Stendhal
(Marie Henri Beyle)
Vörös és fekete
(Le rouge et le noir)
krónika 1830-ból

Szereplők:

Grogeot de RÃnal, VerriÀres polgármestere
Sorel, verriÀres-i ács
de Valenod báró, a verriÀres-i szegényház 	igazgatója
Maslon, verriÀres-i káplán
Lujza, de RÃnalné, a nápolyi követ unokatestvére
Antoine Chélan abbé, verriÀres-i plébános
Adolphe de RÃnal, a polgármester fia
Appert, a Börtönügyi Társaság tagja
Annibal de La Mole márki, párizsi nemes
Noiroud, verriÀres-i börtönőr
Julien Sorel de la Vernaye, verriÀres-i 	papnövendék, a márki titkára, 	huszárhadnagy
Durand, verriÀres-i szabó
Fouqué, verriÀres-i fakereskedő
Stanislas-Xavier de RÃnal, a polgármester fia
Charcot de Maugiron, Franche-Comté alprefektusa
Elisa, a polgármesterné szobalánya
Derville-né, a polgármesterné unokahúga
Michaud de Saint-Amand, fakereskedő
de Moirod, verriÀres-i polgármesterhelyettes-jelölt
Saint-Jean, a polgármester inasa
Lajos Fülöp, Franciaország királya
de Cholin, a verriÀres-i lottóhivatal engedményese
Falcoz, verriÀres-i papírkereskedő
Ducros, verriÀres-i polgár
Charmier, verriÀres-i ügyvéd
Bernard, az ügyvéd feleségének szeretője
Valenod-né
Rubigneau, nyugalmazott kékfestő-gyáros
Gros, földmérő
de Frilair, püspöki helynök
de Saint-Giraud, hivatali irodafőnök
Geronimo, olasz operaénekes
Charles de Beauvoisis lovag, a nápolyi követség 	attaséja
Zingarelli, konzervatóriumi tanár
Giovannone, színházigazgató
Amanda Binet, besançoni pincérlány
Pirard abbé, a besançoni szeminárium igazgatója
CastanÀde abbé, a besançoni szeminárium 	aligazgatója, rendőrségi főnök
Chazel, papnövendék
Chas-Bernard abbé, a besançoni székesegyház 	szertartásvezetője
de Rubempré márkiné, elnöknő
Saint-Giraud, az irodafőnök bátyja
Norbert-Annibal de La Mole gróf, a márki fia, 	huszárőrnagy
de La Mole márkiné, a herceg lánya
de Chaulnes herceg
Dubois, bíboros
ArsÀne, a márki inasa
de Maugironné
Mathilde-Marguerite de La Mole, a márki lánya
Tanbeau, a márki titkára
Le Bourgignon báró, prefektus
de Croisenois márki, a márki lányának kérője
de Caylus gróf
de Luz vikomt
Descoulis, prefektusjelölt
Pradt abbé, Napóleon volt gyóntatója
Talleyrand, püspök, miniszter, diplomata
Pozzo di Borgo, diplomata
Sainclair, akadémiai jelölt
Bâton báró
Bouillon herceg
Chalvet gróf, katonatiszt
Balland, kém
Napier, kém
de Tolly báró, választási körzeti elnök
Louis-Christian-Emmanuel-Apollinaire Comte, 	hasbeszélő, bűvész
lord Holland, angol politikus
de Castries herceg
de Fervaques marsallné
Thaler gróf, egy zsidó bankár fia
Altamira gróf, spanyol szabadsághős
de La Joumate báró
Liéven, hadnagy
Staub, párizsi férfiszabó
Rivarol
Moncade márki
Poisson, a márki intézője
sir Hudson Lowe, angol tábornok
lord Bathurst, angol miniszter
Korasoff herceg, orosz nemes
Fitz-Folke herceg, német nemes
Philippe Vane, angol filozófus
de Retz herceg
Fourmont kisasszony
de Rouvray márkiné, a márkiék lányának 	unokatestvére
de Rouvray márki
de Roiville grófnő
San Nazaro-Pimentel herceg, nápolyi nemes
d'Araceli herceg, spanyol követ
de Nerval, Franciaország miniszterelnöke
de Fervaques gróf, a marsallné fia
Talma, színész
Delille abbé
de Sainte-Hérédité kisasszony, a márkiék lányának 	unokatestvére
Maury abbé, püspök
Léontine Fay, színésznő
Granvelle, bíboros, kormányzó
Wellington herceg, angol nemes
Bourmont, Napóleon volt tábornoka
Henry Brougham, angol politikus
John Anderson, angol nyakkendő-kereskedő
Kalisky, orosz nemes
don Diego Bustos, spanyol forradalmár
Jean, a verriÀres-i plébános unokaöccse
de Lavalette, Napóleon volt tábornoka
Marquinet abbé, dijoni pap
de Lavalette-né
Félix Vaneau, Julien ügyvédje

A mű eredete:

A mű legnagyobb része megtörtént eseten alapszik. 1827. december 28. és 31. között a Gazette des Tribunaux (Törvényszéki Hírlap) részletesen beszámolt egy Antoine Berthet nevű ember peréről. Berthet egy vidéki patkolókovács tehetséges fia volt. Papnak készült, de négyéves szemináriumi képzés után elhagyta az intézetet, s egy újgazdag nemesi családnál vállalt nevelői munkát. Nemsokára azonban udvarolni kezdett a ház asszonyának, Michoud-nénak. Mikor ez a férj tudomására jutott, elbocsátotta a fiút. Újabb kétévi szemináriumi tartózkodás után a Cordon-kastélyban vállalt nevelői munkát, de ehelyütt is túl bizalmas kapcsolatba került a ház kisasszonyával, ezért innen is távoznia kellett. Papi pályájának tönkretevőjét Michoud-néban látta, ezért vidékre utazott, s 1827. június 22-én a nagymise alatt az asszonyra lőtt. Michoud-né felépült, de Berthet-t elfogták, s emberölési kísérlet, valamint szentségtörés vádjával halálra ítélték. A kivégzésre 1828. február 23-án került sor Grenoble-ban, Stendhal szülővárosában.

Történet:

Első rész

Első fejezet - Egy kisváros
A történet VerriÀres-ben, egy kitalált dél-franciországi kisvárosban kezdődik. Az író rövid bemutatásának köszönhetően megismerhetjük magát a települést és annak lakóit. Megtudhatjuk azt is, hogy de RÃnalnak, aki már 15 éve a város polgármestere, korábban nem kis áldozatába került, hogy a helybeli ács, Sorel fűrészmalmát elköltöztesse saját háza kertjéből.

Második fejezet - Egy polgármester
Egy nap de RÃnal feleségével és gyermekeivel sétált a saját maga készíttette sétányon. Egy darabig mindenféle dolgokról beszélgettek, majd a férfi kifejtette abbéli félelmét, hogy a két nappal ezelőtt itt járt párizsi követ, Appert rossz színben fogja feltüntetni a települést, s közreműködéséért ebben a pillanatban rendkívül haragudott az idős plébánosra, Chélan abbéra.

Harmadik fejezet - A szegények java
A polgármesterék társalgását hirtelen legidősebb fiúk egy csínytevése zavarta meg. De RÃnal kijelentette, feltétlenül nevelőt fogad a gyerekek mellé. Már ki is szemelte magának Julien Sorelt, az ács fiát, a kis 19 éves papnövendéket e célra. Felesége támogatta ebbéli törekvésében.

Negyedik fejezet - Apa és fia
Másnap de RÃnal elment Sorelhez, s előadta kívánságát. Évi 300 frankot és teljes ellátást ígért a fiúnak. Az ács ennek nagyon megörült, mert már igencsak elege volt Julienból, aki soha nem segített testvéreinek fát vágni, ehelyett inkább egész nap csak tanult és olvasott. Ennek ellenére Sorel azt mondta, még beszélni akar a fiúval.
Ötödik fejezet - Alkudozás
Valójában azonban csak növelni akarta a kapott pénz mennyiségét. Másnap ellátogatott a polgármesterékhez, és sikerült évi 400 frankra módosítania Julien bérét. Hazament, s azonnal elküldte a fiút de RÃnalékhoz. Julien útközben még betért a templomba, majd fájó szívvel indult tovább új otthona felé.

Hatodik fejezet - Szorongás
Julien félt. A kapuig haladt, de nem mert belépni a kertbe. Ebben a helyzetben találta meg de RÃnalné, aki éppen ekkor lépett ki a házból. Julient lenyűgözte az asszony szépsége, de RÃnalné pedig boldogan fogadta a fiatal fiút, aki nagyon kedvesen bánt a házbeli gyerekekkel, megkérte őket, hogy jelöljenek meg neki egy részt a Bibliából, s ő fejből elmondta a teljes szakaszt latinul.

Hetedik fejezet - Választás és vonzódás
Julien mindenkit elkápráztatott tudásával. A gyerekek rajongtak érte, s nem volt olyan nőcseléd, akinek ne dobogtatta volna meg a szívét. Ő azonban nem érezte jól magát az úri társaságban. Mikor de RÃnalnénak tudomására jutott, hogy a fiúnak kevés a fehérneműje, felajánlotta, hogy vesz neki, de ő ezt büszkén visszautasította. Nem is sejtette, hogy becsületességével és látszólagos odaadásával közben sikerült meghódítania a háziasszony szívét.

Nyolcadik fejezet - Kis események
A napokban Elisa, de RÃnalné cselédje tekintélyes örökséghez jutott, s kijelentette, Julien felesége szeretne lenni. Mindenki - még Chélan abbé is - igyekezett rábeszélni a fiút a házasságra, ő azonban jövőbeli fényes terveire gondolt, s visszautasította a lányt. De RÃnalék közben vidéki birtokukra, Vergybe utaztak, ahova Julient is magukkal vitték, majd megérkezett Derville-né, a polgármesterné unokahúga is. De RÃnalnak nemsokára vissza kellett mennie, s Julien egyedül maradt a két asszonnyal és a gyerekekkel. Érzelmei ellenére azonban de RÃnalné igyekezett tartózkodóan viselkedni Juliennal.

Kilencedik fejezet - Falusi este
Ez a túlzott visszafogottság viszont felkeltette a fiú figyelmét, s elhatározta, hogy valamiképp megtöri az asszony ellenállását, s a vacsora után szorosan megfogta annak kezét. Nem érzett szerelmet, de boldogsággal töltötte el ez a siker. Másnap a cselédek a házban található szalmazsákokat tömték. Mikor ezt Julien meghallotta, megrémült, s de RÃnalnét kellett megkérnie, hogy szerezze meg rejtett titkát, mielőtt megtalálják. Az ominózus tárgy egy fénykép volt, mely Napóleont ábrázolta, s ha napvilágra kerül, elárulta volna Julien valódi politikai érzelmeit, s igencsak rossz fényt vetett volna rá.

Tizedik fejezet - Bátorság és némi szerencse
De RÃnal úr a nap folyamán már többször kritizálta munkáját, de Julien most szerencsés megmenekülésén felbuzdulva bátran előállt, s megfenyegette, hogy felmond. A polgármester megijedt, hogy vetélytársához, Valenod-hoz szegődik, ezért azonnal felemelte fizetését 600 frankra, és adott neki három nap szabadságot.

Tizenegyedik fejezet - Egy másik este
Ennek ellenére Julien még mindig dühös volt de RÃnalra, s miután leszállt az éj, szemérmetlenül csókolgatni kezdte felesége karját. De RÃnalné életében először érzett szerelmet, de a házasságtörés szörnyűsége visszariasztotta, ezért elhatározta, hogy hidegen fog bánni a fiúval, noha ebbe egészen belebetegedett.

Tizenkettedik fejezet - A látogatás
Másnap Julien, kihasználva szabadságát, elutazott. Nem törődött vele, hogy a váratlan búcsú mekkora fájdalmat okoz de RÃnalnénak. Útközben egy kis hegyi barlangban pihent meg, majd Fouquéhoz, vidéki fakereskedő barátjához ment. Az felajánlotta neki, hogy társuljon vele évi 4000 frankért, de ő elutasította, megint elhivakodottságára és nagy terveire hivatkozva.

Tizenharmadik fejezet - Áttört harisnya
De RÃnalné a három nap alatt új ruhákat varrt és hozatott. Ez már Derville-nének is feltűnt, s rájött, hogy unokahúga szerelmes. Julien eközben elhatározta, hogy szeretőjévé teszi az asszonyt, de csak azért, ha majdan szemére vetik egykori nevelői állását, legyen mivel megmagyaráznia azt. Ezen gondolatmenetet követően hevesen szerelmet vallott de RÃnalnénak.

Tizennegyedik fejezet - Az angol olló
Julien pontos haditervet dolgozott ki az asszony meghódítására. Aznap vendég érkezett, de Maugiron alprefektus. A beszélgetésnél Julien túlzottan vakmerően próbált közeledni de RÃnalnéhoz, amiért az asszony később rendre utasította. Ez elkedvetlenítette, s hazautazott VerriÀres-be.

Tizenötödik fejezet - Kakaskukorékolás
Másnap újult erővel tért vissza, s minden óvatosság nélkül közölte de RÃnalnéval, hogy hajnali kettőkor átmegy a szobájába. "Gyalázat", válaszolta az asszony, de ezzel a fiú mit sem törődött, s később elmondása szerint cselekedett, és talán őmaga lepődött meg a legjobban, hogy végre sikerült megszereznie magának ezt az erkölcsös asszonyt.

Tizenhatodik fejezet - Másnap
Ettől fogva rendszeressé vált, hogy Julien éjszakánként felkereste de RÃnalnét. Az asszony a közöttük lévő tízéves korkülönbség miatt aggódott, de Julien meggyőzte arról, hogy szereti. Derville-né megpróbálta figyelmeztetni barátnőjét, hogy kapcsolatuk nem vezet jóra, de de RÃnalné ezzel nem törődött, ezért unokahúga nemsokára elhagyta Vergyt.

Tizenhetedik fejezet: A polgármesterhelyettes
Az elkövetkezendő napokban Julien feltárta de RÃnalné előtt valódi politikai érzelmeit, de úgy, mintha mindezt csak egy barátjától hallotta volna. Az asszony, akit környezete a másik táborhoz kötött, megismertette őt azok gondolatmenetével. Ezenkívül megtudta, hogy a városi választásokon a polgármester-helyettesi címre egy gazdag és befolyásos úr, de Moirod pályázik.

Tizennyolcadik fejezet - A király VerriÀres-ben
Szeptemberben VerriÀres nagy eseményre készült: a király Bray-le-Haut-ba utazott, hogy leboruljon Szent Kelemen földi maradványai előtt, s átutazóban érintette a várost is. De RÃnalék hazautaztak, s elkészítették a fogadást. Nem kis felháborodást keltett a helyiek körében, hogy paraszti származása ellenére Julien a válogatott díszőrség tagja lett, sőt még az a megtiszteltetés is érte, hogy Chélan abbé, az agde-i püspök és 23 plébános társaságában elkísérhette a királyt egészen Bray-le-Haut-ig.

Tizenkilencedik fejezet - Gondolkodni gyötrelem
Hazatérve váratlan esemény fogadta. A legkisebb fiú, Stanislas-Xavier megbetegedett. Állapota egyre rosszabbra fordult, de RÃnalné magát okolta ezért, s elhatározta, hogy mindent bevall férjének. Juliennak csak nagy nehezen sikerült lebeszélnie arról, hogy tönkretegye mindannyiuk életét. Felajánlotta, mindenben engedelmeskedik neki, hiszen ő is bűnös, s az asszony beleegyezett. Elisa, mikor rájött, hogy szerelmét tulajdon úrnője csábította el, elhatározta, hogy bosszút áll, s Valenod-val névtelen levelet küldött de RÃnalnak.

Huszadik fejezet - Névtelen levelek
Aznap éjjel a szerelmesek nem találkoztak. Julien másnap levelet kapott de RÃnalnétól, melyben az asszony azt kérte tőle, hogy kapcsolatuk megmentése érdekében írjon egy a férjééhez hasonló névtelen levelet neki is, ő majd bemutatja azt urának, s így elhitetheti vele, hogy megpróbálták megrágalmazni őket.

Huszonegyedik fejezet - Beszélgetés egy férjjel
Julien követte az utasításokat, s egy könyv kivágott szavait ragasztotta fel a kapott papírra. De RÃnalné úgy tett, mintha épp most érkezne VerriÀres-ből, s felháborodva nyújtotta át férjének az aljas rágalmakat tartalmazó levelet. A beszélgetés közben elárulta, hogy Valenod valaha udvarolt neki, mire de RÃnal látni kívánta a tőle kapott leveleit. Meglepődve látta, hogy a levélpapírok megegyeznek, tehát a névtelen üzenet Valenod műve. De RÃnalné terve sikerült. Mindenesetre Julient a botrányokat megelőzendő, ideiglenesen 15 napra elküldték.

Huszonkettedik fejezet - Így éltek 1830-ban
Rövid verriÀres-i tartózkodása alatt Julien de RÃnalék házában lakott. Egy nap de Maugiron érkezett hozzá látogatóba, s udvariasan arra kérte, hogy fogadja el a Valenod által felajánlott nevelői állást. A fiú azonban kitért a válasz alól. Valenod ezzel még nem adta fel: meghívta Julient ebédre, s a legelőkelőbb vendégei közé ültette. Persze a fiúnak esze ágában sem volt elhagyni de RÃnalékat. Két hét múlva, mikor már az egész város Julienról beszélt, megérkeztek a polgármesterék.

Huszonharmadik fejezet - Egy hivatalnok bánata
Telt-múlt az idő VerriÀres-ben. Az eseményeket egy, a polgármester birtokában lévő ház elárverezése és egy olasz származású operaénekes érkezése jelentette de RÃnalék otthonában. Valenod elintézte, hogy Elisa elhagyhassa a polgármesteréket, a lány pedig távozásakor mindent elmondott Chélan abbénak. Mikor az idős pap megtudta a fiúnak de RÃnalnéval folytatott kapcsolatát, azonnal utasította, hogy hagyja el a várost, utazzon Besançonba, s iratkozzon be az ottani szemináriumba. Julien engedelmeskedett, mert félő volt, ha marad, de RÃnal, aki újabb levelet kapott, párbajra hívja ki Valenod-t.

Huszonnegyedik fejezet - Egy nagyváros
Julien megérkezett Besançonba, de nem akart rögtön a szemináriumba menni, ezért előbb betért egy kávéházba, ahol megismerkedett egy csinos felszolgálólánnyal, Amandával, aki felajánlotta segítségét a félénk, vidéki fiúnak. Idilljüket a lány szeretőjének érkezése zavarta meg, mire Juliennak távoznia kellett. Ezután egy fogadóba ment, ahol olcsón megebédelt, és átöltözött.

Huszonötödik fejezet - A szeminárium
Végül szorongó szívvel elindult a szeminárium épülete felé. A kapusnak elmondta jöttének okát, s az szó nélkül felvezette az igazgató, Pirard abbé szobájába. A komor, vészjósló terem és az abbé látszólagos szigorúsága annyira megrémítette, hogy elájult. Mikor magához tért, Pirard a tudása felől érdeklődött. A vizsgáztatáson kiderült, hogy ismeretei alaposak, noha a teológia némely területeiről még csak nem is hallott. Julien Chélan ajánlásának köszönhetően saját cellát kapott, ahova az őr el is vezette nemsokára.

Huszonhatodik fejezet - Amit a gazdagok nem ismernek
Julien szorgalmasan tanult, tudásával az intézmény büszkesége lehetett volna, de tapasztalatlan volt, és nem számolt sok dologgal. Mindenben a legjobb akart lenni, ami itt bűnös hivalkodásnak számít. Ezenkívül nem volt elég képmutató, lerítt róla, hogy önállóan gondolkodik, ez pedig egy szemináriumban, ahol a vakon engedelmeskedés a legfőbb szabály, nagy hiba. Nem csoda, hogy társai kiközösítették, s CastanÀde abbé, az aligazgató, aki gyűlölte a janzenista Pirard-t, mindenben megpróbált keresztbe tenni neki.

Huszonhetedik fejezet - Az első élettapasztalat
Julien hiába igyekezett, nem tudott olyanná válni, mint társai. Azok a parasztfiúk, akik az otthoni éhezést hagyták el a jómóddal kecsegtető papi pályáért cserébe, soha nem értették meg, hogy őt nem egyedül a pénz irányítja. Egy idő után Luther Mártonnak kezdték csúfolni, s néha már-már majdnem megverték.

Huszonnyolcadik fejezet - A körmenet
A tanárok közül is csak egy, a jóságos Chas-Bernard abbé kedvelte Julient. Úrnapja közeledtével az abbé, aki a helyi székesegyház szertartásvezetője volt, megkérte a fiút, hogy jöjjön el feldíszíteni a templomot. Julien boldogan segített barátjának. Amikor a körmenet megindult a templom felé, még csak néhányan tartózkodtak az épületben. Julien feladata volt, hogy a rendet felügyelje. Egy térdelő nőhöz lépett, és hirtelen felismerte de RÃnalnét. Az asszony elájult, mire a közelben tartózkodó Derville-né elküldte Julient. A fiú távozott, de már ő is alig állt a lábán.

Huszonkilencedik fejezet - Az első előléptetés
Jó munkájáért Pirard előléptette, ezután ő kérdezhette ki társait bibliaismeretből. Ettől fogva, legnagyobb meglepetésére, bizonyos tisztelet vette körül. Nemsokára elérkezett a vizsgák ideje. Julien kitűnően felelt, de a de Frilair vezette bizottság egy aljas húzással (világi irodalmi ismereteiről kérdezték, s kiderült, jártas ebben a lázító művészetben) visszaminősítette 198.-nak. Pirard kedves tanítványa megalázásába egészen belebetegedett. Tudni kell, de La Mole márki és de Frilair perben álltak, s Pirard az igazság és a márki oldalára állt. Ezért mindenki igyekezett ártani neki, s eltávolítani pozíciójából. Végül az igazgató megtört. Saját kezűleg írt lemondását az egyik éjszaka folyamán Juliennal juttatta el a püspökhöz.

Harmincadik fejezet - Egy becsvágyó ember
Pirard Párizsba utazott, ahol de La Mole biztosított neki egy jól jövedelmező külvárosi plébániát. Az abbé jól tudta, hogy a márkinak szüksége lenne egy megbízható titkárra, s Julient ajánlotta erre a feladatra. Julien még aznap levelet kapott, melyben azt kérték, hogy haladéktalanul utazzon Párizsba. Útközben Chélan abbénál szállt meg, de annak határozott kérésére nem tudta megállni, hogy ne keresse fel de RÃnalnét. Regényes módon lopódzott be a házba, s egy teljes szenvedélyes napot töltöttek együtt, de de RÃnal nemsokára gyanút fogott, s Juliennak menekülnie kellett tovább, Párizs felé.

Második rész

Első fejezet - Vidéki örömök
Julien félúton postakocsira szállt, ahol találkozott két baráttal, Falcozzal és Saint-Giraud-val. Saint-Giraud menekült vidéki birtokáról vissza Párizsba. Elmesélte, életét a két párt, a liberálisok és az ultraroyalisták párharca tette tönkre, pontosabban az, hogy maga nem kívánt egyikükhez sem csatlakozni, s ezért mindenki gyűlölte. Julien megérkezése után három napig ismerkedett a párizsi léttel, majd végül rászánta magát, s meglátogatta Pirard abbét.

Második fejezet - Ismerkedés a nagyvilággal
Pirard bemutatta a márkinak, majd a következő két napra szabadságot kapott, ezalatt a kapott pénzből szerzett  magának új ruhákat és cipőt. Mikor ezzel végzett, visszatért a palotába, ahol megkapta első napi munkáját, melyet precízen el is készített (igaz, de La Mole-nak feltűnt igencsak kifogásolható helyesírása). Aznap este már a márkiék asztalánál vacsorázott, s megismerkedett a márkinéval, valamint gyerekeivel: Norbert-rel és Mathilde-dal.

Harmadik fejezet - Első lépések
Másnap Norbert felajánlotta neki, hogy jöjjön el vele lovagolni. Julien rövid kéretés után beleegyezett, s végül csak egyszer bukott le lováról. Este napi élményeiket tárgyalták meg. Juliennak ezúttal is nagy sikere volt, melyet valószínűleg tapasztalatlan, s így őszinte észjárásának és viselkedésének köszönhetett. Egyedül Tanbeau, de La Mole régi titkára irigykedett csak rá.

Negyedik fejezet - A de La Mole-palota
Bár nagy megtiszteltetés volt Julien számára, hogy minden este a márkiékkal étkezhetett, azért be kell vallani, ez, úgy érezte, számára inkább csak kellemetlen kötelesség. Vacsora után Mathilde és Norbert általában szűk baráti társaságukkal, melybe de Croisenois márki, de Caylus gróf és de Luz márki tartozott, félrevonultak, s csendben beszélgettek. Így történt ez aznap is, mikor de La Mole nagyszabású estélyt adott, s kommentárjaikból Julien megismerhette a párizsi arisztokráciát.

Ötödik fejezet - Egy érzékeny fiatalember és egy vallásos arisztokrata hölgy
Több mint fél év telt el ily módon. Julien odaadó munkájának köszönhetően egyre nagyobb bizalmat élvezett. Ő intézte a márki összes fontosabb levelezését, s ő ellenőrizte a márki vidéki birtokait. Emiatt többször - rövid időre - el kellett utaznia Normandiába és Bretagne-ba. Emellett tanult is, Pirard abbé közbenjárására beiratkozott egy párizsi szemináriumba.

Hatodik fejezet - A beszédmodor
Egyik nap egy párizsi kávéházban ült, mikor egy ismeretlen férfi lépett oda hozzá, s durva módon ráförmedt. Mikor Julien magyarázatot követelt, az idegen csak egy névjegyet vágott az arcába. Másnap a névjegy alapján barátjával, Liévent-nal felkeresték de Beauvoisis lovagot. Legnagyobb megdöbbenésére azonban a kocsisban kellett ráismernie a pimaszkodóra, akit rögtön lerángatott a bakról. Az etikett szerint a történtekért párbarja kellett kihívnia de Beauvoisis-t. A küzdelem rendkívül barátságos körülmények között zajlott, csupán Julien sérült meg kissé karján. Mikor azonban a lovag megtudta, hogy rangján alulival párbajozott, a pletykák elkerülése végett azt kezdte híresztelni, hogy Julien de La Mole törvénytelen fia.

Hetedik fejezet - Köszvényroham
A márki elfogadta, s nem bánta az új helyzetet. Különben is, köszvényrohama óta sokkal barátságosabban viselkedett Juliennal. Őt kérte meg, hogy olvasson fel neki délutánonként, s egy vadonatúj ruhát is ajándékozott számára. Julien egyszer még egy hosszabb, angliai utazást is tehetett, melyen egy rendjel birtokosa lett, s melyről aztán később részletesen beszámolt a márkinak.

Nyolcadik fejezet - Az igazi kitüntetés
Egy nap rövid villequier-i tartózkodás után tért vissza Párizsba. Mathilde kérésére elfogadott egy meghívót de Retz herceg báljára. A rendezvény káprázatos volt, melyen egyértelműen Mathilde volt a királynő. De Croisenois, aki udvarolt neki, s jó esélye volt, hogy egyszer majd feleségül kapja, próbálta szórakoztatni, de hiába igyekezett, Mathilde-ot untatta jelenléte, s a lány gondolatai másfelé jártak.

Kilencedik fejezet - A bál
Mathilde Julient kereste, de hiába hívatta, a fiú elvegyült a tömegben, s éppen Altamira gróffal beszélgetett szenvedélyesen. Altamira Spanyolországból származott, részt vett a Napóleon elleni spanyol szabadságharcban, aminek bukása után hazájában halálra ítélték, ezért Franciaországba távozott. Éppen arról vitatkoztak, szabad e nemes cél érdekében akár emberéleteket is ontani, mikor mögéjük lépett Mathilde. A lány boldogan hallgatta őket, s egyre inkább megkedvelte Julient.

Tizedik fejezet - Margit királyné
Másnap a fiúnak feltűnt, hogy Mathilde gyászruhát. Nem tudta mire vélni a dolgot, ezért ebéd után félrevonta N. akadémikust, s megkérdezte tőle a dolgot. Ő elmagyarázta, hogy különös szokásának alapja egy régi történet. 1574. április 30-án a család ősét, Boniface de La Mole-t és barátját, Annibal de Coconassót IX. Károly alatt d'Alencon herceg kivégeztette. Állítólag Navarrai Margit, aki később IV. Henrik felesége lett, elkérte szeretője, de La Mole fejét a hóhértól, s maga temette el. Ezóta egyébként a de La Mole-család minden férfitagjának második keresztneve Annibal.

Tizenegyedik fejezet - Egy fiatal lány hatalma
Tagadhatatlan, Mathilde nem egy átlagos párizsi arisztokrata lány volt. Annak ellenére, hogy a város egyik leggazdagabb és legirigyeltebb örökösnője volt, nem érezte jól magát. De Croisenois egyre komolyabban udvarolt neki, de ő visszautasította, mivel jellegtelen embernek tartotta a márkit. Egész életében a nagy szerelemre vágyott, s most úgy érezte, Julien személyében megkaphatja azt.

Tizenkettedik fejezet - Új Danton?
A következő napokban Mathilde viselkedése már kezdte elárulni érzelmeit. Nyilvánosan dicsérte Julient, s ha valaki megsértette, rögtön védelmére kelt. Barátjait rendkívül bosszantotta, hogy ezt a kis titkárt már többre tartja náluk, s ettől fogva egyre hidegebben bántak Juliennal.

Tizenharmadik fejezet - Az összeesküvés
Julien azonban félreértette a helyzetet. Azt hitte, Mathilde társaival összefogott ellene, s egyetlen céljuk, hogy jól lejárassák. Ezért is, tulajdonképpen örült, hogy de La Mole megbízására néhány napra Languedocba kellett utaznia. Az indulás előtti nap azonban levelet kapott Mathilde-tól. Szabályos szerelmi vallomás volt! Nem akarta elhinni, hogy ez a lány őt választotta de Croisenois helyett. Örömébe viszont némi üröm is vegyült. Arra gondolt, mi van, ha ez is csak ugratás. Éppen ezért válasza hideg és kimért volt.

Tizennegyedik fejezet - Egy fiatal lány gondolatai
Megrendezte saját elutazását, de mégis maradt. Ő elégedetten, Mathilde viszont kétségektől szorongva hajtotta álomra fejét. Másnap a könyvtárban átnyújtotta válaszát, amivel a lány rögtön elviharzott. Később, hosszas gondolkodás után újabb levelet írt, s kijelentette, nemsokára elutazik. Mathilde üzenete viszont rendkívül meglepő volt: még aznap éjszaka beszélni akart vele, s kérte, másszon fel egy létrán a szobájába.

Tizenötödik fejezet - Összeesküvés-e?
Úgy érezte, most már tényleg komolyra fordult a dolog. Először azt gondolta, válasz nélkül elutazik, de aztán győzött benne a becsület. Ennek ellenére megtette a szükséges óvintézkedéseket, levelet írt Fouquénak, melyet az csak akkor lett volna hivatott felbontani, ha vele történik valami.

Tizenhatodik fejezet - Hajnali egy óra
Tizenegykor újabb levelet írt, s visszavonta rendelkezéseit, majd elindult a kertbe. Felhőtlen éjszaka volt, a holdvilág beragyogta az egész udvart. A szíve a torkában dobogott, de mégis megkereste a kertész létráját, s egy órakor felmászott Mathilde szobájába. A létrát leengedte maga után, s Mathilde-dal egész éjszaka beszélgettek. Azonban, mint az később kiderül, ez a szerelem egészen más volt, mint amit de RÃnalné iránt érzett egykor. Julien egyébként a reggeli takarításkor szökött ki a szobából.

Tizenhetedik fejezet - Egy régi kard
Mathilde a következő napokban egyre hűvösebben bánt vele. Julient nem zavarta, hogy keresztülnéz rajta, mert még nem volt visszafordíthatatlanul szerelmes. Ám amikor egyszer Julien megkérdezte, hogy szereti-e még, s a lány válaszában jöttmentnek nevezte, megharagudott, s felkapott egy kardot - majd ugyanazon mozdulattal vissza is helyezte. Julien örült, hogy nemsokára újból elutazhat, de a márki az utolsó pillanatban máshogy rendelkezett, s megkérte, soha többet ne hagyja el a palotát.

Tizennyolcadik fejezet - Kegyetlen percek
Mathilde-ot elkápráztatta Julien vakmerő cselekedete, s újból kezdett beleszeretni a fiúba. A veszekedés után viszont nem árulhatta el neki. A következő nyolc nap során újból kereste a fiú társaságát, s korábbi érzelmeiről, de Croisenois-val, de Caylus-vel és de Luzzel való kapcsolatáról mesélt neki. Egyszer aztán Julien elkövette azt a hibát, hogy szerelmet mert vallani Mathilde-nak. Ettől fogva a lány újból megvetette...

Tizenkilencedik fejezet - A vígopera
Majd nemsokára rájött, hogy mégis szereti... Eközben Julien nem járt be ilyen bonyolult utat, ő egyszerűen csak egyre jobban beleszeretett Mathilde-ba. Éjszaka a kertben sétált, s már-már az öngyilkosságot fontolgatta, de előtte elhatározta, hogy még egyszer látnia kell a lányt. Előkereste újból a létrát, s felmászott Mathilde szobájába. A lány sírva kért bocsánatot addigi viselkedéséért, s megígérte, most már örökké szeretni fogja. Másnap reggelre természetesen már ezt is megbánta, s felejtette ígéretét is.

Huszadik fejezet - A japán váza
Az elkövetkezendő napokban Mathilde visszatért régi baráti társaságához. Julien féltékenyen nézte ezeket az arisztokratákat. Eközben a lány elhatározta, hogy végleg szakít vele. Újból lehordta, s nyilvánosan megalázta szegény Julient, aki, bár úgy érezte, nem tudja elviselni, mégis kénytelen volt beletörődni a lány akaratába.

Huszonegyedik fejezet - A titkos jelentés
Ekkor történt, hogy a márki hívatta Julient. Az emlékezőtehetsége felől érdeklődött, s a fiú megnyugtatta, az még mindig kiváló. Ennek de La Mole rendkívül megörült, s mint legbizalmasabb emberét, felkérte Julient, hogy segítsen neki és társainak titkos tervükben. Másnap egy ismeretlen házba hajtottak, ahol 12 befolyásos ember gyűlt össze. A fiúnak egyelőre az a feladat jutott, hogy jegyezze le a beszélgetésük során elhangzottakat.

Huszonkettedik fejezet - A vita
Végül megérkezett a gyűlés elnöke, X. herceg. Rövid, parttalan vita következett, ami alatt kiküldték Julient, majd újból visszahívták, s ettől fogva szorgalmasan jegyzetelt. A elhangzottak lényege a következő volt: Az arisztokrácia félt, hogy a jakobinusok megdöntik a király hatalmát, s az uralkodóval együtt elbukik a gazdag papi és világi osztály. Ennek megakadályozására külföldi fegyveres segítséget kértek a német Z. hercegtől, valamint szorgalmazták egy a saját szolgálatukba állított nemzeti hadsereg felállítását.

Huszonharmadik fejezet - A klérus, az egyházi birtok, a szabadság
A gyűlés igencsak elhúzódott, Julien hajnali háromkor tért haza a márkival. Otthon rögtön letisztázták a jegyzetet, s összeállítottak belőle egy rövid summázatot. Juliennak ezt kellett megtanulnia, s felmondania majdan Z. hercegnek. A fiú másnap el is indult hosszú útjára, este egy Metz környéki kisvárosban szállt meg, ahol találkozott régi barátjával, Geronimóval is. Éjszaka több kellemetlenség is érte: a CastanÀde abbé vezette titkosrendőrség átkutatta holmiját, de szerencsére nem találtak semmit, így reggel továbbhaladhatott, és sikeresen teljesítette küldetését.

Huszonnegyedik fejezet - Strasbourg
A következő nyolc napot a terv érdekében Juliennak Strasbourg-ban kellett töltennie. A vágy emésztette, hogy viszontlássa Mathilde-ot, de nem is remélhette, hogy visszakapja valaha a lányt. Egy nap találkozott orosz barátjával, Korasoff herceggel, akinek elpanaszolta bánatát - persze kitalált nevekkel. A herceg, aki híres gavallér volt, azt tanácsolta neki, hogy kezdjen el nyilvánosan udvarolni Mathilde egyik nőismerősének, s e célból 53 előre elkészített szerelmes levelet is adott neki.

Huszonötödik fejezet - Az erény szolgálatában
A kiszemelt de Fervaques marsallné lett. A minél nagyobb hatékonyság érdekében felkereste a marsallné barátját, Altamirát és korábbi udvarlóját, don Diego Bustost is. Aznap este a vacsoránál igyekezett kifejezéstelen arcot ölteni Mathilde felé, viszont annál nagyobb érdeklődést mutatott de Fervaques-né iránt. Pedig Mathilde, ha megszólította volna, most újból hajlott volna a kiegyezésre.

Huszonhatodik fejezet - Erkölcsös szerelem
Julien azonban nem késlekedett. Még aznap lemásolta az első levelet, melyet személyesen vitt el a marsallné palotájába. Ezt követően Julien és de Fervaques-né egyre több időt töltöttek együtt, mely láthatóan rosszul érintette Mathilde-ot. Egyedül szegény de Croisenois, aki addigra már a lány jegyese volt, nem értett az egészből semmit.

Huszonhetedik fejezet - Az egyház legjövedelmezőbb állásai
Két hét telt el ily módon. A legkevésbé sem mondható, hogy Julien boldog lett volna. Pedig ha a szerelem nem homályosítja el minden gondolatát, láthatta volna, hogy most igazán közel került élete nagy céljához. Tudniillik de Fervaques-né rokona volt X. püspöknek, aki a franciaországi egyházi javadalmakat osztotta. Idővel és kis szerencsével Julien még egy püspökséget is szerezhetett volna magának! De ő megváltozott, s ez már egyáltalán nem érdekelte.

Huszonnyolcadik fejezet - Manon Lescaut
Julien bármennyire is igyekezett, nem tudta beleélni magát teljesen az udvarlásba. Több hibát is elkövetett, az olyan egészen aprótól kezdve, hogy másolt leveleibe nem helyettesítette be a megfelelő neveket, az olyan jelentősebbekig, hogy de Fervaques-né tudomására hozta, rajong Napóleonért. Néha már megint az öngyilkosságra gondolt, de újból és újból elrettent tőle.

Huszonkilencedik fejezet - Unalom
Végül de Fervaques-né elhatározta, hogy válaszol Julien leveleire. A fiú kezdetben még figyelmesen megnézte az asszony írásait, később azonban már ahhoz sem vette a fáradságot, hogy felbontsa őket. Természetesen ettől függetlenül levelezése töretlenül folyt tovább... Egy nap Mathilde már nem bírta tovább türtőztetni érzelmeit, s követte Julient a könyvtárba. Ingerülten kapta ki a fiú kezéből a márkiné leveleit, de mikor meglátta, hogy azok többsége olvasatlanul hever, rájött, hogy Julien valójában nem is szereti de Fervaques-nét.

Harmincadik fejezet - Egy páholy a Vígoperában
Sírva vallott immár sokadszor szerelmet Juliennak, aki alig bírt uralkodni magán, de nem lágyult el, mert érezte, ekkor újra elveszíti a lányt. Gondolkodási időt és bizonyítékot kért Mathilde-tól, majd gyorsan távozott, mert érezte, már nem sokáig tudja megjátszani magát. Este de Fervaques-néval az operába mentek, ahol legnagyobb meglepetésére Mathilde-dal találkozott. A lány nem tudta megállni, hogy ne láthassa Julient.

Harmincegyedik fejezet - Meg kell félemlíteni!
Julien áttment Mathilde-ék páholyába, aki később ragaszkodott hozzá, hogy saját kocsijukon vigyék haza a fiút. Másnap Mathilde már sírva könyörgött Juliennak, hogy szeresse, de az óriási önuralmat tanúsítva még mindig ellenállt. Végül a lány újból felajánlotta neki, hogy rendelkezzen felette, s ő mindenhová követni fogja.

Harminckettedik fejezet - A tigris
Kapcsolatukat ezután Julien irányította. Mathilde hűséges volt hozzá, és soha többé nem akarta elhagyni őt. Örömük azonban nem tarthatott sokáig, Mathilde váratlanul terhes lett. Ezen a ponton a lány elhatározta, hogy mindent bevall apjának. Julien hiába kérlelte, Mathilde azt mondta, adott esetben akár még a száműzetést is vállalja vele. Így történt, hogy egyik este de La Mole egy levelet talált asztalán, melynek elolvasása után heveny dührohamot kapott, s Julienért küldött.

Harmincharmadik fejezet - A gyengeség pokla
A márki őrjöngött. Julien nem felejtette el, mennyi jót cselekedett vele ez az ember, ezért rendkívül szégyellte magát, s még azt is felajánlotta de La Mole-nak, hogy ölje vagy ölesse meg, búcsúlevelében magára vállalja a gyilkosságot. Miután ez nem következett be, Pirard abbéhoz ment tanácsot kérni, s meggyónt neki. Később Mathilde kérésére Villequier-be utazott, ezalatt ő kikönyörgött apjától tízezer livre-nyi évjáradékot számukra, s felvetette a házasság ötletét is.

Harmincnegyedik fejezet - Egy okos ember
De La Mole lassan-lassan megenyhült. Juliennak átengedte languedoci birtokát, mely 20 600 frank évi jövedelmet biztosított. Ezután lovagi címet és huszárhadnagyi rangot biztosított neki Julien Sorel de La Vernaye névre. Az esküvőbe viszont még nem egyezett bele, előbb ragaszkodott hozzá, hogy Julien utazzon le Strasbourg-ba, hogy átvegye legújabb kitüntetéseit.

Harmincötödik fejezet - A vihar
Julien boldog volt. Világéletében arra vágyott, hogy katona lehessen. De La Mole pénzt küldött neki, melynek egy részét családjának ajándékozta, egy kisebb részét pedig Chélan abbéra bízta, hogy ossza szét a verriÀres-i szegények között. Míg ezt intézte, levelet kapott Mathilde-tól. Kiderült, de La Mole felkereste de RÃnalnét, aki meglehetősen rossz színben tüntette fel őt a márki előtt, s ezért de La Mole megtiltotta lányának, hogy valaha is Julien felesége legyen. A fiút elöntötte a harag, és szó nélkül távozott. VerriÀres-be utazott, pisztolyokat vásárolt, s a templomba lépve a mise alatt kétszer de RÃnalnéra lőtt.

Harminchatodik fejezet - Szomorú részletek
Julient elfogták, s a verriÀres-i börtönbe vetették. De RÃnalné nem halt meg, csupán vállát érte a lövés. Az asszonyt, akit a márkinak küldött levele megírására új gyóntatópapja, Marquinet biztatta fel, rendkívül gyötörte a lelkiismeret, s szobalányával üzent, hogy emberségesen bánjanak Juliennal. Ennek szellemében Noiroud, az idős börtönőr mindent megtett érte, például esküjét megszegve még de RÃnalné állapotáról is folyamatosan tudósította a fiút. Julien búcsúlevelet írt Mathilde-nak, majd nemsokára zsandárok érkeztek, s Besançonba szállították.

Harminchetedik fejezet - A torony
Egy toronyba zárták, ahol külön cellát kapott. A következő napokban meglátogatta egykori tanítója, Chélan abbé, majd Fouqué is, aki felajánlotta, mindent megtesz, hogy felmentse és kiszabadítsa barátját. Julien azonban nem gondolt a szabadulásra. Tudta: ölni akart, s ezért halállal kell bűnhődnie. A kihallgatásokat de Frilair abbé vezette, s igencsak meglepődött, mert a fiú mindent beismert, sőt, őmaga sürgette az ítélethozatalt.

Harmincnyolcadik fejezet - A mindenható ember
Egy nap aztán megjelent Mathilde Julien cellájában. A fiú csodálta őt, amiért annyi veszélyt vállalva eljött utána Besançonba, de a lány segítségét is elutasította. Mathilde azonban nem akart beletörődni Julien sorsába. Felkereste de Frilairt, s figyelmébe ajánlotta X. püspököt, aki neki jó barátja. Az abbé, akinek már nagyon fájt egy püspökségre a foga, cserébe felajánlotta, hogy beszél a később kisorsolandó esküdtekkel.

Harminckilencedik fejezet - Ravaszkodás
A következő napokat Mathilde és Julien együtt töltötték. Mathilde nem árulta el szervezkedéseit a fiúnak, mert tudta, azok úgyis csak felizgatnák. Eközben Julien eltervezte, mi történjék a lánnyal halála után. Megkérte Mathilde-ot, hogy a kivégzés után menjen hozzá de Croisenois-hoz, születendő gyermeküket pedig bízza rá de RÃnalnéra. Ismerte már annyira a lányt, hogy tudta, ő lenne az egyetlen, aki szeretően tudna gondoskodni a kicsiről.

Negyvenedik fejezet - Nyugalom
Már egész Besançon Julient figyelte, mindenki az ő ügyének kimenetelét latolgatta. De Frilair előtt valóban felsejlett egy püspökség lehetősége, cserébe tartotta szavát, s megvesztegette az esküdteket. De RÃnalné sem bírta tétlenül nézni az eseményeket. Besançonba utazott, s személyesen írt levelet minden esküdtnek, melyben kifejtette, hogy szereti Julient, s nem élné túl, ha a fiúnak miatta kéne meghalnia.

Negyvenegyedik fejezet - Az ítélet
Végül elérkezett a tárgyalás napja. A terem zsúfolásig megtelt kíváncsiskodó asszonyokkal és férfiakkal, akik nagy többsége Julien oldalára állt, s az ő felmentését várta. Eredetileg Julien úgy tervezte, hogy nem kíván felszólalni saját tárgyalásán, de a pillanat hevében meggondolta magát, felállt, s higgadtan újból elmondott mindent, semmit sem tagadott. Ezután az esküdtek visszavonultak szobájukba. A tárgyalás rendkívül elhúzódott. Az ítéletet hajnali egykor hirdették ki, mely egyhangú többséggel állapította meg, hogy Julien Sorel bűnös.

Negyvenkettedik fejezet
Ezt követően Julien a halálraítéltek szobájába került. Mindössze három napja maradt, hogy rendezze magában gondolatait, s felkészüljön a halálra. Másnap reggel Mathilde érkezett hozzá, s azért könyörgött, hogy fellebbezzen, mely akár két hónappal is meghosszabíthatta volna hátralévő életét. A fiú azonban elutasította ezt, nem kívánt újabb boldogtalan heteket. Később meglátogatta ügyvédje, Vaneau is, de az ő rábeszélésére sem hallgatott.

Negyvenharmadik fejezet
Egy óra múlva váratlan vendég érkezett hozzá, de RÃnalné. Julienban újra felgyúlt a régi, az első, az őszinte szerelem, és sírva ölelte át az asszonyt. Az ő kérésére rögtön aláírta a fellebbezési nyilatkozatot, cserébe de RÃnalné megígérte, hogy gondját fogja viselni Julien gyermekének, valamint mindennap eljön hozzá, s boldoggá teszi utolsó hónapjaiban. De RÃnalnak azonban tudomására jutottak felesége látogatásai, s három nap múlva megtiltotta, hogy találkozzanak. Julien egyszercsak azt vette észre, hogy mindenki az ő lelki üdvével törődik. Cellája előtt megjelent egy kolduscsuhás pap, s addig nem volt hajlandó távozni, míg Julien be nem bocsájtotta magához.

Negyvennegyedik fejezet
A pap után megjött Mathilde, majd Fouqué, pedig szegény Julien ebben a pillanatban legszívesebben egyedül szeretett volna lenni. Végső csapásként bejelentették apja érkeztét is. Az idős Sorel nem hazudtolta meg magát, durván támadt fiára. Juliennak azonban még kínos helyzetében is sikerült valamivel fölébe kerekednie, nevezetesen azzal, hogy több pénze volt. A jelentékeny örökség hatására aztán gyorsan megjuhászodott az öreg...

Negyvenötödik fejezet
Az utolsó napokban Fouqué szerzett Juliennak gyóntatópapot, aki rábírta, hogy mutasson jó példát, s térjen meg, bánja meg bűneit halála előtt. Kiderült továbbá, hogy Mathilde immár soha nem lesz de Croisenois felesége, az ifjú márkit ugyanis a napokban párbajban megölték. Ezért Julien arra kérte a lányt, hogy menjen hozzá de Luzhöz. Utolsó kívánsága az volt Fouquéhoz, hogy intézze el, a VerriÀres környéki hegyek egyik számára kedves barlangjában temessék el. A kivégzés után Mathilde emberfeletti erőről tanúbizonyságot téve, csodált elődjéhez, Navarrai Margithoz hasonlóan, önkezével helyezte végső nyugalomra szerelme levágott fejét. De RÃnalné betartotta ígéretét, de Julien fiát már nem nevelhette fel, mert a kivégzés után három nappal meghalt.