragad, különösen manapság. Most még nincs baj. Ezt örömmel mondom magának, mert ha csakugyan baj lenne, akkor maga itt most a fogait szedegetné ki az orrából, és nem csevegdélne velem.
Richardson, bárhogy vert is a szíve, bárhogy félt is. Így szólt: – Ez a... személy... maga megbolondult, fiatalember, ha azt hiszi, hogy megvédheti. Olyan linkül csinálta az illető, akár egy kuruzsló-szerrel házaló vándorkereskedő egy déli városban. Előbb vagy utóbb...
Őrlő hüvelykujj nyomódott a fülébe. A fájdalom iszonyatos volt, elviselhetetlen. Richardson feje az ablakhoz csapódott, s ő felkiáltott. Vakon a kocsi kürtjének nyomógombja után kapott.
– Ha megnyomja azt a kürtöt, megölöm – suttogta a hang.
Richardson keze lehullott. A hüvelykujj nyomása enyhült.
– Jóember, Q rudacskát kellene használni fültisztításra – szólt a hang. – Csupa fülzsír lett a hüvelykujjam. Csuda randa.
Warren Richardson elsírta magát. Könnyek csurogtak le kövér arcán. – Kérem, ne bántson többet
 – mondta. – Kérem, ne. Kérem.
– Ahogy mondtam – magyarázta Sonny. – Minden azon múlik, amit maga óhajt. Nem tartozik magára, mit mondanak mások ezekről... a bizonyos személyekről. Magára az tartozik, hogy vigyázzon a szájára. Magára az tartozik, hogy gondolkodjék, mielőtt beállít az a pasas a Journal-tól. Elgondolkodhatna rajta, milyen könnyű rájönnünk, ki is az a “jól tájékozott hírforrás". Vagy azon is elgondolkodhatna, mekkora kalamajka lenne, ha a háza le találna égni. Vagy elgondolkodhatna még azon is, mennyit fizetne egy plasztikai műtétért, ha valaki akkumulátorsavat találna önteni a felesége arcába.
A Richardson mögött ülő férfi már lihegett. Hangja, akár az őserdei vadé.
– Vagy azon is elgondolkodhatna, fogja már föl, milyen könnyű lenne valakinek elkapni és elvinni a kisfiát, amikor az hazajön az óvodából.
– Elhallgasson! – kiáltotta rekedten Richardson.
– Elhallgasson, szemét gazember!
– Csak azt mondom, gondolkodjék el rajta, mit is óhajt – ismételte meg Sonny. – Egy választás az egész Amerikára szóló valami, tudja? Különösen a bicentenárium évében. Mindenkinek jól kell éreznie magát. Márpedig senki se érzi jól magát, ha ostoba szarjankók, mint maga, nekiáll rágalmazgatni. Ostoba irigy szarjankók, mint maga.
A kéz elengedte, mindenestül. A hátsó ajtó kinyílt. Ó, Istennek hála, Istennek hála.
– Szóval gondolkodjék szépen – ismételte el Sonny Elliman. – Nos, egyetértünk?
– Igen – suttogta Richardson. – De ha maga azt hiszi, hogy Gr... hogy bizonyos személyt, aki ilyen taktikát használ, megválasztanak, akkor nagyon téved.
– Nem – mondta Sonny, – Maga az, aki téved. Mert mindenki jól fogja érezni magát. Gondoskodjék róla, hogy maga se maradjon ki a vigalomból.
Richardson nem válaszolt. Mereven ült a kormány mögött, nyaka lüktetett, s az órát bámulta a városháza épületén, mintha az maradt volna meg az élet egyetlen épeszű tényezőjének. Öt perc múlva öt. A sertéscomb már sül.
A hátsó ülésen ülő férfi már csak egyvalamit szólt, azután már ott se volt, sietősen lépkedett elfelé, hosszú haja libegett inggallérján, nem nézett vissza. Megkerülte az épület sarkát, azután eltűnt.
Az utolsó dolog, amit Richardsonnak mondott, ez volt: – Q rudacska.
Richardson egész testében rázkódni kezdett, és jókora időbe telt, amíg indítani tudott. Az első világos érzése düh volt, iszonyatos düh. Azzal együtt jött az ösztönzés: egyenesen Capital City rendőrségére hajt (amely az óra alatti épületben székel), és jelenti a történteket – a feleségére és fiára vonatkozó fenyegetéseket, a testi erőszakot –, és hogy ez kinek a felbujtására történt.
Vagy elgondolkodhatna még azon is, mennyit fizetne egy plasztikai műtétért... vagy milyen könnyű lenne valakinek elkapni és elvinni a kisfiát...
De minek? Minek vállalni a kockázatot? Amit ő annak a skriblernek mondott, az a puszta, leplezetlen igazság volt. Dél-New Hampshire-ben mindenki tudja, hogy Stilison hamiskártyás módra üzletel, olyan gyors-profitokat kaszál, amelyek a börtönbe juttathatnák, nem előbb vagy utóbb, hanem előbb vagy még előbb. A kampánya kész elmebaj. És most ez az erőszaktaktika! Ezzel senki se jut messzire Amerikában, különösen nem New Englandben.
De verje ki más a tamtamot.
Valaki, akinek kevesebb a vesztenivalója.
Warren Richardson elindította a kocsiját, hazament a sertéssültjéhez, és nem szólt egy szót se. Valaki más majd bizonyára véget vet a dolognak.

Tizenkilencedik fejezet

 l 

Néhány nappal Chuck első nagy frontáttörése után Johnny Smith a vendégház fürdőszobájában állt, s Norolco arcvizet öntött arcára. Mostanság, valahányszor közelről a tükörbe nézett, az a furcsa érzése támadt, mintha nem önmagát, hanem saját bátyját látná. Homlokán mély barázdák húzódtak. Két másik ránc a száját fogta körül. Ami a legkülönösebb, ott volt az a fehér csík a hajában. Őszülni kezdett, szinte egyik napról a másikra.
Lecsapta a borotválkozókészletét, és átment a konyhával kombinált nappaliba. Egy korty fényűzés, gondolta, és elmosolyodott. Mostanában újra természetesnek kezdte érezni a mosolygást. Bekapcsolta a tévét, kivett egy kólát a hűtőből, és letelepedett, hogy megnézze a híradót. Roger Chats-wortht csak késő estére várták haza, és holnap Johnny különös örömmel jelenti majd neki, hogy fia komoly haladást ért el.
Johnny nagyjából kéthetenként meglátogatta apját. Herb örült Johnny új állásának, és mohó érdeklődéssel hallgatta, amit fia Chatsworthékról mesél, a Durham egyetemi városban lévő házról, Chuck problémáiról. Johnny cserébe meghallgatta apja beszámolóját arról az ingyenmunkáról, amelyet Charlene MacKenzie házán végez a szomszédos New Gloucesterben.
– A férje irtó jó orvos volt, de nem valami nagy ezermester – mondta Herb. Charlene és Vera annak idején jó barátnők voltak, mielőtt Vera mindjobban belegabalyodott a fundamentalizmus idegen oldalhajtásaiba. Ez eltávolította egymástól a két asszonyt. Charlene férje 1973-ban meghalt szivro-hamban. A ház szinte már rádőlt arra az asszonyra – mesélte Herb. – A legkevesebb, amit tehetek. Szombatonként kijárok oda, és mielőtt hazajövök, megvacsoráztat. Meg kell mondjam neked, Johnny, jobban főz, mint te.
– És csinosabb is – mondta nyájasan Johnny.
– Hogyne, jóképű asszony, de semmi olyasmiről nincs szó. Anyád még alig egy éve van a sírban...
De Johnny azt gyanította, hogy talán mégiscsak olyasmiről van szó, és titokban nagyon is örült neki. Nem lelkesedett a gondolatért, hogy apja egyedül öregedjék meg.
A televízióban Walter Cronkite épp az esti politikai híreket szolgálta föl. Most, hogy az előválasztások véget értek, s a. konvenciókig már alig volt hátra néhány hét, úgy tűnt, hogy Jimmy Carternek nem jön Össze a demokrata párti jelölés. Ford volt az, aki politikai élethalálharcot folytatott Rónáid Reagan kaliforniai exkormányzóval és ex-tv-show-mannel. Olyan szoros volt a küzdelem, hogy a riporterek a maguk egyéni jelöltjeiket sorolták. S Sarah Hazlett nemrég ezt írta rendszertelenül érkező leveleinek egyikében: “Walt azért szurkol, hogy Ford fusson be. Mint állami szenátorjelölt, máris frakkszárnyakban gondolkodik, amikbe kapaszkodjék. És azt mondja, Reagannek nincs, legalábbis itt Maine-ban."
Johnny, mialatt Kitteryben szakácskodott, rászokott, hogy hetente többször is bejárkáljon Do-verba vagy Portsmouthba vagy New Hampshire valamelyik közeli kisebb városába. Az elnökjelöltségre pályázók jöttek-mentek errefelé; egyedülálló lehetőség nyílt rá, hogy itt lássa azokat, akik fej-fej mellett haladnak, s még a hatalom ama csaknem királyi kellékei nélkül, amelyek később bármelyiküket körülvehetik majd. Valamelyest hobbijává vált ez, bár szükségszerűen rövid életű hobbivá; amikor New Hampshire-ben véget ér az első küldöttválasztási időszak, a jelöltek továbbindulnak majd Floridába, anélkül, hogy hátrapillantanának. És néhányan közülük természetesen el is temetik majd politikai becsvágyukat valahol Portsmouth és Keene között. Johnny sose volt politikus alkat – a vietnami időszakot leszámítva –, most azonban éberen figyelt a politikára a Castle Rock-i ügy jótékony utóhatásaként, s ebben szerepet játszott sajátos képessége, keresztje, vagy mije is.
Ennek kapcsán kezet rázott Morris Udallal és Henry Jacksonnal. Fred Harris hátba veregette. Rónáid Reagan gyors és gyakorlott politikuspillantást vetett rá, és így szólt: – Járuljon az urnához, és segítsen nekünk, ha tud. – Johnny beleegyezőleg bólogatott, mert nem látta értelmét, hogy kiábrándítsa Mr. Reagant a feltételezéséből, miszerint vérbeli New Hampshire-i választópolgárral van dolga.
Csaknem negyedórán át csevegett Sarge Shriver-rel a hatalmas Newington Mail főbejáratánál. A frissen fodrászolt, arcszesz- és kétségbeesés-illatot árasztó Shrivert csak egyetlen segítő kísérte, röplapoktól duzzadozó zsebekkel, meg egy biztonsági ember, aki lopva vakargatta pattanását. Shrivert szemmel láthatólag rendkívüli örömmel töltötte el, hogy felismerik. Egy-két perccel azelőtt, hogy Johnny búcsút vett tőle, egy helyi hivatalt betölteni akaró jelölt jött oda Shriverhez, és megkérte. Írja alá a jelölőpapírját. Shriver szívélyesen mosolygott.
Johnny mindőjükről megérzett valamit, de nem sok sajátosat. A jelöltek, úgy látszik, annyira rituális aktussá tették a kézfogást, hogy igazi valójuk eltűnt egy kemény plexiréteg mögött. Johnny, noha a legtöbbjüket látta – Ford elnök kivételével –, csak egy ízben érezte a megérzésnek azt a hirtelen, villamos ütését, amelyet Eileen Magownnal asszociált, és teljesen más módon Frank Dodd-dal.
Hajnali háromnegyed hét volt akkor. Johnny az öreg Plymouthjával érkezett Manchesterbe. Estétől reggel hatig dolgozott. Fáradt volt, de a csöndes téli hajnal túlságosan is szép volt ahhoz, hogy átaludja. És. kedvelte Manchestert. Manchestert a keskeny utcáival és megviselt téglaépületeivel, a régimódi gyapjúmosó üzemekkel, amelyek viktoriánus gyöngyszemekként sorakoztak a folyó mentén. Aznap reggel nem politikai vadászatra jött; azt hitte, cirkál majd az utcákon egy darabig, míg meg nem telnek tömegekkel, míg meg nem törik február hideg, csöndes varázslata, azután visszatér Kitterybe, és szundit egy kicsit.
Befordult egy sarkon, s épp három meghatározhatatlan csukott kocsi állt le egy cipőgyár előtt, a parkolni tilos sávban. A kapunál, a sövény mellett Jimmy Carter állt és rázott kezet a műszakra érkező nőkkel és férfiakkal. Azok éthordókat vagy papírzacskóba csomagolt ebédet vittek, fehér felhőket lélegeztek ki, vastag kábátokba burkolóztak, arcuk álomittas. Carternek mindegyikükhöz volt néhány szava. Mosolya, amely akkor még nem vált oly közismertté, mint később, fáradhatatlan volt és friss. Orra piroslott a hidegtől.
Johnny a tömb túlsó végén parkolt le, és odament a gyárkapuhoz, cipője ropogott, csikorgott a sűrű hóban. A Carter mellett álló titkosszolgálati ügynök gyorsan szemrevételezte, azután továbbengedte – legalábbis így látszott.
– Én bárkire rászavazok, akit az adómérséklés foglalkoztat – közölte épp egy kopott síanorákba öltözött férfi. Az anorák állagából ítélve akkumulátorsav ömlött az egyik kabátujjára. – Ezek az istenverte adók kikészítenek, nem viccelek.
– Na, hát gondunk lesz erre – felelte Carter. – Az adózás felülvizsgálása az egyik legelső dolgunk lesz, ha bejutok a Fehér Házba. – Derűs magabiztosság volt a hangjában, ami feltűnt Johnnynak, és kicsit zavarba ejtette.
Carter derűs és szinte elképesztően kék szeme Johnnyra vetődött. – Üdvözlöm – szólt oda neki.
– Hello, Mr. Carter – köszöntötte Johnny. – Nem itt dolgozom. Csak erre jöttem kocsival, és megláttam önt.
– Nos, örvendek, hogy megállt. Elnökjelöltségre pályázom.
– Tudom.
Carter odanyújtotta a kezét. Johnny megfogta.
Carter belekezdett: – Remélem, ön is... – és elhallgatott.
Itt volt a fölvillanás, a hirtelen, nagy erejű áramütés, mint amikor az ember az elektromos aljzatba dugja az ujját. Carter tekintete áthatóbbá vált. Nézték egymást Johnnyval, igen hosszúnak tűnő időn át.
A titkosszolgálati embernek nem tetszett a dolog. Carter felé indult, és hirtelen kigombolta a kabátját. Valahol a hátuk mögött, millió mérföld-nyire a hátuk mögött a cipőgyár hétórás szirénája fújta egyetlen, hosszú füttyét a fagyos kék hajnalba.
Johnny elengedte Carter kezét, de még mindig nézték egymást.
– Ez meg mi a csuda volt? – kérdezte nagyon halkan Carter.
– Nyilván siet valahová, nem? – kérdezte hirtelen Johnnytól a titkosszolgálat embere. Rátette a kezét Johnny vállára. Igen nagy volt a keze. – Egészen biztosan dolga van.
– Semmi baj – szólt Carter.
– Önből elnök lesz – közölte Johnny.
A titkosrendőr keze még mindig Johnny vállán volt, nem oly súlyosan, de még mindig ott volt, és őneki is jutott valami belőle. A titkosszolgálati embernek
(tekintet) nem tetszett a tekintete. Úgy vélte, hogy
(merénylőtekintet, őrülttekintet). hideg és furcsa, és ha ez az ipse akár csak a kabátzsebébe nyúl, ha akár csak úgy sejlik, hogy oda akar nyúlni, akkor ő leteremti a járdára. A titkosszolgálat embere pillanatról pillanatra alakuló helyzetértékelése mögött egyszerű, őrjítő gondolat-litánia szólt
(marylandi borostyánok marylandi borostyánok marylandi borostyánok)
– Igen – szólt Carter.
– Szorosabb versengés lesz, mint bárki hinné... szorosabb, mint akár ön is hiszi, de ön győzni fog. Az a másik kiüti önmagát. Lengyelország. Lengyelország üti ki.
Carter csak nézte, arcán félmosollyal.
– Van önnek egy kislánya... Washingtoni nyilvános elemibe jár majd. Az iskola neve... – De ez a holtsávban volt. – Azt hiszem... egy felszabadított rabszolgáról elnevezett iskolába fog járni.
– Szeretném, ha indulna, pajtás – mondta a titkosrendőr. Carter ránézett, a titkosrendőr lecsillapodott.
– Örültem, hogy megismertem önt – mondta Carter. – Kicsit megzavart, de nagyon örültem.
Johnny hirtelen ismét önmaga volt újra. Elmúlt. Tudatosult benne, hogy fázik a füle, és hogy ki kell mennie. – Minden jót – szólt lankadtan.
– Köszönöm. Önnek is.
Johnny visszaballagott a kocsijához, tisztában volt vele, hogy a titkosszolgálati ember még mindig rajta tartja a szemét. Bódultan hajtott el. Carter nem sokra rá végzett a New Hampshire-i versengéssel, és Floridában folytatta.

2 

Walter Cronkite már beszámolt a politikusokról, és rátért a libanoni polgárháborúra. Johnny fölkelt, föltöltötte kóláspoharát. Odakoccintotta a tévékészülék tetejéhez. Egészségedre, Walt. A három V-re, Vég, végzés, végzet. Mi is lenne velünk ezek nélkül? Halk kopogtatás hallatszott. – Bújj be – kiáltotta Johnny, Chuckra számított, netán meghívásra, autózzanak együtt át Somersworthba. De nem Chuck volt, hanem Chuck apja.
– Üdv, Johnny – szólt. Kifakult kék farmer és nyűtt vászon sporting volt rajta, kívülkötősen. – Bemehetek?
– Hogyne. Azt hittem, csak későn jön meg.
– Nos, Shelley fölhívott. – Shelley a felesége volt. Roger bejött, becsukta az ajtót. – Chuck fölkereste. Elbőgte magát, akár egy kisgyerek. Elmondta neki, hogy sikerült magának, Johnny. Azt mondta, úgy hiszi, minden rendben lesz.
Johnny letette a poharát. – Találtunk egy módszert, amelyen elindulhatunk – mondta.
– Chuck elém jött a repülőtérre. Nem láttam őt ilyennek... mióta is? Tízéves kora óta? Tizenegy éves kora óta? Amikor megkapta tőlem azt a. 22-est, amire öt évig várt. Felolvasott nekem egy cikket az újságból. A javulás csaknem... kísérteties. Azért jöttem, hogy megköszönjem.
– Köszönje Chucknak – mondta Johnny. – Alkalmazkodó fiú. Egyre nagyobb az önbizalma. Végre belehergelte magát, hogy képes rá, és most ráhajtott. Nem tudom jobban megfogalmazni.
Roger leült: – ő azt mondja, maga arra tanítja, hogy kapcsoljon át.
Johnny mosolygott: – Igen, úgy hiszem.
– Le fogja tudni tenni a felvételi vizsgáit?
– Nem tudom. És nem szívesen látnám, hogy hazardírozik és veszít. Az a vizsga súlyosan kényszerítő szituáció. Ha bent lesz.abban az előadóteremben, tesztpapírral maga előtt, kezében egy IBM-ceruzával, és ledermed, az csakugyan hátravetheti. Gondolkodott-e már egy jó, egyéves előkészítő iskolán? Mint mondjuk a Pittsfield-akadémia?
– Eljátszogattunk ezzel a gondolattal, de őszintén szólva mindig úgy véltem, hogy ez csak a halogatása annak, ami úgyis elkerülhetetlen.
– Épp ez az egyik olyan dolog, ami gondot okoz Chucknak. Az az érzés, hogy “ha törik, ha szakad" helyzetbe kerül.
– Soha nem erőltettem Chuckot.
– Szándékosan: nem. Tudom. És ő is tudja. Másfelől viszont maga gazdag, sikeres ember, aki summa cum laude diplomázott. Azt hiszem, Chuck kicsit úgy érzi magát, mint aki Hank Aaron után krikettezik.
– Ez ellen semmit se tehetek, Johnny.
– Azt hiszem, egy év az előkészítőben, negyedik után, az otthontól távol, talán kellő távlatba helyezi számára a dolgokat. És jövő nyáron dolgozni szeretne menni a maga egyik üzemébe. Ha az én gyerekem lenne, és ha üzemeim lennének, én hagynám.
– Chuck erre vágyik? Hogy lehet, hogy nekem sosem mondta?
– Mert nem akarta, hogy seggnyalónak tartsa – felelte Johnny.
– Ezt ő mondta magának?
– Igen. Azért akar ott dolgozni, mert úgy véli, a gyakorlati tapasztalat később hasznára válhat. Ez a gyerek a maga lába nyomát akarja követni, Mr. Chatsworth. Maga elég jókora lábnyomokat hagyott maga után. Az olvasási akadályok nagy része ezzel függött össze. Lámpalázas.
Bizonyos értelemben hazudott. Chuck utalgatott ezekre a dolgokra, néhányat közvetve el is árult, de olyan nyílt nem volt, mint amennyire Johnny ezt
Roger Chatsworthszal elhitette. Legalábbis nem szavakban. Johnny azonban időnként hozzáért a fiúhoz, s így jutott jelzésekhez. Átnézte a fényképeket, amelyeket Chuck a tárcájában őrzött, és ezekből megtudta, mit érez Chuck az apja iránt. Voltak dolgok, amelyeket sosem lett volna képes elmondani a most vele szemközt ülő, kellemes, de elég távolságtartó férfinak. Chuck még a földet is bálványoz-ta, amelyen az apja jár. A fiút a könnyed-könnyelmű külseje mögött (az apjáéhoz olyannyira hasonlító külseje mögött) marta az a titkos meggyőződés, hogy sose felel meg a mércének. Apja annak idején egy hanyatló gyapjúmosó tízszázalékos részesedéséből építette föl New England textilnagyhatalmát. Úgy hitte, apja szeretete azon múlik, képes-e ő is hasonlóképp hegyeket elmozdítani. Sportolni. Bejutni egy jó egyetemre. Olvasni.
– Mennyire biztos ebben az egészben, Johnny? – kérdezte Roger.
– Nagyon is. De hálás lennék, ha nem mondaná el Chucknak, hogy beszélgettünk erről. Amiket elmondok, azok az ő titkai. – És igazabbak, mint ahogy valaha is megtudnád.
– Jól van. Chuckkal meg az édesanyjával megbeszéljük ezt az előkészítőiskola-ötletet. Addig is, ez a magáé. – Sima fehér borítékot vett elő farmerzsebéből, és átadta Johnnynak.
– Ez mi?
– Nyissa ki, és nézze meg. Johnny kinyitotta. A borítékban egy ötszáz dollárról szóló csekk volt.
– Ó, hohó! Ezt nem fogadhatom el.
– De elfogadhatja, és el is fogja fogadni. Prémiumot ígértem magának, ha célba ér, és én meg szoktam tartani, amit ígérek. Lesz majd még egy, amikor elmegy.
– Igazán, Mr. Chatsworth, én csak...
– Csitt. Mondok én magának valamit, Johnny.
– Előredőlt. Sajátságos mosolyt eresztett meg, és Johnny hirtelen úgy érezte, belát e kellemes külső mögé, belelát ebbe a férfiba, aki mindezt megteremtette – a házat, a telket, az úszómedencét, az üzemeket. És természetesen a fia olvasási fóbiáját, amelyet alighanem hisztérikus neurózisnak lehetne minősíteni.
– Én azt tapasztaltam, Johnny, hogy a földön élő emberek kilencvenöt százaléka egyszerűen tehetetlen. Egy százaléka szent, egy százaléka hülye. A többi három százalékot azok teszik ki, akik megteszik, amiről úgy vélik, hogy megtehetik. Én ebbe a három százalékba tartozom, és maga is. Maga megérdemelte ezt a pénzt. Vannak embereim a gyárakban, akik tizenegyezer dollárt visznek haza évente, s alig tesznek többet érte, mint ha a pöcsük-kel játszadoznának. De én nem kesergek. Én világfi vagyok, s ez azt jelenti, hogy tudom, mi irányítja a világot. Az üzemanyag-keverék: egy rész magas oktánszám és kilenc rész merő lószar. Maga nem az utóbbiba tartozik. Úgyhogy vágja csak zsebre azt a pénzt, és legközelebb értékelje valamivel magasabbra magát.
– Rendben van – felelte Johnny. – Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs mire fordítanom.
– Kórházi számlákra?
Johnny fölpillantott Roger Chatsworthra, szeme beszűkült.
– Mindent tudok magáról – magyarázta Roger.
– Gondolja, hogy nem nyomozok utána valakinek, akit házitanítónak alkalmazok a fiam mellé?
– Arról is tud, hogy...
– Maga állítólag valamiféle léleklátó. Segített kinyomozni egy gyilkossági ügyet Maine-ben. Legalábbis ezt írták az újságok. Volt egy tanári állása januárra, de amikor a neve belekerült a lapokba, elejtették magát, akár egy forró krumplit.
– Maga tudta? Mióta?
– Tudtam, még mielőtt ideköltözött.
– És mégis fölvett?
– Házitanítóra volt szükségem, vagy nem? Maga olyannak látszott, aki képes megbirkózni a feladattal. Azt hiszem, kitűnő ítélőképességről adtam tanúbizonyságot, amikor szerződtettem.
– Hát, köszönet – szólt Johnny. Rekedt volt a hangja.
– Mondtam már, hogy nem kell köszöngetnie.
Miközben beszélgettek, Walter Cronkite végzett a nap érdemleges híreivel, és rátért az “egy ember megharapott egy kutyát" jellegű színes hírekre, amelyek néha a híradó végén bukkannak fel. Épp ezt mondta: – . ..a New Hampshire-i választópolgároknak az idén van egy független képviselőjelöltjük...
– Szóval jól fog jönni a pénz – mondta Johnny. – És...
– Pszt. Ezt hallani szeretném.
Chatsworth előrehajolt, keze a térde közt himbá-lódzott, arcán a várakozás kellemes mosolya. Johnny megfordult, hogy a tévére nézzen.
– ... Stillson – közölte Cronkite. – Nem vitás, hogy ez a negyvenhárom éves biztosítási és ingatlanügynök az 1976-os kampány egyik legkülön-cebb résztvevője. Mégis: a harmadik választókerület republikánus képviselőjelöltje, Harrison Fisher, és demokrata párti ellenfele, David Bowes most egyaránt begyulladt, mert a közvélemény-kutatások szerint Greg Stillson kényelmesen megelőzi őket. George Herman számol be erről bővebben.
– Ki az a Stillson? – kérdezte Johnny.
Chatsworth nevetett. – Jaj, látnia kell ezt az ipsét, Johnny. Teljesen flúgos. Mégis elhiszem, hogy a harmadik választókerület józan elektorátusa novemberben Washingtonba küldi. Hacsak tényleg földhöz nem veri magát, és habzani nem kezd a szája. És ezt se tartom egészen kizártnak.
A tévén most jóképű fiatalember jelent meg, nyitott nyakú fehér ingben. Egy szupermarket parkolóhelyén álló, földíszített emelvényről beszélt, kisebb tömegnek. A fiatalember a tömeg lelkére beszélt. A tömeg nem nagyon jött tüzbe. Megszólalt George Hermán hangja: – Ez David Bowes, New Hampshire harmadik választókerületének demokrata párti szenátorjelöltje, úgy is mondhatnánk, áldozata. Bowes meredek küzdelemre számított, mert a New Hampshire-i harmadik választókerület sosem volt demokrata, még az 1964-es nagy Johnson-villámháború idején sem. Azt hitte, hogy ez az ember lesz a versenytársa.
A képernyőn most egy hatvanöt körüli férfi jelent meg. Egy fényűző kampányfinanszírozási banketten beszélt. Közönsége kövérkés, tisztességes és székrekedéses alakokból állt, amely kinézet mintha a régi nagy párthoz tartozó vidéki üzletemberek kiváltsága lenne.
– Ez pedig Harrison Fisher – mondta Hermán. – A harmadik választókerület szavazói 1960 óta kétévenként mindig őt küldik Washingtonba. A képviselőház jelentős alakja, öt bizottság tagja, s a Parkok és Víziutak kongresszusi bizottságának elnöke. Mindenki arra számított, hogy könnyedén üti majd ki a nyeregből az ifjú David Bowest. Ám se Fisher, se Bowes nem számolt az induló fekete lóval. Íme, a fekete ló.
A kép váltott.
– Szent isten! – kiáltotta Johnny.
Chatsworth mennydörgőn felröhögött mellette, a térdét csapkodta. – Ez nem igaz, ez a pasas!
Itt aztán nem unottan ácsorgó parkolóhelyközönség volt látható. Se kényelmes adakozók a Portsmouth Hilton Gránitterméből. Greg Stillson a lakhelyén, Ridgeway városában állt egy szabadtéri dobogón. Háta mögött szobor emelkedett: az Unió katonája, kezében puska, ellenzős sipkája a szemébe húzva. Az utcát lelkesen ünneplő tömeg torlaszolta el és töltötte meg, jobbadán fiatalok. Stillson fakult farmernadrágban és kétzsebes katonai gyakorlóingben volt, az egyik zsebre ezt hímezték: ADJ ESÉLYT A BÉKÉNEK, a másikra ezt: ANYU ALMÁS LEPÉNYE. Biztonsági építőmunkás-sisakot csapott a fejébe, szemtelen, hetyke szögben, a sisak elejére zöld környezetvédői zászlójelvényt illesztett. Stillson mellett krómacél talics-kaféleség állt. A kettős hangszóróból John Denver hangja szólt, a “Thank God I'm a Country Boy"-t énekelte.
– Mi ez a taliga? – kérdezte Johnny.
– Majd meglátja – fejelte továbbra is széles vi-gyorral Roger.
Hermán, a riporter így szólt: – Ez a bizonyos fekete ló a negyvenhárom éves Gregory Ammans Stillson, volt ügynök az Igaz-Út Amerikai Bibliatársaságnál, volt mázolóiparos, és Oklahomában, ahol felnőtt, volt egyszer még esőcsináló is.
– Esőcsináló – szólt zavartan Johnny.
– Ó, ez az egyik szövege – mondta Roger. – Ha megválasztják, lesz esőnk, amikor csak akarjuk.
George Hermán folytatta: – Stillson programja... hogy is mondjam, fölüdítő program.
John Denver egy kurjantással befejezte dalát, a tömeg tombolt. Ekkor Stillson beszélni kezdett, hangja maximális erővel zengett. Erősítőrendszerük tökéletes volt, szinte torzításmentes. Stillson hangja kissé zavarba hozta Johnnyt. Akár egy hitújító prédikátoré, olyan zengő, kemény, dallamos volt. Beszéde közben látni lehetett az ajkáról szálló nyálpermetet.
– Hogy mit is akarunk csinálni ott Washingtonban? Miért akarunk Washingtonba jutni? – mennydörögte Stillson. – Hogy mi a programunk? A programunknak, barátaim és szomszédaim, öt alapköve van, öt régi alapköve! És hogy melyek ezek? Megmondom én nektek kerek perec! Első alapkő: KI A NAPLOPÓKKAL!
Egetverő helyeslő moraj zúgott föl a tömegből. Valaki két marokkal konfettit szórt a levegőbe, valaki más pedig felnyihogott: – Nyih-HUUUU! – Stillson áthajolt a szónoki emelvényen.
– Tudni szeretnétek, minek hordom ezt a sisakot, barátaim és szomszédaim? Megmondom én nektek. Azért hordom, mert ha felküldtök Washingtonba, én úgy gázolok át rajtuk, mint a majd megmondtam, mi a lefolyón! Így gázolok át rajtuk!
És Stillson, Johnny ámuló szeme előtt, leszegte a fejét, és úgy nyargalt föl s alá a dobogón, akár egy bika, közben magas hangon hujjogott. Roger Chatsworth majd megszakadt a nevetéstől. A tömeg nekivadult. Stillson visszanyargalt a szónoki emelvényre, levette építőmunkás-sisakját, és a tömeg közé hajította. Azon nyomban némi zűrzavar támadt a sisak birtoklásáért.
– Második alapkő! – üvöltötte a mikrofonba Stillson. – Mindenkin átgázolunk, a kormányzat legmagasabb rangú embereitől a legalacsonyabba-kig, aki olyan csajjal fekszik le, aki nem a felesége. Ha hancúrozni akarnak, hát nem a köz szalmáján fognak!
– Mit mondott? – pislogott Johnny.
– Ó, még csak bemelegít – mondta Roger. Kacagástól könnyes szemét törölgette, és újabb nevetőgörcs tört rá. Johnny maga is szerette volna ilyen mulatságosnak találni a dolgot.
– Harmadik alapkő! – mennydörögte Stillson. – Minden környezetszennyeződést elzavarunk, egyenest az Űrbe! Belerakjuk reklámzacskókba! Hefty-zacskókba! Glad-zacskókba! Elküldjük a Marsra, a Jupiterre meg a Szaturnusz gyűrűibe! Tiszta lesz a levegőnk, és tiszta lesz a vizünk, és mindez HAT HÓNAPON BELÜL!
A tömeg magánkívül volt a mámortól. Johnny sokakat látott a tömegben, akik szinte halálra röhögték magukat, akárcsak Roger Chatsworth.
– Negyedik alapkő! Megszerzünk minden benzint és olajat, amire szükségünk van! Nem fogunk ezekkel az arabusokkal lacafacázni, a tárgyra térünk! Több öregember nem fog New Hampshire-ben jégcsappá fagyni úgy, mint tavaly!
Helyeslő moraj szállt föl. Az előző télen holtra fagyva találtak egy portsmouth-i öregasszonyt a harmadik emeleti lakásában, a gáztársaság ugyanis elzárta az óráját, mert nem fizette ki a gázszámlát.
– Van itt izomerő, barátaim és szomszédaim, sikerülni fog! Akad-e valaki, aki szerint nem fog sikerülni?
– NINCS! – üvöltötte a tömeg.
– Utolsó alapkő – ordította Stillson, és odalépett a fémtaligához. Fölhajtotta a fedelét, és gőzfelhő szállt ki belőle: – HOT DOG!
Nekiállt két marokkal szedegetni a hot dogokat a taligából, amelyről Johnny most állapította csak meg, gördülő tálalóasztal. Belehajította a hot dogokat a tömegbe, és visszatért újabbakért. Hot dogok röpültek mindenfelé. – Hot dogot minden amerikai férfinak, nőnek és gyereknek! És ha Greg Stillsont juttatjátok be a képviselőházba, ezzel ezt mondjátok: HOT DOG! VÉGRE VALAKI HELYRE TESZI A DOLGOKAT!
Váltott a kép. A pódiumot lebontotta egy csapat hosszú hajú fiatalember, úgy festettek, mint egy rockbanda műszakijai. Hárman közülük a tömeg által hátrahagyott hulladékot takarították össze. George Hermán így foglalta össze: – David Bowes demokrata párti jelölt szerint Stillson csak mókamester, aki homokot akar szórni a demokratikus folyamat fogaskerekei közé. Harrison Fisher szigorúbban ítéli meg. Ő cinikus vásári mutatványosnak nevezi Stillsont, aki csepűrágássá alacsonyítja a szabad választás egész eszméjét. Beszédeiben így emlegeti a független jelöltként induló Stillsont: az Amerikai Hot Dog-párt egyetlen tagja. Viszont tény: a CBS által végzett legutóbbi New Hamp-shire-i harmadik választókerületi közvéleménykutatáson kiderült, hogy David Bowesé a szavazatok húsz százaléka, Harrison Fisheré huszonhat, a maga útját járó Greg Stillsoné pedig elsöprő negyvenkettő. A választás napja persze messze van még, és sok minden megváltozhat. De ami az eddigieket illeti, Greg Stillson megnyerte a New Hampshire-i harmadik választókerület szavazóinak szívét, ha az agyát nem is.
A tévén George Herman képe látszott, deréktól fölfelé. Egyik keze se látszott. Most fölemelte az egyiket: egy hot dog volt benne. Jókorát harapott belőle.
– George Herman, a CBS híradó munkatársa tudósított a New Hampshire-i Ridgewayből.
Ismét Walter Cronkite látszott a CBS stúdiójában, kacagva. – Hot dogok – mondta, és ismét elnevette magát. – Hát így állnak a dolgok...
Johnny fölkelt, és lekattintotta a készüléket. – Egyszerűen nem hiszem el. Ez a fickó csakugyan képviselőjelölt? Ez nem vicc?
– Hogy vicc-e vagy sem, ezt mindenki maga dönti el – mosolygott Roger –, de csakugyan indul. Én magam republikánus vagyok, annak születtem és annak neveltek, de el kell ismernem, remekül mulatok ezen a Stillsonon. Tudja-e, hogy fél tucat volt motorkerékpáros vagányt bérelt fel testőréül? Igazi vaslovasokat. Nem a Pokol Angyalai vagy effélék, de azért, azt hiszem, épp elég kemény fiúk. Úgy látszik, megnevelte őket.
Motorbuzik mint biztonsági erők. Johnny nem volt túlságosan elragadtatva a dologtól. A motorbuzik feleltek a rendért és biztonságért, amikor a Rolling Stones ingyenkoncertet adott a kaliforniai Altamont gyors-autópályánál. Nem vált be túlságosan jól a dolog.
– Az emberek elfogadnak egy... motorkerékpáros hirigosztagot?
– Nem, igazából nem erről van szó. Ezek egészen rendes gyerekek. És Stillson őrületes hírnevet szerzett azzal, hogy megneveli a balhéba keveredett srácokat.
Johnny kételkedőn hümmögött.
– Látta őt – mutatott Roger a készülék felé. – Ez az ember pojáca. így nyargalászik a dobogón minden egyes gyűlésen. Behajítja a sisakját a tömegbe, azt hiszem, már több százat is elhasznált belőle. És hot dogot osztogat. Pojáca: és akkor mi van? Lehet, hogy az embereknek időnkint szükségük van egy kis kikapcsolódásra. Fogyóban van az olajunk, az infláció lassan, de biztosan növekszik, az átlagember adóterhei még soha nem voltak ilyen súlyosak, és alighanem az Egyesült Államok elnökévé fogunk választani egy zűrös fejű georgiai mogyoróültetvényest. Úgyhogy az emberek röhögni akarnak. Sőt mi több: fügét akarnak mutatni a politikai vezetésnek, amely, úgy látszik, képtelen rá, hogy bármit is megoldjon. Stillson ártalmatlan.
– Kerge birka – mondta Johnny, és mindketten nevettek.
– Nagyon sok bolond politikusunk van – mondta Roger. – New Hampshire-ben itt van Stillson, aki hot dogokkal akarja kirakni az útját a képviselőházig: és akkor mi van? Kaliforniában ott van nekik Hayakawa. Vagy vegye a mi kormányzónkat, Meldrim Thomsont. Tavaly taktikai atomfegyverekkel akarta fölszerelni a New Hampshire-i nemzeti gárdát. Ez aztán a címeres ökör.
– Maga szerint tehát azoknak ott, a harmadik választókerületben megfelel, hogy egy falubolondjával képviseltessék magukat Washingtonban?
– Nem érti, Johnny – szólt türelmesen Chats-worth. – Nézze egy választópolgár szemszögéből. Azok ott a harmadik választókerületben többségükben melósok és kereskedők. A kerület legvidé-kibb részei most alakulnak át valami üdülőterületfélévé. Ezek ránéznek David Bowesra, s egy éhes fiatal srácot látnak, aki azzal akarja megválasztatni magát, hogy sima szavú, és hogy megszólalásig hasonlít Dustin Hoffmannra. Nyilván azzal akarja népfinak eladni magát, hogy farmernadrágban jár. Aztán vegye Fishert. Az én emberem, legalábbis névlegesen. Én szerveztem gyűjtéseket a választási kampányokhoz, meg a New Hampshire-nek ezen a részén induló többi republikánus képviselőjelöltnek is. Oly régen van már a Dombon, hogy alighanem azt hiszi, a Capitolium kupolája kettéhasad, ha ő nincs és nem nyújt erkölcsi támaszt neki. Soha életében nem jutott eszébe egyetlen eredeti gondolat sem, soha életében nem táncolt el a pártja vonalától. Nevéhez nem tartozik stigma, mert sokkal ostobább, semhogy ravasz legyen, bár alighanem tapad majd egy kis sár rá ebből a Koreagate-ügyből. A beszédei körülbelül olyan izgalmasak, mint a vízvezeték-szerelési cikkek nagykereskedelmi árjegyzéke. Az emberek nem tudják ezeket a dolgokat, de néha megérzik. Egyszerűen nevetséges azt hinni, hogy Harrison Fisher valamit is tesz a választóiért.
– Tehát az a megoldás, hogy megválasszanak egy flúgost?
Chatsworth elnézőn mosolygott: – Ezekről a flú-gosokról néha kiderül, hogy egészen jól megállják a helyüket. Nézze meg ezt a Bella Abzugot. Nagyon jó kis fej van a bolondos kalapkái alatt. De még ha Stillson éppoly bolondnak mutatkozik is Washingtonban, mint Ridgewayben, akkor is: ha csak két évre bérli azt a széket, 78-ban visszahívják, és olyat küldenek, aki érti a leckét.
A leckét?
Roger fölállt: – Ne baszd át túl sokáig az embereket – mondta. – Ez a lecke. Adam Clayton Powell rájött erre. Agnew is, Nixon is. Csak ennyi: ne baszd át túl sokáig az embereket. – Órájára pillantott. – Jöjjön át a nagy házba, igyunk egyet, Johnny. Shelleyvel elmegyünk később, de még van időnk egy kortyra.
Johnny mosolygott és fölállt: – Oké – felelte. – Megdumált.

Huszadik fejezet

l 

Johnny augusztus közepén magára maradt a Chatsworth-birtokon, csak Ngo Phat volt még ott, saját lakrészében, a garázs fölött. A Chatsworth család lezárta a házat, és három hétre Montrealba utazott, sportolással egybekötött világlátásra, mielőtt megkezdődik az új iskolaév és az őszi hajtás a gyapjúmosókban.
Roger ott hagyta Johnnynak a felesége Mercede-sének a kulcsait, s ő valóságos kiskirálynak érezte magát, amikor berobogott vele apja háza elé Pow-nalba. Apja és Charlene MacKenzie között döntő szakaszukba érkeztek a tárgyalások, és Herb már mind kevésbé bizonygatta: érdeklődése csupán arra irányul, hogy a ház ne dőljön rá az asszony fejére. Valójában teljes udvarlási dísztollazatban pompázott, és Johnnyt idegesítette kissé. Háromnapi ottlét után visszatért a Chatsworth házba, hogy utolérje magát olvasásban-levélírásban, s megszívja magát nyugalommal.
Épp egy felfújható gumifotelban lebegett a medence közepén, Seven-Upot ivott és a New York Times Book Review-t olvasta, amikor Ngo jött oda a medence pereméhez, lerúgta a saruját, és beledugta lábfejét a vízbe.
– Ahhh. Mindjárt jobb. – Rámosolygott Johnnyra. – Nyugis, mi?
– Nagyon nyugis – helyeselt Johnny. – Hogy áll az állampolgársági tanfolyamod, Ngo?
– Nagyon jól megy – felelte Ngo. – Szombaton kirándulni megyünk. Most először. Nagyon izgalmas. Az egész osztály jön.
– Megy – javított Johnny, és elmosolyodott, amint elképzelte, hogy Ngo Phat egész állampolgársági tanulócsoportja fejre áll az LSD-től vagy psilobycintől.
– Pardon? – Ngo szemöldöke udvariasan fölemelkedett.
– Az egész osztály megy.
– Igen, köszönöm. Trimbullba megyünk, politikai szónoklatot hallgatni, gyűlésen részt venni. Mind úgy véljük, milyen szerencse, hogy választási évben végezzük az állampolgársági tanfolyamot. Nagyon tanulságos.
– Igen. Meghiszem azt. Kit fogtok látni?
– Greg Stirrs... – Megállt, és újra, nagyon gondosan ejtette: – Greg Stillsont, aki független jelöltként pályázik az Egyesül Államok képviselőházának mandátumára.
– Hallottam róla – bólintott Johnny. – Megbeszéltétek az osztályban, Ngo?
– Igen, beszélgetést folytattunk erről az emberről. 1933-ban született. Sokféle munkát végzett. 1964-ben jött New Hampshire-be. A tanárunk azt mondta, hogy már elég régen él itt ahhoz, hogy az emberek ne mentjöttet lássanak benne.
– Jöttmentet – szólt Johnny.
Ngo kérdő udvariassággal tekintett rá.
– így mondják: jöttment.
– Igen, köszönöm.
– Nem találod Stillsont kicsit furcsának?
– Amerikában talán kicsit furcsa – közölte Ngo. – Vietnamban sok olyan van, mint ő. Olyanok, akik... – Ült, gondolkodott, apró, finom lábfejét a medence kékeszöld vizében himbálta. Azután újra fölnézett Johnnyra..
– Nem tudom kimondani angolul, amit mondani szeretnék. Van egy játék, amelyet az én hazámban játszanak, úgy hívják, Nevető tigris. Régi játék, nagyon népszerű, mint nálatok a baseball. Tudod, egyik gyerek felöltözik tigrisnek. Magára húz állatbőrt. És a többi gyerek megpróbálja megfogni, amint szaladgál és táncol. Az állatbőrös gyerek nevet, de morog is, és harap is, mert ebben áll a játék. Az én hazámban a kommunizmus előtt a faluk vezetői közül sokan játszottak Nevető tigrist. Azt hiszem, Sulison is ismeri ezt a játékot.
Johnny zavartan nézett Ngóra.
Ngo egyáltalában nem látszott zavartnak. Mosolygott: – Úgyhogy mind odamegyünk, és megnézzük magunknak. Azután megesszük a piknik-ebédet. Én magam két lepényt készítek. Azt hiszem, kellemes lesz.
– Nagyszerű lesz.
– Nagyon nagyszerű lesz – kelt föl Ngo. – Utána az osztályban meg fogjuk beszélni azt, amit Trim-bullban láttunk. Lehet, hogy fogalmazást is fogunk írni róla. Sokkal egyszerűbb írva fogalmazni, mert úgy ki lehet keresni a megfelelő szót. Le mot juste.
– Igen. Írni néha könnyebb. De ezt nekem még soha egyetlen középiskolai osztályom se hitte el dolgozatíráskor.
Ngo elmosolyodott: – Hogy megy Chucknak a dolog?
– Szépen halad.
– Igen, most boldog. Nemcsak tetteti, ő jó fiú. – Fölállt. – Pihenj, Johnny. Megyek leheverni.
– Jól van.
Nézte az apró, karcsú, légies Ngót, amint kék farmernadrágjában és kifakult munkásingében elmegy.
Az állatbőrös gyerek nevet, de morog is, és harap is, mert ebben áll a játék... Azt hiszem, Stillson is ismeri ezt a játékot.
Ismét a nyugtalanság hálója.
A vízi fotel szelíden himbálódzott föl-le. A nap kellemesen sütött rá. Újra kinyitotta a Book Re-view-ját, de a cikk, amelyet az előbb olvasott, már nem érdekelte. Letette, a medence szélére kormányozta a gumifotelt, és kiszállt. Trimbull alig harminc mérföldnyire van innen. Lehet, hogy szombaton beül Mrs. Chatsworth Mercedesébe, és elmegy oda. Megnézi magának Greg Stillsont élőben. Elszórakozik a show-n... Talán... talán kezet ráz vele.
Nem. Nem!
De hát miért nem? Elvégre többé-kevésbé a hobbijává tette a politikusokat ezen a nyáron. Mi lehetne olyan felkavaró abban, hogy fölkeres még egyet?
De máris föl volt kavarodva, nem vitás. Szíve erősebben és szaporábban vert, mint szabad lett volna, és a magazinját is sikerült beleejtenie a medencébe. Káromkodott egyet, és kihalászta, mielőtt az újság elázott volna.
Greg Stillsonra gondolt, s valamiképp Frank Dodd jutott az eszébe.
Teljesen nevetséges. Hogyan is lehetne akármilyen érzése Stillsonnal kapcsolatban, hiszen csak a tévében látta.
Maradj távol tőle.
Nos, lehet, hogy távol marad, és lehet, hogy nem. Lehet, hogy inkább Bostonba megy be szombaton. Megnéz egy filmet.
De mire visszatért a vendégházba és felöltözött, már furcsa, nehéz szorongás telepedett rá. Ez az érzés bizonyos értelemben már olyan volt, mint egy régi barát – olyan barát, akit titkon gyűlöl az ember. Igen, Bostonba megy szombaton. Jobb lesz.
Johnny, noha utólag újra meg újra felelevenítette azt a napot, soha nem emlékezett pontosan vissza, hogyan és miért történt, hogy a végén Trimbullban kötött ki. Másik irányt vett tervbe. Boston felé akart hajtani, benézni Fenway Parkba, azután átmenni Cambridge-be, és végigkurkászni a könyvesboltokat. Ha marad még pénze (előzőleg elküldte apjához Chatsworth prémiumpénzének négyszáz dollárját, apja pedig továbbküldte a Kelet-maine-i Egészségügyi Központnak – e gesztus egyenértékű volt egy óceánba köpéssel), azt tervezte, bemegy az Orsón Welles-moziba, és megnézi azt a reggae filmet, a Minél jobban-t. Jó egész napos program, és hozzá nagyszerű idő; forró, tiszta és édes hajnalra virradt az az augusztus 19-e, töményen tökéletes New England-i nyári napra.
Bement a nagy ház konyhájára, és három hatalmas sonkás-vajas szendvicset készített magának ebédre, belerakta őket egy régimódi fonott piknikkosárba, amelyet a kamrában talált, és némi lelkiismeret-vizsgálat után a hosszú útra való tekintettel berakott még egy hatos karton Tuborg sört. Ekkor még pompásan érezte magát, elsőrangúan. Se Greg Stillson, se vaslovasokból házilag előállított testőralakulata nem járt az eszében.
Berakta a piknikkosarat a Mercedes padlójára, és délkeleti irányba indult, az I 95-ös út felé. Eddig a pontig minden világos. De ekkor más gondolatok kezdtek beléhatolni. Először is az anyjáé, a halálos ágyán. Anyja arca, dermedt görcsbe gyűrődve, az ágy szélén heverő keze akár egy állatmancs,