Énekei és Komédiája
Székely Júlia
Akkord Kiadó
Talentum Műelemzések
Sorozatszerkesztő: Róna Judit
A sorozatot tervezte: Haiman Ágnes
Borítóterv: Köböl Vera
© Székely Júlia, 2001
ISSN 1417 5061
ISBN
© Akkord Kiadó
Felelős kiadó: Földes Tamás
Irodalmi vezető: Rózsa Judit
Felelős szerkesztő: Róna Judit
Készült a Borsodi Nyomda Kft-ben
Felelős vezető: Ducsai György
Tartalom
Balassi Bálint élete
Történelmi háttér
Vallási háttér: katolicizmus és
reformáció
Művelődéstörténeti háttér: a
reneszánsz
Petrarkizmus
A vallásos tárgyú művek kiadása
Szövegromlás
Kötetkompozíciók
Az első 33-as gyűjtemény
Ékszer-versek
A második 33-as gyűjtemény
problémaköre
A Julia-ciklus
A Julia-ciklus fiktív meséje,
szerkezete
„Ki ugyan nem
elég bús szívemnek”
A Célia-ciklus fiktív meséje
A Célia-ciklus szerkezete
Török bejtek
Istenes
énekek
Bizonnyal
esmérem…
Noé
Szép magyar komédia
A komédia forrása
A komédia példázatjellege
A főhős: a szerelem
A Julia-ciklus és a Szép
magyar komédia
Balassi költői programja
Balassi és kora
Balassi Bálint 1554. október 20-án született a felvidéki (az akkori királyi Magyarország területén fekvő) Zólyom várában (ma Szlovákia), igen vagyonos, előkelő, főúri család első gyermekeként. (A Balassi és Balassa név egyaránt használatos, ugyanis a kor helyesírása – még a nevek esetében is – erősen ingadozó volt.) Kora ifjúságát magas hegyek közt, a Fekete-Vág mellett emelkedő Liptóújvárban töltötte. Származása gondtalan, szép jövőt ígért volna neki, ám a folytonosan változó politikai környezet, az általános bizonytalanság közepette a Balassi család élete is balszerencsésen alakult. Apja, Balassi János nagy formátumú, jelentős személyiség volt: sok országban megfordult, nyolc nyelven beszélt, akárcsak majd fia, Bálint. Nagyhírű törökverő, jeles főkapitány létére mégis több súlyos konfliktusa volt a Habsburg-udvarral, s ezt a viszonyt a fia még tovább rontotta. Így a költő egész életében hiába áhítozott rangos társadalmi pozíciók betöltésére: kegyvesztettségétől, megbélyegzettségétől nem tudott szabadulni. Ehhez társult Balassi Bálint anyagi ügyeinek állandó rendezetlensége, a vélt vagy valós ellenségekkel folytatott szüntelen pereskedés, és nem utolsósorban zilált magánéletének botrányossága.
Balassi igényes nevelést kapott: gyermekkorában édesanyja, valamint a család udvari prédikátora, Bornemisza Péter, a magyar reformáció egyik legkiemelkedőbb alakja, korának legnevesebb írója nevelte és oktatta. Bornemisza Péter a főúri Balassi családhoz szegődött mint udvari pap, s mint ilyen az ekkor tízéves Balassi Bálint nevelője lett. Balassi tehát magától értetődő tananyagként sajátította el a reformáció gondolatait. Fennmaradt egy tankönyv is, amelyből mestere tanította; Volaterranus (Rafael Maffei) itáliai humanista szerző latin nyelvű könyve (1530), mely enciklopédiaszerűen szól az antikvitásról, az ókori latin és görög hírességekről, műveikről, a műfajokról és versformákról, az olasz humanizmus történetéről, az orvoslásról, sőt még Magyarország történelméről is. A kötet hátsó fedőlapján a tanár Bornemisza monogramja alatt olvasható a gyerekes bejegyzés: „Az kiegyelmed tanítványa Balassi Bálint”, a lapok szélén pedig margináliák sokasága található.
Később Balassi több külföldi városban is tanult,
például Nürnbergben. Ennek a színvonalas képzésnek nem az volt a célja, hogy
valamiféle állás betöltésére alkalmas szakembert – tanárt, papot vagy jogászt –
faragjanak belőle, hanem az, hogy igazi előkelőséggé váljék, művelt társasági
figurává, azaz udvari emberré. A bécsi udvar fényében ritkán sütkérezhetett,
mégis jól ismerte azt. Rudolf királlyá koronázásakor nagy feltűnést keltett
sajátos – a kozák táncra emlékeztető – táncmutatványával. Istvánffy Miklós
krónikájában olvassuk, hogy „Balassi Bálint, a kegyelembe minap visszafogadott
Jánosnak 22 éves fia nyerte el a pálmát, abban a táncnemben, melyet mi
juhászaink sajátos és külön táncának ismerünk, a külföldi nép pedig valamennyi
magyar közös táncának tart – midőn a császár és király s a többi hercegek egy
magas emelvényről gyönyörködéssel nézték őt, amint Pánt és a Satyrusokat
utánozva földig guggolva lábszárait majd összekapta, majd szétvetette, majd felszökellve
ugrándozott”. Máskor is vissza-visszajárt Bécsbe, ha nem is az udvarba, de a
bécsi „virágokhoz”, vagyis utcalányokhoz.
1575-ben, 21 évesen Balassi a Habsburgok oldalán
részt vett egy Erdély elleni hadjáratban, és megsebesülve fogságba került. Az
erdélyi fejedelem azonban nem fogolyként bánt vele, hanem udvarába fogadta.
Kegyes, szinte baráti gesztus volt ez, mivel a török rabokkal gyakorta
kegyetlenkedő Balassi János fiát a szultán is szívesen túszul ejtette volna:
„Az hatalmas császárnak azért ha híven akarsz szolgálni…, az Balassa János fiát
egy fő emberrel által beküldjed az fénes portára [a konstantinápolyi török
udvarba]. Ezt igen kívánja az hatalmas császár. Ha atyjafia leszen is Balassi
Jánosnak, avagy egyéb uraknak fia, avagy atyjafia, avagy valamely az urak közül
is, ki Nálad fogva volna, mindjárást beküldjed” – sürgette levelében a török
császár Báthory István fejedelmet –, mindhiába, Balassi Erdélyben maradhatott.
Báthory környezetében élt először huzamosabb ideig reneszánsz műveltségű, pezsgő
szellemiségű környezetben. Későbbi éveiben is vágyakozva gondolt vissza erre,
szembeállítva mindezt az otthoni gondoktól terhelt, gyanakvással teli
légkörrel: „Az én kijövésemet, gondolom, hogy némelyek csudálják, s bizony én
volnék az, ha más míelné, csudálnám, hogy ifjú ember olyan mansuetus [nyájas]
fejedelmet, jó urat elhagya, és attól az jó társaságtól, ki énnékem ott az
udvarnál volt, mind király és királyné asszony népe közt, megváljon, és magát
ide gondra, suspitióra [gyanúra] és oly életre, ki timoris et periculi plena
est [félelemmel és veszéllyel van tele], az nyugodalmas és gyönyörűséges
életből és az sok deliciákból [gyönyörökből], hozza.”
Már ekkor írt verseket, s ezek révén is kedveskedett
az előkelő ifjú hölgyeknek. A Bebek Judit, Morgai Kata, Csák Borbála nevére
írott költemények alighanem erdélyi udvarlásainak nyomai, keletkezésük
időpontja azonban bizonytalan. Báthory István, a fejedelem magával vitte a
költőt Lengyelországba. Ekkoriban Balassi már házassági terveket szövögetett. A
dúsgazdag Krusith Ilonát – apja egykori ellenségének leányát – szerette volna
elvenni, s a kiszemelt menyasszonyjelöltnek több verssel is bókolt. Eközben a
fiatal és vagyonos özvegyek vonzalmát sem vetette meg. Hagymássyné Kerecsényi
Juditról írja, hogy „Hagymássyné sem idegen tőlem, mert vénasszonya egy levelet
írt vala az utolsó postától Danczka [ma Gdańsk] alá, kiben erőssen
panaszolkodott, hogy sohasem írok, sem izenek, és asszonyom is csudálkozik,
úgymond. Mely levelére én választ töttem”.
Balassi 1577-ben tért haza „Lengyelből” – késve,
mert ekkorra apja már meghalt. Gyámja unokabátyja, Balassi András lett, aki
„nemcsak szóban és írásban, de tetteiben sem szégyenlette a tisztesség
korlátait általhágni”, s helyzetével visszaélve alaposan kiforgatta vagyonából
a gyakorlati pénzügyekben járatlan Balassi Bálintot.
1578-ban kezdődött kapcsolata élete nagy
szerelmével, Losonczy Annával, a Temesvárott hősi halált halt Losonczy István
lányával. Anna férjezett, rendkívül vagyonos nagyasszony volt, 4-5 évvel idősebb
a költőnél. 1584-ig tartott szerelmük első szakasza, ehhez fűződnek az
Anna-versek: a versfők tanúsága szerint (Balassi
Bálinté Anna, Losonczy Anna, Annámért) három költeményét egészen
biztosan Losonczy Annának írta. A költő eközben lovashadnagyságot vállalt
Egerben. Együtt evett-ivott, mulatozott a végvári vitézekkel, s ha tehette,
részt vett az egriek portyázásaiban is. A török kézen levő Hatvan városa ellen
indított támadás során „Lovaggal, gyaloggal vitéz Balassa / Házakat, pénzes
boltokat tört vala, / Gyermekeket, bullyákat [török nőket] fogott vala, / Sok
törököt nyakon kötöztetett vala” – írja róla az egykorú históriás ének.
Azt, hogy valójában milyen katona volt Balassi,
nehéz eldönteni. Említésre méltó haditettet nem hajtott végre – katonatársai
közt mégis sok barátot szerzett. Négy évig szolgált Egerben, majd
összeférhetetlensége miatt távozni kényszerült.
Ebben az időszakban számos botrány gyűrűzött
körülötte, s ezeket Anna feltehetőleg nem nézte jó szemmel. Egy esetben például
Balassi három széplányért cserébe egy „jó járású lovat ígért”, s az üzletet meg
is kötötték. Nagyobb felháborodást keltett az az ügy, amikor pünkösdhétfőn
Balassi egy átmulatott éjszaka után az országúton egy szépen kiöltözött
özvegyasszonnyal találkozott össze, s mivel a hölgy a költő felszólításának nem
engedett, a hadnagy lováról leszállva üldözőbe vette a nőt. Végül az
összecsődült tömeg választotta szét őket.
1584-ben Balassi jelentős lépésre szánta el magát:
megnősült, feleségül vette unokatestvérét, a frissen megözvegyült Dobó
Krisztinát. A karácsony esti esküvő komédiába illő botránysorozat keretében
zajlott le: „a nyilvános prédikáció ürügye alatt, mely midőn befejeződött, és a
nép nagyobb része a templomból eltávozott, megragadva unokatestvére, özvegy
Dobó Krisztina kezét, előrelépett vele együtt Balassa Andrásnak valami
prédikátora elé (neve nem ismeretes), akit ő maga, Balassa Bálint megegyezés
szerint magával hozott, és ott a templomban a házassági szertartás szerint
összeadatta magát vele” – olvassuk az esetről készült korabeli jelentésben. Azt
remélte, a házassággal megoldódnak anyagi problémái, de nagyot tévedett.
Nemcsak a rokonházasság okozott felháborodást, hanem az is, hogy jogosnak vélt
hozományát, a sárospataki várat rögtön az esküvő után fegyverrel foglalta el. A
várból a túlerőben lévő őrség karddal verte ki, szégyenszemre a lakodalmat egy
polgárháznál kellett megtartaniuk. Az esetet háromévi szüntelen pereskedés
követte, s mivel Balassi félt, hogy jószágvesztésre ítélik, ezalatt mindenét
pénzzé tette, hogy vagyonát mentse.
1586-ban katolizált. Máig vitatott kérdés, hogy
meggyőződésből vagy puszta érdekből szánta el magát a vallásváltásra. Ezzel a
lépésével néhány évtizeddel megelőzte a később, Pázmány Péter hatására jelentős
arányban áttérő magyar arisztokráciát. Kétségtelen tény, hogy mindez akkor
történt, amikor a római Szentszék vérfertőzésnek minősítette és
érvénytelenítette házasságát. Ekkor ilyen hitvallást tett az esztergomi
káptalan előtt: „habár eretnekségben születtem, neveltettem és tápláltattam,
sőt eretnek tanítóktól [Bornemisza Pétertől] a római katolikus egyházzal
ellentétes tudományban és különféle véleményekben oktattattam… mégis Isten
különös kegyelmétől felvilágosíttatva, korábbi életem megutálásával hiszem és
vallom mindazokat…, mellyel a szent római kat. Egyház élt”. Mire a jogi
bonyodalmak elnyugodtak, feleségétől elválasztották és az udvar kegyét is
visszanyerte – szinte nincstelenné vált.
Ezen a mélyponton érdeklődése ismét régi szerelme,
Losonczy Anna felé fordult, nem is véletlenül: Anna időközben megözvegyült. Ám
Balassi vonzalma nem volt érdek nélküli, ahogy egy barátjának írt leveléből
kiderül: „Ha az Isten karácsonyig éltet, azt gondolom, hogy nagy úr leszek, ha
egyébképpen nem is, farkam után...” E korszakban keletkeztek a Julia-versek. Az
esküvő azonban meghiúsult, mert Anna átlátott a bókoló költő szándékán.
Valószínűleg ez idő tájt működhetett –
Magyarországon elsőként – egy kisebb irodalmi kör, amelynek tagjait egyik
költeményében Balassi „nyolc ifjú legény”-ként említi, „kik a magyar nyelven
való versszerzésen / egymással vetekedtek”, s ennek talán szervezője, sőt
vezetője volt Balassi. Ki mindenki tartozott ebbe az első magyar költői
akadémiába, konkrét adatok híján nem dönthető el. Az mindenesetre biztosnak
látszik, hogy közöttük volt Balassi hűséges tanítványa és követője, Rimay János
(1569–1631). A mítoszteremtő irodalomtörténet-írás kedvelt témájává vált mester
és tanítvány – Balassi és Rimay – bensőséges irodalmi kapcsolatának
kiszínezése. Sajnos mindazt, amit kettőjük viszonyáról tudhatunk, kizárólag
Rimaytól tudjuk, aki jó szándéktól és tiszteletteljes humanista barátságtól
fűtve átalakította, módosította, saját eszményeihez igazította a történeti
tényeket, olykor a kezében lévő Balassi-leveleket és -énekeket is. Csak annyi
bizonyos, hogy Balassi Bálint több ízben is verseket, könyveket küldött az igen
művelt s a versírásban is járatos Rimaynak, s megosztotta vele irodalomról
vallott nézeteit is: „Küldtem Kegyelmednek magam elméje faradékiból vágatott
rövid három énekecskémet is…, tudván, hogy természetekben való neveléssel
ékesgettessék, s tudja őket magánál tartani s igazítani is Kegyelmed… Mit írjak
azért, hanem hogy énnekem elég az, hogy Kegyelmed és egyebek is, ollyak, mint
Kegyelmed, szerettek, és ha Kegyelmetek elméjébűl ki nem kopik az emlékezetem,
instar omnium vos mihi tres quatuorve estis [minddel felértek ti
hárman-négyen].”
Kérdés, hogy Balassi valóban rábízta-e Rimayra
irodalmi hagyatékának gondozását, sajtó alá rendezését és kiadását. Rimay
mindenesetre összegyűjtötte és kötetbe rendezte mesterének szinte valamennyi
versét, ám ez a kézirat elveszett, csupán a kötet előszava maradt ránk.
Balassi ügyei azonban 1589 őszén ismét rosszra
fordultak, egy ekkor keltezett levél szerint „az az újság, hogy Balassi Bálint
átadta összes jószágait öccsének, Balassi Ferencnek, ő maga pedig egészen
egyedül, lóra ülvén éjnek idején eltávozott ebből az országból Krakkó felé”. A
lengyelországi idők emlékét egy másik versfüzér, a Célia-ciklus szerelmes versei őrzik.
Gyámjának, Balassi Andrásnak halálhírére hazatért,
és itthon folytatta az elveszített vagyonáért való vég nélküli küzdelmet:
„Engem penig az jó királ az nemzetemnek s magamnak is jó szolgálatjáért, sok
költségéért ím csigává tészen, mert sehonnai vagyok és ez egy lakóhelyem is
elkelvén tőlem, csigává kell lennem, hátamon leszen házam: Azmely jámbor csigát
kíván, bár ne kapálja az szőlők tövét érte, hanem egyék én bennem [belőlem]
ezután, mert én innetova csiga leszek”. Viszonya szinte mindenkivel megromlott,
s a pereskedést még egykori szerelmére, Annára is kiterjesztette.
Az 1593 őszén indult nagyszabású, török elleni hadjáratban (a tizenöt éves háborúban) részt vett, visszatért a katonaélethez. 1594 májusában Esztergom ostromakor „mindkét combját ólomgolyó járta át, mely sebtől, bár a golyó nem ért csontot, néhány nap múlva (május 30-án) meghalt” – jegyezte fel Istvánffy Miklós.
Az irodalomtörténet-írásban gyakran felbukkan az a
vélekedés, hogy Balassi Esztergom falai alatt kereste a halált, s vitézi tette
szigeti Zrínyi Miklós önfeláldozásához hasonlatos. A felmagasztosítás
valószínűleg nem a költő életrajzához, hanem a körülötte kialakult irodalmi
kultuszhoz tartozik. Ezt a kultuszt egyfelől a Balassi katolizálását nagyra
értékelő jezsuiták, másfelől barátja, Rimay János teremtették. Balassi
állítólag valóságos hősként tűrte, mikor a felcser vasával a sebéhez nyúlt, s
Vergilius Aeneiséből a Sybillának az
alvilágba induló Aeneashoz szóló bíztatását idézve buzdította önmagát: „Most
kell férfierő, most bátorság a szívedbe” (VI. 2. 61. Kartal Zsuzsa fordítása).
Balassi „Krisztus katonájaként” fogadta a halált, s Rimay Balassi halálára
készített gyászkölteménye szerint – amely később a költő Zrínyi Miklós forrása
volt az eposz, a szigetvári ostrom végének megírásakor – maga Isten küldte el
angyalát, hogy a mennybe emelje a keresztény hős lelkét:
Menj el, te, Raphaél, s lelkét, még aki él, vedd csendesen el tőle,
Immár hozzá készült, énnékem megfeszült, előttem kiterüle,
Vígy neki kegyelmet, és ne hagyj félelmet sohol lenni körüle.
Az Ég megvidula, rajta sok tűz gyúla, Raphael elérkezék,
Mint testi ruhából, minden tagaiból az lélek levetkezék,
Méne fel mennyekbe, Ábrahám keblébe, kin menny megörvendezék.
Már
Mátyás király apja, Hunyadi János is a törökök elleni küzdelemmel töltötte
élete jelentős részét, és e harcok során vált nagy tekintélyű és híres emberré.
Az ő nevéhez fűződik a nevezetes nándorfehérvári diadal (1456), a történelmi
köztudat szerint ennek emlékét a déli harangszó őrzi. (A pápa ugyanis az
ostromlott seregek megtámogatására elrendelte, hogy delente szólaljanak meg a
harangok.) Ez az esemény jól mutatja, hogy a török térnyerés a 15. században
olyan jelentős volt, hogy nem csupán a Balkánt, hanem egyre inkább
Magyarországot, és ezen keresztül az egész keresztény Európát komolyan
veszélyeztette, s hogy ezt a veszélyt Rómában is jól érzékelték.
Ám
míg a 15. század magyar szempontból a törökök feltartóztatásában számos sikert
hozott, jól tudjuk, hogy a 16. századra ez a helyzet jelentősen megváltozott: a
mohácsi csata elvesztése után, 1526-ban az ország sorsa megpecsételődött. Buda
elfoglalásával (1541) a Magyar Királyság hosszú időre három részre szakadt. Az
egyik rész a Hódoltság, az az egyre növekvő terület, melyet a törökök
birodalmukhoz csatoltak. A másik rész az ún. királyi Magyarország, melynek
uralkodói ettől kezdve a Habsburg-családból kerültek ki. Ők a Magyar Királyság
mellett főhercegként kormányozták az osztrák örökös tartományokat, császárként
pedig a Német-római Császárságot is, amelyek együttesen a közép-európai
Habsburg Birodalmat alkották. Ezért ha Balassi kérelemmel fordult
uralkodójához, mindezen címeit felsorolta. A királyi Magyarország területéből
foglaltak el egyre nagyobb egységeket a törökök. A harmadik rész az Erdélyi Fejedelemség
volt, ahol török jóváhagyással ugyan, de magyar uralkodót választottak.
E
három országrész éles ellentétben állt egymással. A Hódoltság és a királyi
Magyarország szembenállása világos: a Habsburgok jól látták, hogy az Oszmán
Birodalom hódításának már nem Magyarország, hanem Bécs a végső célja. Ezért
számukra az volt a legfontosabb, hogy a támadókat minél távolabb tartsák, hogy
a harcok a magyar területekről ne húzódhassanak nyugatabbra. A front, azaz a
végvárak rendszere így a 16. század végére nagyjából a
Kanizsa–Győr–Komárom–Eger vonal mentén húzódott.
Erdély
szerepe sajátosan alakult: ahhoz ugyanis, hogy önálló állammá, majd
függetlenségét megőrző magyar fejedelemséggé válhasson, szüksége volt a törökök
és a Habsburg-ellenes Lengyelország támogatására. Természetesen igen nehéz volt
a kényes egyensúlyt megtartani: ezt a szövetséget úgy alakítani, hogy az ne
váljon teljes kiszolgáltatottsággá. A Habsburgoknak viszont az volt az érdekük,
hogy önálló Erdély ne létezzen, hogy minél nagyobb és egységesebb területtel,
hadsereggel fordulhassanak az oszmánok ellen. Ennek érdekében
vissza-visszatérően harcokat vívtak a fejedelemséggel, a két magyar országrész
gyakran háborúskodott egymással. A folyamatos viszály a törököknek kedvezett,
hiszen a Habsburgok hadi erejét megosztotta. Az Oszmán Birodalom tehát ezért
hozta létre a fejedelemséget, majd támogatta mindvégig fennmaradását.
Ebbe a bonyolult történelmi helyzetbe
született bele Balassi Bálint. Családjának birtokai a királyi Magyarországon
voltak, de igen közel a Hódoltság északi határvidékeihez. Egészen fiatalon
részt vett a Habsburgok Erdély elleni hadjáratában (1575), és annak a Báthory
István fejedelemnek került ekkor fogságába, aki hamarosan lengyel király is
lett, és akit elkísérhetett Lengyelországba. Így Balassi sok szállal kötődött
Erdélyhez is, hiszen fogságba esése után a fejedelmi udvarban igazi reneszánsz
szellemiségű közegben élhetett. Lengyelországhoz is vonzódott, nemcsak az
ottani udvari élet miatt, hanem később is, amikor menedéknek választotta ezt a
helyet. Vitézként a költő Egerben és Érsekújvárott szolgált, itt harcolt
végvári katonaként a portyázó törökök ellen. Bécsben is járt, de a
Habsburg-udvart sem meghódítani, sem megszeretni nem tudta. Bár a Balassákat
anyagi érdekeik az uralkodóhoz fűzték volna, gyakran mégis szembekerültek az
udvarral, így sorsuk a kegyvesztettség és az elszegényedés, a folyamatos
térvesztés lett.
Balassi Bálint
élete java része a „háborús békeévek”-ként emlegetett korszakban (1568-1591) telt el. Az
1566. évi török hadjáratot – Szigetvár elfoglalását – követően ugyanis több
évtizedig tartó viszonylagos fegyvernyugvás jellemezte a magyarországi
hadszíntereket. Az 1570–80-as évek a kisebb csetepaték, portyák, vásárütések
jegyében teltek, ez volt a végvári élet virágkora. 1591-től kezdve azonban
világossá vált, hogy a béke tovább nem tartható fenn: a háború kirobbanásáért
elsősorban az oszmán fél okolható. Az 1593-ban kitört „hosszú háború” hírére
Balassi Bálint is hazasietett lengyelországi „bujdosásából”. Az első komoly
összecsapások egyikére éppen ifjúkorának színterén került sor: a keresztények
visszafoglalták Kékkőt és Divényt, a Balassák egykori várait. Esztergomot is
visszavették a keresztény erők (1595), ezt azonban a költő már nem érte meg.
Vallási háttér: katolicizmus és reformáció
A történelmi helyzetről szólva láttuk, hogy az Oszmán Birodalommal szemben a keresztény Európa állt, s ennek ütközőzónája volt Magyarország. Balassival szólva:
Ó, én édes hazám, te jó Magyarország,
Ki keresztyénségnek viseled paizsát,
Viselsz pogány vérrel festett éles szablyát,
Vitézlő oskola, immár Isten hozzád!
Csak egy egységes keresztény világ tudhatott volna eredményesen szembeszállni a mohamedán veszedelemmel. Ez az összefogás azonban egyáltalán nem létezett.
Európa-szerte már a
15. században törekedtek a vallás, de különösen az egyház megújítására. A
katolikus egyház ugyanis ebben az időszakban elvilágiasodott: nem a hitélet
szervezése állt tevékenysége középpontjában. A papság, de különösen a főpapok
és a pápai udvar – tanításukkal ellentétes módon – fényűző életet éltek,
erkölcseikben féktelenül kicsapongók voltak, szemléletükben és törekvéseikben
elanyagiasodtak.
Ezt
a legjobban az ún. búcsúcédulák árusítása szemlélteti. Az egyház szerint a hívő
ember, ha vétkezik, bűnbánattal megszabadulhat bűneitől. A bűnbocsánat
elnyerésére sok alkalom adódik (nagyobb ünnepek, zarándoklatok stb.), s
ilyenkor egyszerű emberek sokasága igyekszik vétkét lerázni. A megtisztulás
egyik útjaként kínálta az egyház ilyen nevezetes időpontokban a búcsúcédulák
megvételét: pénzért árulták a váltságot. Logikusan adódott, hogy az egyszerű
nép hitt abban: minél több pénzt fordít a vásárlásra, annál biztosabb a
bűnbocsánat, sőt annál nagyobb vétkektől lehet egykettőre megszabadulni.
Mindebből az is következett, hogy a gazdagabb emberek számára nyílt meg inkább
a „bűntelenség” lehetősége, és hogy a lelkiség, a hit, a vallás bensőséges
volta teljességgel háttérbe szorult.
Az
egyháznak ez ellen az eltorzult szerepe ellen lépett fel Luther Márton 1517-ben,
amikor Mindenszentek ünnepe előtt kitűzte a wittenbergi székesegyház kapujára
téziseit, aktuálisan éppen azért ebben az időpontban, hogy meggátolja a nagy
ünnep előtti búcsúcédula-vásárlást. Luther csupán egyházi reformokat követelt,
ám mozgalmának eredménye a reformáció
lett, mely Európában hihetetlen gyorsasággal terjedt, és hívők millióit
fordította szembe a katolikus egyházzal.
Magyarországon
néhány évtizeden belül vallást váltott, szinte mindenkit meghódított az új hit,
míg a Habsburg-udvar ebben a tekintetben csaknem érintetlen maradt. Ez a
különbség is szerepet játszott a Habsburgok és protestantizmus különféle
irányzatait követő magyar főurak közötti elmélyülő ellentétek kialakulásában. A
reformáció csak a tridenti zsinat után, a 16. század utolsó éveiben a szorult
vissza valamelyest.
A protestantizmus széles körű hatását nemcsak hitújító törekvéseinek köszönhette. Programjának fontos eleme volt az egyház latin nyelvűségének megszüntetése, a hittételek anyanyelven való terjesztése, hogy ezáltal minél szélesebb körökhöz tudjon eljutni Isten szava, a reformátorok gondolatai. Luther volt az, aki e célok érdekében elsőként fordította le a teljes Bibliát saját nyelvére, azaz németre. Magyarországon is hamar gyakorlattá vált az anyanyelven való írás: nemcsak a Biblia egyes részeit fordították le a század közepén (például Sylvester János az Újtestamentumot 1541-ben), hanem más, tanulságosnak szánt műveket is, így Pesthi Gábor egy ókori szerző, Aesopus állatmeséit adta ki magyarul. Az új hit terjesztéséhez több írott műre volt szükség, így maga az írásbeliség általánosabbá vált, ezen belül az irodalmi művek száma és szerepe is megnövekedett, és a könyvnyomtatás fellendült. A reformáció hatására tehát általános szellemi fellendülés következett, s – bár ez egyáltalán nem volt célja – különösen kedvezett az anyanyelvű világi irodalom kialakulásának is.
A hazai reformáció előretörésével párhuzamosan a jezsuita rend is megerősödött. Első rendházaik az ország északnyugati területén alakultak, azaz éppen azon a tájon, ahol Balassi is lakott.
A költő életét és alkotásait nem érthetjük meg teljesen a 16. század szüntelenül változó vallási vitái nélkül. Balassit mind a protestantizmushoz, mind a katolicizmushoz szoros szellemi és érzelmi szálak kötötték. Amellett, hogy versei számtalan teológiai utalást tartalmaznak, Balassit vallásos prózaművek szerzőjeként is ismerjük. Még kora ifjúságában, „az ő szerelmes szüleinek háborúságokban való vigasztalására” lefordította német nyelvből Michael Bock protestáns lelkész erősen lutheri szellemű, magánájtatosságra szánt könyvecskéjét (Beteg lelkeknek való füves kertecske, Krakkó, 1572). A mű gazdagon sorolja fel az antik irodalom – Vergilius, Horatius, Ovidius – és a Biblia érveit amellett, hogy a földi élet gyötrelmeiért az örökkévalóság boldogsága a jutalom: „Ott többé semmi siralom, semmi félelem, semmi bánat, semmi keserűség lészen, hanem állhatatos és megrögzött nagy öröm és vigasság lészen…, nem szükség lészen azon félni, mint ez világi örömön, hogy valaha vége legyen.” A könyv elég népszerű volt, Bornemisza Péter később átdolgozta, és Balassi nevének említése nélkül újra kiadta. Balassi élete végén, katolikus hitre térve egy hitvitázó iraton dolgozott: utolsó, befejezetlen könyve Edmund Campion angol jezsuita polemikus elmélkedésének magyar fordítása (Campianus Edmondnak… tíz magyarul írott okai, Bécs, 1607.), valódi, egyénített műfordítás, fordulatokban gazdag reneszánsz próza. Balassi nemcsak magyarítja, hanem saját képi világához alakítja a latin eredetit, s a felekezeti küzdelmek hevességét a végvári élet jeleneteinek felidézésével érzékelteti: „csak az harcot kívántam, de nem amolyan gyermekjátékot, kiben az község széllyel jargalni szokott, hanem ugyan amaz szembe való kemény viadalt…, ahol kard karddal, legény legénnyel sűrűn öszve elegyezik”. A költő valószínűleg halálos ágyán adta át kéziratát egy magyar jezsuita páternek, aki a „keresztyén vitéztől íratott” munkát befejezte, és nyomtatásban megjelentette.
Művelődéstörténeti
háttér: a reneszánsz
A
reneszánsz olyan művelődéstörténeti kategória, amely elsősorban a művészetek (a
képzőművészet, az irodalom, sőt, bizonyos mértékben a filozófia) Európa-szerte
bekövetkezett megújulásának elnevezése. A folyamat Itáliából, Firenzéből indult
az 1300-as években, és terjedt fokozatosan – vagy úgy, hogy maguk a firenzeiek
utaztak, és vitték magukkal a divatot, vagy úgy, hogy idegenek jártak
Itáliában, és hazatérvén meghonosították az új szemléletet. A reneszánsz
szembefordult a megelőző korszakkal, a középkorral, és figyelmét az ókor –
nemcsak latin, hanem görög – kultúrája felé irányította. A művészek célul
tűzték maguk elé az antik eszmék és formák minél tökéletesebb imitációját,
követését. Az imitáció nem szolgai utánzást jelent, hanem azt, hogy a korábbi
eszmények megértésével és újraértelmezésével hogyan lehet akár az eredeti
műveket meghaladó műalkotásokat létrehozni. A művész számára fontossá vált
önmaga kifejezése, saját személyiségének kibontakoztatása, hírnevének növelése.
Előtérbe került az egyén ábrázolása: érzelmei, gondolatai, evilági létezésének
problémái. A kor alkotói a világot teljességében látják és láttatják: a
művekben az ember a természetben, annak részeként jelenik meg. A kor embere
számára a vallás szerepe megváltozott: hite individualizálódott, az egyházat gyakran
bírálta, és szemlélete erősebben kötődött a földi élet valóságához, örömeihez,
mint a túlvilági üdvözüléshez.
A
reneszánsz korban gyors fejlődésnek indultak a tudományok: a csillagászat, a
természettudományok, ez az időszak a nagy földrajzi felfedezések kora; joggal
mondható, hogy Amerika felfedezése új korszakot nyit a történelemben. Ebben az
időszakban találták fel a könyvnyomtatást, és ezért ekkortól vált lehetségessé
az irodalom szélesebb körben való terjesztése, a közönség kiszélesítése. Ez számos
helyen tudatos nyelvművelő, irodalomteremtő, kultúrafejlesztő programokat
hívott életre.
A
reneszánsz stílus ismertetőjegyeit leegyszerűsítve a következőkben lehetne
összefoglalni: arányos, gyakran szimmetrikus szerkesztés; zárt kompozícióra
való törekvés művön belül (szabályos metrumok, rímképletek) és a művek között
is (kötettervek, versciklusok); az antik mitológia képeinek használata.
A
reneszánsszal egyidejűleg szokás a humanizmusról beszélni: ez lényegében e
korszak műveltségét jelentette, olyan tudós magatartást, mely tudományos
igénnyel fordul az őt megelőző korok kultúrájához, nyelvéhez: a klasszikus
latinhoz. Az elnevezés az oktatásból ered, a studia humanitatis (a grammatika, a retorika, a poétika, a
történelem és az erkölcsfilozófia) mesterei a humanisták. Az ókori latin
szerzőkhöz tértek vissza; nemcsak olvasták, hanem filológusként kommentárokkal
ellátva ki is adták a műveket, s ennek a munkának az eredményeképpen a
középkori „barbarizmustól” megtisztított, emelkedett neolatin nyelvet hoztak
létre. A gondolkodók az ókor műveltségét kívánták feltárni, megismerni,
rendszerezni, elsajátítani, alkalmazni, ám egységes rendszert nem alkottak. A
humanisták Európa-szerte szoros kapcsolatban álltak egymással: tudós (latin
nyelvű) levelezésük minta és forrás volt a korabeli tanulni vágyók számára.
Műveikben igyekeztek mind a politikától, mind pedig a vallási mozgalmaktól
távol maradni; a hangsúly inkább a klasszikus műveltségre és a kimagasló
képzettségre helyeződött.
A
reformáció látszólag mind a reneszánsszal, mind pedig a humanizmussal
ellentétes áramlatként jelent meg a 16. században. Hiszen a protestantizmus
szemben áll a művészetekkel, sőt, egyes ágazatai a képrombolástól sem riadtak
vissza. Csak az oktató jellegű, a hit megújulásához kapcsolódó, gyakran
moralizáló irodalmat pártolták. Továbbá: ha a kor újfajta, világiasabb,
emberibb, azaz humanistább vallásosságát tekintjük, akkor is ellentétet
érzékelünk a reneszánsz és a reformáció között. Ám ha már a kora reneszánsz
korban nem újult volna meg a hit, ha a humanisták nem fordultak volna a Biblia felé a tudományos kritika
igényességével, akkor a reformáció nem vagy csak lényegesen kisebb körben
hódíthatott volna. Másfelől: ha a reformáció nem helyez ekkora súlyt az
anyanyelvűségre, akkor a reneszánsz sem válhatott volna a 16. századra
általánosan elfogadott irányzattá.
A
reneszánsz, bár élesen szembefordult a középkorral, mégis annak szerves
folytatója, a két kor között mindvégig fennáll a folytonosság. A latin nyelvet
az antik auktorok olvasásával tanították, ezért az ókori kultúrát nem a
semmiből fedezték fel az új stílus képviselői. A Petrarca-féle szerelemideológia
nem különbözik lényegesen a lovagvilág nőkultuszától, mely a szeretett hölgyet
az elérhetetlen távolból imádja.
Magyarországon
a reneszánsz Mátyás korában jelent meg, és Beatrix nápolyi királyné
udvartartása hozta magával Itáliából az új divatot. A képzőművészeti
alkotásokban legelőször a Budán és Visegrádon épülő királyi palotákban tűnik
fel az all’antica (antik mintákat
követő) hatás. A magyarországi irodalomban Janus Pannonius az első reneszánsz
költő, aki Ferrarában, Guarino Veronese iskolájában tanulta meg a humanista
neolatin verselést. Bár műveinek első gyűjteményes kiadása már a 16. században
megjelent, Balassi Bálint, akit az első jelentős magyar nyelvű – és egyben
reneszánsz – költőnek tekintünk, feltehetőleg nem ismerte Janus Pannonius munkásságát.
A neolatin költészet megléte, ismerete egyébként egyáltalán nem függ össze
közvetlenül a nemzeti nyelvű poézis kialakulásával. A Mátyás-kori „import”
reneszánsz és a Balassi-kori „meghonosodott” reneszánsz között csaknem száz év
telt el, és a két időszak között az irodalomban semmiféle folytonosság nem
fedezhető fel.
A 16. századi kulturális élet központjai továbbra is az udvarok, nem csupán a királyi udvar, hanem a főúri, főpapi udvarok. Itt találtak a művészek megrendelőkre, támogatóra (korabeli szóval élve patrónusra), és az arisztokraták körüli nőtársaságokban értő, lelkes közönségre is. Balassi nemcsak származása, hanem műveltsége és költészete révén otthonosan mozgott mind a bécsi, mind a különböző magyarországi és erdélyi udvarokban, s a lengyelországi főúri körökben is.
Balassi értékelésében akörül zajlik a vita, hogy költészete milyen stílustörténeti kategóriába sorolandó. Nem vonható kétségbe költeményeinek reneszánsz jellege, mint ahogyan az sem, hogy számos sajátossága még középkorias elemeket őriz. Hogy életműve egy jelentősebb, ám ma már nem tanulmányozható, elenyészett költészeti hagyomány betetőzése volna, vagy Balassi egy előzmény nélküli zsenije irodalmunknak, ez adatok hiányában aligha válaszolható meg teljes bizonyossággal. Ám az sem dönthető el, hogy költészetének szembetűnő rokonsága az egészen korai, nyugat-európai lovagi költészettel úgy értékelendő-e, hogy ő az első magyar trubadúr; vagy éppen ellenkezőleg: a legutolsó, hiszen már ő az első reneszánsz költő is egyben – vagy egyidejűleg éppen mindez ő, egy személyben.
Ez azonban természetesen nem jelenti azt, hogy előtte vagy éppen vele egyidejűleg ne írtak volna magyar nyelven szerelmes verseket. Számos jel mutat ugyanis arra, hogy – bár nagyon hiányosan maradtak fenn szerelmi tárgyú anyanyelvi költészeti emlékek ebből a korból – nyilvánvalóan létezett nem is csekély magyar nyelvű világi poézis. Ezek a művek azért sem maradtak ránk, mert egyrészt olyan korban születtek, amikor a magyar társadalom egy jelentős része még analfabéta volt, s ebből következően nem volt miért, nem volt kinek a számára írásban rögzíteni a verseket, vagy ha leírták is, nem volt, aki megőrizze. Másrészt pedig ami meg is maradt egy időre, az az állandó háborúskodás közepette hamar pusztulásra ítéltetett. A szóbeliség pedig nem tartotta meg e hagyományt az utókor számára. Balassi költészete semmiképpen sem kapcsolható be a magyar irodalom orális hagyományába. Minden ízében átgondolt, magas retorikai és poétikai igényességgel kiérlelt műköltészet ez. Igen érdekes jelenség, hogy Balassi nem merít korának népszerű költészetéből, és az ő versei sem folklorizálódtak.
Jó néhány területen azonban vitathatatlan Balassi úttörő volta. Balassi Bálint az első mai értelemben vett költője irodalmunknak; a nemzeti nyelvű szerelmi költészet és a modern vallásos líra megteremtője. Tudatos alkotó: saját versformát alakított ki, új műfajt (a pásztordrámát) honosított meg irodalmunkban. Elsőként fordul poétaként az anyanyelvhez, alakítja azt költészetéhez, ezáltal ő a magyar költészet konvencióinak letéteményese. Életműve révén jön létre a magyar irodalom, válik Magyarországon az irodalom önállóvá.
Petrarkizmus Balassi Bálint költészetének korai periódusától kezdve folyamatosan fejlesztette, alakította a magyar szerelmi líra kép- és formavilágát. E téren legjelentősebb forrása, mintája a nyugat-európai udvari költészet évszázadok során kialakult eszmevilága és metaforikája volt. Átvette és a magyar költészeti hagyománnyal elegyítette az udvari szerelem gondolatkörét és az udvarló versek retorikai ötletkincsét.
Ez a
költészet – fokozatosan elszakadva az antik előképektől – az imádott és
elérhetetlen hölgy idealizáló kultuszát helyezte előtérbe, s a szerető és a
szeretett viszonyát a vazallus és a hűbérúr kapcsolatának képére formálta. A
kegyes úrnő szerelme hűbérajándék, melynek fejében örökös hűséget,
„szolgálatot” követel „rabjától”, a lovagtól. Ezen alapszik a trubadúrköltészet
nőszemlélete. A középkori provanszál trubadúrok a keresztény himnuszköltészet,
a spanyol-arab szerelmes versek, valamint a szájhagyományozó irodalom mintái
alapján hozták létre saját, eredeti formanyelvüket és képrendszerüket. A
trubadúrköltészet divatja Európa-szerte terjedt, s a trubadúrok által teremtett
műfajokban indult útjára az anyanyelvű francia, olasz, német világi irodalom. A
középkori udvarló líra Itáliában új elemekkel gazdagodott. Az antikvitás iránti
fokozódó érdeklődés termékenyítő hatást tett az eredendően középkori gyökerű
szerelmi versszerzésre. Az „édes új stílus”-nak (il dolce stil nuovo) nevezett
toszkánai olasz líra – elsősorban Dante – a végletekig finomította a trubadúrok
nőkultuszát.
Petrarca
a humanizmus eszméivel, Platón filozófiájának újraélesztésével (a
neoplatonizmussal) és az antik mitológia képi világával hatotta át az olasz trubadúrlírát,
így hozta létre az itáliai reneszánsz költészetet. Ez az antik jelmezbe
öltözött anyanyelvű lovagi irodalom Petrarca követői révén óriási népszerűségre
tett szert, s beáramlott a neolatin költészetbe is.
Balassi
a népszerű olasz udvarló líra, valamint a neolatin petrarkisták művei révén
ismerkedett meg az európai lovagi irodalommal. Költői fejlődésében nagy
szerepet játszott egy Párizsban kiadott könyvecske, melyben egybegyűjtve
jelentették meg három, a korban népszerű újlatin költő (Joannes Secundus,
Michael Marullus és Hieronymus Angerianus) mesterkélt ötletekben gazdag
szerelmes verseit. A ma már erőltetettnek, modorosnak ható, játékosan naiv
jelenetek a reneszánsz korban a kifinomult ízlés, a tudós költészet megjelenési
formái voltak. Angerianus „elmés” jeleneteiben a mitológia a szerelmi költészet
metaforakészletét gazdagítja:
Mellettem állt Ámor, mellettem Caelia, s
mindkettő
Szikrákat szórt rám; az fáklyával, emez meg
szemével.
(Eckhardt Sándor
fordítása)
Balassi
ebből az újlatin szerelmi szókincsből építi ki saját toposzait:
Sőt még Cupido is mostan feltörlötte homlokán
szőke haját,
Gyönge szárnyacskáján té-tova, mint angyal röpül,
víg kedvet mutat,
Szerelmes táncokban kinek-kinek adván kezére szép
mátkáját.
Balassi
élete végéig forgatta ezt az antológiát, s alkalmanként ebből merített
ötleteket, invenciókat, valamint nőideáljainak nevét, Juliát, Céliát:
Marullus poéta azt deákul írta, ím, én penig
magyarul,
Jó lovam mellett való füven létemben fordítám meg
deákbul,
Mikor vígan laknám vitéz szolgáimmal, távozván
bánatimtul.
Balassi
költészete petrarkista jelleget mutat. Nem tudni persze, hogy a költő olvasta-e
magát Petrarcát, avagy lírájának forrása az udvarló költészet ekkor már
Európa-szerte kialakult irodalmi divatja volt.
A petrarkizmus
nem a nagy olasz költő közvetlen imitácóját jelenti, hanem költői témáinak,
stílusának, beszédmódjának, hangnemének, képrendszerének, állandósult
szófordulatainak sablonná, konvencióvá vált divatját. A petrarkista hatás
kiterjed a versek szerkezetére, illetve a költemények valamiféle rend szerint
való összeillesztésére is.
Nyugat-Európában
a Petrarca-követés egyik legnyilvánvalóbb jele az volt, hogy a költők szonettet
írtak – ez a forma azonban a 16. századi magyar költészetből teljesen hiányzik.
E különös jelenséget azzal is lehet magyarázni, hogy a magyar dallamkincsben
nem volt olyan ének, amelyik a szonettformához illett volna.
Más a
helyzet a ciklusépítkezés reneszánsz divatjával. Balassi petrarkizmusának
lényegét éppen a verseskönyvépítésben, a canzoniere-szerkesztésben láthatjuk.
(Érdekesség, hogy a szonett és a szonettkoszorú feltalálójaként ismert Giacomo
da Lentini corona di sonettije éppen
25 darabból áll, akárcsak a feltételezett Julia-ciklus.)
A
versen belüli tematikai és formai kapcsolódások Petrarcánál tágabb
összefüggéseket alkotnak, versek közötti érintkezéssé válnak. Ez utóbbiakat két
csoportra oszthatjuk: az egyikbe a költői szöveg átformálódásának, a másikba a
versek megfeleléseinek összekötőelemeit sorolhatjuk. Az előbbire példa lehet
Petrarca Daloskönyvének 338–339.
darabja. Az alapgondolat itt az, hogy a világ számára, melyben élt,
elérhetetlen volt Laura, csak a költő férkőzhetett lényegéhez (338.). A
következő versben a gondolat két részre bomlik: a földi Laura a költő számára
még megközelíthető volt, ám az égi Laura már nem. A szövegmegfelelések újabb
két csoportra oszthatók: gondolati, illetve formai alakzatokra. Petrarcánál az
ily módon fölismert szövegösszefüggések nyomán verspárok különíthetők el,
melyek egybeolvasva történetalkotó jelentéstöbbletet tartalmaznak. Balassi
cikluskompozícióiban hasonló szerkezeti összefüggések figyelhetők meg.
Műelemzések
A vallásos tárgyú
művek kiadása
Balassi művei életében – egyetlen ifjúkori prózafordításán, a Beteg lelkeknek való füves kertecskén
kívül – nem jelentek meg nyomtatásban.
Halála
után tanítványára, Rimay Jánosra várt volna az a feladat, hogy a műveket sajtó
alá rendezze, de Rimay életében sem jutottak el a versek a megjelenésig.
A
17. század első harmadán azután többféle Balassi-verskiadás is napvilágot
látott, ám ezekben csak istenes énekek szerepeltek. Ezek a könyvek Balassi és
Rimay vallásos verseit együtt, egy kötetbe rendezve közlik, címük Balassi és Rimay Istenes énekei, röviden
Istenes énekek; érdekes, hogy a
korabeli olvasók viszont csak Balassaként
említették. E nyomtatványokat két nagy típusba soroljuk: a rendezett és
rendezetlen kiadások csoportjába. A rendezettekben elkülönítve jelentek meg a
két költő vallásos énekei, a rendezetlenekben viszont elegyesen. Ettől az
időszaktól kezdve rendszeresen kinyomtatták ezeket a versgyűjteményeket –
felekezettől függetlenül, katolikusok és protestánsok egyaránt.
A szerelmi tárgyú
művek sorsa A
szerelmi tárgyú művek sorsa másképp alakult. E versek már a költő életében is
terjedtek kéziratos formában, levelezésekben stb. Maga Balassi is küldözgette
verseit, ahogy egyik levelében írja Batthyány Ferencnek: „Nagyságod elmente
után jutottak vala valami új versek elmémre, Poszedarszkynak adtam, nagyságod
kérje el tőle. Nem rosszak bizony, az mint én gondolom. Ha Nagyságod az gyűrőt
Fulviának megküldené, bizony oly verseket küldhetnék, hogy az Stalmaster
[istállómester] leányának (ha értené ám) megímelyednék az gyomra belé miatta!”
[Egyik nevet sem tudjuk megmagyarázni.] Hogy a szerelmes énekek gyűjteményként
közkézen forogtak, erre a költő Zrínyi Miklós hagyatéki leltára is bizonyíték.
Ebben ugyanis a könyvtárjegyzék készítője a következő tételt jegyezte fel:
„Balassi Bálint fajtalan éneki.” Bár a Zrínyi-könyvtár jelentős része a mai
napig megvan (jórészt a zágrábi Nemzeti és Egyetemi Könyvtárban), ennek a
füzetnek nyoma veszett. Mégis fontos adalék ez a bejegyzés, mert nemcsak a
kéziratos gyűjtemények meglétét és elterjedtségét mutatja, hanem azt is, hogy a
17. század második felében ezek a művek még mindig mennyire sértették az
irodalmi közízlést. Fennmaradt egy másik
kéziratos énekeskönyv emléke is, amely egykor Rákóczi György fejedelem
birtokában volt: „Balassi Bálint énekei Rimay János keze írása alatt.”
A Balassa-kódex Balassi szerelmes verseiről
a Zrínyi-féle hagyatéki bejegyzésen kívül nemigen van más nyom a régi korokból.
Kéziratos énekeskönyvekben szintén elő-előfordultak szerelmes tárgyú
Balassi-költemények, ám ezek szövege gyakran erősen torzult, romlott. A versek
a 19. század végéig lappangtak, az irodalmi köztudat nem ismerte létezésüket.
Olyannyira nem, hogy amikor a 18. század végén Himfy (Kisfaludy Sándor)
megjelentette Kesergő szerelem címmel
szerelmes dalait, joggal állíthatta annak bevezetőjében, hogy a magyar nyelvű
szerelmi költészetet ő teremtette meg. (Csokonai a Lilla-dalok
összeszerkesztésekor már Himfyre hivatkozik, aki elődje volt ebben a
törekvésben.)
Balassi
szerelmi tárgyú költeményei az ún. Balassa-kódexben
maradtak fenn. Ezt a kéziratos könyvet a 19. század utolsó harmadában fedezték
fel a felvidéki Radvánszky család levéltárában. A borítón és a gerincen a
következő cím olvasható: Balassa Bálint
verseinek fragmentumi [töredékei, maradványai]. Érdekes, hogy Petrarca Daloskönyvének eredeti címében is a
fragmentum megnevezés szerepel: Rerum
vulgarium fragmenta (pontosító, értelmező fordításban: anyanyelven, azaz
olaszul írott dolgok, költemények töredékei). Ha a fragmentum szót ’hagyaték,
hozomány’ értelemben vesszük, akkor ezt a címet nemigen lehet magától
Balassitól eredeztetni.
A
kódex ma is megtalálható az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában, de
keletkezéséről csak hipotézisek vannak. Az látszik valószínűnek, hogy a
kéziratos gyűjtemény egy a 17. század közepén készült másolat, ezt öt különböző
személy igen sietős munkával egymást váltogatva írta le. A kapkodásra utal az,
hogy bizonyos verseket, például a Végek
dicséretét, amelyek akkor már nyomtatásban megjelentek, nem jegyeztek be,
de a helyet kihagyták számukra, nyilván azzal a szándékkal, hogy majd később,
utólag hozzáillesztik a kézirathoz. Ennek a másolatnak a mintája talán maga is
másolás és kiegészítés során jött létre, ám feltételezhető, hogy az eredeti,
legelső gyűjtemény még Balassi életében készült, sőt az összeállítás, számozás,
a versek címmel és rövid összefoglalókkal való ellátása a költő munkája. Ezt a
kétszer 33 műből álló, megszerkesztett kéziratot a szakirodalom A Maga kezével írott könyveként emlegeti.
A Balassa-kódex nemcsak Balassi, hanem Rimay
(és más „poéták”) verseit is tartalmazza, az üresen hagyott helyekre viszont
Zrínyi Miklós verseit másolták be az Adriai
tengernek syrenája című könyv nyomtatásban már megjelent kötetéből.
Balassi-szövegek
a 20. század második felében is kerültek még elő: a Szép magyar komédia létéről tudott az irodalomtudomány, de a teljes
szöveget csak 1958-ban találta meg egy szlovák kutató Bécsben.
A Saját kezű versfüzér címmel emlegetett
lapon Balassi keze írásával öt epigrammaszerű versike található, mindegyik csupán
egy-egy strófa. Ezt Stoll Béla fedezte fel 1952-ben. Ez az egyetlen autográf
(Balassi kézírásában fennmaradt) verskézirat, melynek külön érdekessége, hogy a
válogatás is bizonyosan a költő munkája. A versek némelyike korábbi
Balassi-versből kiemelt, kissé átalakított strófa, ám a kiszakítás nem vehető
észre: valamennyi versszak önállóan is megállja a helyét.
Szövegromlás Mivel autográf
Balassi-verskézirat elenyésző mennyiségben maradt fenn, és nyomtatásban sem
jelent meg a költő életében verse, ezért a szövegforrások pontossága
problematikus. A gondokat csak növelte az a tény, hogy a szerelmes versek
átmásolás útján hagyományozódtak. Ilyen körülmények között a szövegromlás elkerülhetetlen volt. „S
nevethetem azokat, s búsulás nélkül sem szenvedhetem, akik akármi írásimot is
elméjeknek csomós pórázára kötvén, sok igéknek változtatásával… vesztegetik,
fesletik, ízetlenítik és azmellett engem való rágalmazásokkal nyelveknek
hegyeit is fenik” – írja Balassi Rimay Jánosnak.
Általános
jelenség ebben az időszakban, hogy az egyes szövegek pontatlanul
hagyományozódtak. A szövegromlás gyakranannak következménye volt, hogy egész
versszakok vesztek el. Ez ellen a költők az akrosztichonnal védekezhettek. Az akrosztichon azt jelenti, hogy a
versszakok első sorainak kezdőbetűit (a versfőket) összeolvasva értelmes szöveg
jön létre. A versfőkben leggyakrabban nevet rejtett el a szerző: vagy a
sajátját, vagy a címzettét, ritkábban a megrendelőét. A szöveg így is
csonkulhatott, hiszen Balassi többféleképpen írta a nevét, és gyakran ragozta
is az akrosztichonban (például Balassi
Balinthé), ezekben az esetekben pedig nem lehetett pontosan követni a
versszakok számát. Ha a műnek nem elég feszes, zárt a szerkezete – márpedig ez
a korai Balassi-verseknél gyakran előfordul –, akkor az olvasóban olyan érzés
támad, mintha a versszakok – kis túlzással – a végtelenségig sorjázhatnának,
vagy bármelyik közbülsőt ki lehetne hagyni; a költemény mégsem módosulna
jelentősen.
Elveszhettek
volna sorok és szótagok is, de ez érdekes módon sokkal nehezebb volt: ugyanis a
nótajelzés megvédte a szöveget ettől a romlástól. A 16. századi verses művek
énekelhetők, a dallamot a szerzők jelezték, ezt nevezzük nótajelzésnek. A
megadott dallam széles körben ismert ének volt. A nótajelzés nemcsak a vers
ritmusát határozta meg, hanem a sorok és a szótagok számát is. Ez a kötött és
közismert strófaszerkezet azután megvédte a szöveget a nagyobb veszteségektől.
Vers és dallam Vers és dallam szoros
együttélése nagyon sokáig tartott. Ám Balassi élete során e téren is jelentős
változások mentek végbe: előtérbe került a szövegvers. Ez annyit jelent, hogy
egyre fontosabbá vált maga a költemény, olyannyira, hogy jó néhány kései
Balassi-versnél már nincs is nótajelzés.
Nem
tudjuk, hogy megszólaltatták-e a műveket dallam nélkül, és ha igen, akkor
hogyan hangozhatott ez a szöveg. Ha csak arra gondolunk, hogy a 20. század
során mennyit változott a szavalás divatja, akkor elég nehéz bármi bizonyosat
mondani a 16. századi előzményekről. (A recitáló, gyakran áriaszerű
előadásmódot patetikus hangzásvilág váltotta fel, majd divattá vált a versek
„eljátszása”, amikor a színész mimikával és mozgással kísérve, mélyen átélve,
sőt megélve adta elő a verset. Később kialakult az a versmondó technika, amikor
a szavaló értelmezve, a szövegre koncentrálva mondja el a költeményt.) Azt
mindenesetre tudjuk, hogy régen ritkább volt a néma olvasás: a szövegeket
gyakran fennhangon olvasták.
A
nótajelzésnek Balassi műveiben nemigen lehet többletjelentést tulajdonítani.
Nagyon gyakori ugyanis az azonos nótajelzés, és nem hihetünk abban, hogy a
költő ilyen szegényesnek vélte volna saját hangulati, zenei vagy tematikus
világát.
Balassi
verseinek mai kiadásaiban az irodalomtörténészek a szövegromlásokat kijavítják.
A kutatók a verseket egy időben keletkezésük sorrendjébe rendezték, de az
utóbbi évtizedekben a gyűjteményes kiadások – elfogadva a költő ciklusteremtő
szándékát – Balassi kötetterveit igyekeznek rekonstruálni.
Kötetkompozíciók
Az irodalomtörténeti és történelmi kutatások
jelentős része foglalkozott és foglalkozik ma is – igen nagy sikerrel – a
Balassi-versek kronológiájával, az egyes művek életrajzi hátterével.
A művek nagy hányadánál ma már tudjuk, mikor keletkeztek, jórészt természetesen azért, mert a költő sok versének a végén, az utolsó versszakban leírta a keletkezés körülményeit: a helyet és az időpontot, amikor a költemény született. Ezt a verszárlatot kolofonnak hívjuk. Balassi számos műve azonban nem tartalmaz kolofont, mégis nagy pontossággal meghatározható, hogy mikor keletkezett.
A Balassa-kódex a következő bejegyzéssel kezdődik:
„Következnek
Balassi Bálintnak kölem-kölemféle szerelmes éneki, kik között egynéhány isteni
dicsíret és vitézsígről való ének is vagyon. Ezeket penig az maga kezével írt
könyvébül írták ki szórúl szóra, vétek kevés helyen esett benne, az sem
egyébtűl lött penig, hanem az Balassi írásának nehéz olvasása miatt, de afelől
meglehet. Külem-külem mindenik éneket mikor, miről és kiről szerzette: megírta,
az nótáját is mindenikinek följedzette. Azki azért gyönyörkedik benne, innent
igazán megtanulhatja, mint köllj szeretőjit szeretni és miképpen köllj néki
könyörgeni, ha kedvetlen és vad hozzá. De nem mindent hövít úgy az szerelem
tüze talám, mint őtet.”
A Maga kezével
írott könyvében nem időrendben szerepelnek a versek. A Balassi-kutatás ma
talán legtöbbet vitatott kérdése az, hogy a ránk maradt kódexből milyen költői
szándékra lehet következtetni. A Balassa-kódexben
a versek számozva sorakoznak egymás után. Ezt egyszerű lenne azzal magyarázni,
hogy valamelyik másoló nem tett egyebet, mint az előtte sorakozó verseket
számmal látta el írás közben (mondjuk csupán azért, hogy tudja, mennyivel
készült már el). Ebben az esetben nem lehetne költői szándékról beszélni,
hiszen a sorrend az átírás során esetlegesen alakult volna ki. Ha azonban a
számok így keletkeztek volna, semmi magyarázatot nem tudnánk adni arra, hogy
egyes versek miért kaptak sorszámot anélkül, hogy a címen kívül maga a
költemény ott szerepelne. A kihagyott helyeket csak úgy lehet értelmezni, hogy
már az eredeti példányban sem volt mindegy, melyik ének hol áll. Ha pedig a
számozás nem esetleges, akkor jogos valamiféle logikát, költői szándékot
keresni a sorrendben. A kódexben az első 63, illetve még 5 (71–75.) ének lett
folyamatosan beszámozva.
A
Balassa-kódexet lapozgatva az üresen hagyott helyeken kívül más is feltűnik: a
33. ének után megszakad a versek sorozata, és ezt az első szakaszt a kódexben a
következő összefoglalás követi: „Ezek az énekek, kiket Balassi Bálint
gyermeksígétűl fogva házasságáig szerzett…”
Nem kétséges, hogy ez a bejegyzés lezár egy
fejezetet. Vita sokkal inkább akörül folyik, vajon létezik-e egy második 33-as
rész is. S ha feltételezzük, hogy Balassinak volt ilyen terve, akkor pontosan
mely versek tartozhatnak bele, milyen sorrendben? Az is nagy kérdés, hogy ha ez
a szándéka megvolt a költőnek, mi gátolta abban, hogy megvalósítsa.
Az
első 33-as gyűjtemény Az első 33 költemény nem
keletkezés szerinti sorrendben követi egymást a kódexben, különállását,
egységességét mégis egy életrajzi adat igazolja: „gyermeksígétűl fogva
házasságáig” írta őket Balassi. Hogy miért éppen 33 vers tartozik ide, és mi
indokolta ezt az elrendezést, azt nem tudjuk meg a bejegyzésekből. Sok kísérlet
történt valamiféle kompozíciós elv kiderítésére, leginkább az életrajz felől
közelítve. Főhőst kerestek Losonczy Anna személyében, hiszen ez a gyűjtemény
tartalmazza a hozzá írott Anna-verseket. De nagyon kevés ének szól
bizonyíthatóan hozzá, így ő nemigen lehet a főszereplő. Mivel a bejegyzés a
házasságot jelöli meg határként, többen igyekeztek Dobó Krisztina jelentőségét
hangsúlyozni, ám ez is igen kevéssé adatolható.
Találhatók vissza-visszatérő műfajok a ciklusban
(női dal, in somnium [álom-vers]), ismétlődnek témák (női nevekre írott versek,
ezen belül Anna többször is, ékszer-versek, rejtvények); van úgy, hogy az
azonos témák egymás mellé kerülnek, például a két gyűrű-vers esetén, illetve
vélhetően a két Krusith Ilonához szóló ének is ilyen, de ezekből sem vonható le
szabály. Lehetséges, hogy néhány mű éppen ellentétezésként áll egymás mellett.
A költemények egészéből nem bontható ki valamiféle cselekmény. Ha kisebb részeket emelünk ki, akkor felfedezhetők rövidebb történetek: így a huszonnegyedik versben kölcsönös szerelemről olvasunk, majd ezt követi egy Losonczy Anna nevére és nevében írt női dal, melyből a hölgy féltékenysége derül ki. Ezután a férfi engesztelő ajándékot küld, egy gyémántkeresztet, ám a huszonhetedik vers szerint Anna még mindig féltékeny. A költő magára marad, pedig vágyakozik szerelme után. A ciklust egy áldáskérő, majd egy bűnbánó ének zárja: az Istenhez fordulás a házasságkötést előzi meg.
Ebbe a viszonylag egységes eseménysorba egyetlen
vers nagyon nem illik bele: a huszonnyolcadik; eszerint ugyanis a mesélő két
utcalánnyal cseveg. Ennek magyarázatára később térünk majd vissza.
Annyi bizonyos, hogy nagyon sok nő szerepel a
ciklusban, és ehhez a sokféleséghez a versformák és műfajok változatossága
társul. Ezekben az énekekben még nem tűnik fel az a strófaszerkezet, melyet az
utókor a költőről nevezett el Balassi-strófának. Egyenetlen a gyűjtemény a
címek és az alcímek tekintetében is: sok a cím nélküli költemény, és csak néhol
jelennek meg az argumentumok (a vers retorikai felépítését, érvrendszerét
tükröző hosszabb-rövidebb alcímek, melyek tartalmazhatják az énekek műfaji
megjelölését, témáját, címzettjét, célját).
Első
1 Jelentem versben mesémet,
de elrejtem értelmemet;
Kérem édes szeretőmet,
Fejtse meg nekem ezeket:
2 Minap én úton jártomban
Láték két hattyút egy tóban,
Hogy volna csendes úszásban
Együtt lassú ballagásban.
3 Gyakran egymásra tekintnek,
Kiről kitetszik szerelmek,
Egymáshoz való jó kedvek;
Hasonlók, mindketten szépek.
4 Hogy így együtt szerelmesen
Ők úsznának szép csendesen,
Azonközben nagy sebesen
Egy keselő csalárdképpen
5 Rájok menvén az egyikét,
Körme között az szebbikét
Elkapá, foggatá szegént,
Mint szeretőt, kedve szerént.
6 Látván társa, bánatjában
Rív keserves kiáltásban,
Széllyel ballagván az tóban,
Nem tud meggyen* nagy bújában,
7 Mert látja társától váltát,
Látja maga özvegy voltát,
Bújában elszánta magát,
Óhajtja már csak halálát.
*Mit tegyen?
Az első 33-as
ciklus legelső költeményének címe rejtvényt, rejtélyt, találós mesét jelent. A
beszélő a megfejtést a címzettre, azaz a szeretőjére bízza. Érdekessége a
költeménynek, hogy a költő előre bejelenti: nem szó szerinti, hanem allegorikus
értelmet ad művének. Az olvasó használati utasítást kap ennek a konkrét versnek
a befogadásához, de talán nem túlzás arra is gondolni, hogy az egész ciklusra,
sőt az irodalom helyes olvasására vonatkozik az útmutatás: nem betű szerinti
értelemről van csupán szó. Az irodalom allegorikus megnyilatkozás.
Rimay
Jánostól tudjuk, hogy ez a jelképesség programszerűen megjelent Balassinak a
költészetről alkotott felfogásában: „Ha pedig úgy látod majd [te, olvasó], hogy
ezek az írásaim tartalmaznak valami olyat, amivel egyeseknek közönséges
elméjére a legkevésbé sem közönséges módon hatnak, másutt pedig egyenesen
meghaladják felfogóképességüket, tudd meg, hogy ebben őt [Balassi Bálintot]
követtük, akinek az ilyen dolgok tetszettek életében, és minket is ő tanított
erre… Akad-e ugyanis olyan ékesség, amely őelőtte rejtve maradt volna valaha is
az irodalomnak azon a széles mezején, amelynek virágocskáiból e méh serény
szívókájával könnyedén kiszívta a nektárt, és ízes lépes mézzé változtatta a
művelt emberek hasznára azt is, ami addig rejtve volt.”
A
vers felfejtendő története a következő: két szép hattyú békésen, nagy
szerelemben úszkál a tóban, amikor hirtelen egy ragadozó, keselyű lecsap a
szebbikre, elragadja, és a szeretőjévé teszi. Egyedül maradt társa bánatában
énekel. Az értelmezés nem nehéz: a költő valaha boldogságban élt, de szerelmét
valaki elcsábította tőle, így verseinek tárgya ezentúl a kesergés, a magány, a
halál várása lesz. Szeretőjének azt üzeni, hogy még mindig sír, vágyakozik
utána.
A
költemény a bevezető szakasz után két viszonylag arányos részre bomlik: a mű
első fele meséli el a boldogságot, a második pedig a bánatot. A két egységet a
tragikus esemény leírása, a ragadozó megjelenése köti össze. A költemény elején
és legvégén a tagmondatok terjedelme általában egybeesik a verssorok hosszával,
ahogy ez a leggyakrabban lenni szokott, és ez a fajta egyenletesség nyugodt
hangulatot sugároz. A vers közepén, a tragédia bekövetkeztével a harmónia
megbomlik, a versmondatok megnyúlnak, határaik áthajlanak a sorvégeken, sőt még
a versszakok között is, ami különösen ritka. A nagyon hosszú és rövidebb sorok
váltakozása különös dinamikát ad a versnek, izgatottságot, zaklatott érzéseket
jelenít meg.
A
mese elején igen hangsúlyos a két hattyú együvé tartozása: az „együtt” és az
„egymás” kölcsönös névmás összesen négyszer fordul elő. A szerelmesek között
kialakult összhangot az egybefonódó tekintet gesztusa is erősíti. Valamennyi
állítás mindkettejükre vonatkozik, „hasonlók”, sőt „szépek” is. Ez a közösség
bomlik meg hirtelen, itt a vers főszereplője a ragadozó, illetve a „szebbik”
hattyú. A keselyű támadása kivédhetetlen („nagy sebesen…, csalárdképpen” csap
le), a történet drámaivá válik, hiszen a tragédia elkerülhetetlen; az áldozat
kiszolgáltatott. Az ének végén az egyedül maradt, magányosan daloló hattyú a
főhős, aki tehetetlen szemlélője az eseményeknek. A mesélő elhagyatottnak,
kisemmizettnek mutatja a társtalan madarat, aki végül az elbeszélés valódi
áldozatává válik. A „lát” szó háromszoros ismétlésével hangsúlyt kap egyfajta
helyzetfelmérés, lírai önszemlélet, melynek eredménye, összegzése, lezárása a
halál óhajtása.
A
hattyú szimbolikus állat: a szépséget, a tisztaságot, de a halált, a gyógyulást
is jelenti. E madarak híresek szerelmeskedésükről, és fontos attribútumuk az,
hogy haláluk előtt gyönyörűen énekelnek. A hattyú szerepel Volaterranusnál,
Balassi egykori tankönyvében: „… szelíd madár, csupán a sas támadja meg, de
ennek erősen ellenáll… Öregkorára szelíden, dallal végződik élete… Énekelnek
pedig, mint mondja Platón, nem szomorúságból, hanem inkább örömből, mikor a vég
közeledik, mert halhatatlanoknak érzik magukat, … tudniillik hogy halhatatlan
lelkük van… Így allegorikusan a becsületes ember lelkéhez lehet hasonlítani,
mely örömmel várja a halált.”
Balassi
nemcsak ebben a versében ír a hattyúról, hanem a második 33-as ciklus kezdő
költeménye is ezt az allegóriát idézi:
Nézzen vétkem mellett nagy szerelmemre is,
Mégis mint szolgáltam, tudja ő maga is,
Vétkemnek sok búját mint viseljem most is.
Ezt ha megnyerhetem, bár meghaljak ottan,
Búmnak, mint hattyúnak, légyen vége vígan,
Más kívánságom ez: üdvözüljek osztán.
Tudatos
költői szerkesztésre következtethetünk abból, hogy a két ciklusnyitó darab a
költészet metaforájára, az éneklő hattyú gyönyörűséges haláldalára épül.
Ékszer-versek Balassi korában szokás volt nemcsak ékszerrel, hanem verssel is udvarolni, a két dolog gyakran összekapcsolódott, a vers természetes kísérőjévé vált az ajándéknak. Az ékszerek gyakran jelképes értelműek, de a gyűrűküldés nem jelentett feltétlenül házassági ajánlatot. A tárgyakon szereplő kövek szintén szimbolikusak, fajtájuk, színük, elhelyezésük rejtett üzenetet hordozott, ám ezt ma már gyakran nem értjük. Amennyire mindennapos volt az ajándékozás, annál különlegesebbek a Balassi által mellékelt versek.
Az első 33-as ciklusban négy vers függ össze ékszerküldéssel: a második és harmadik, továbbá a huszonkettedik, valamint a huszonhatodik ének. Az első két költeményben gyűrű szerepel, ezek közül az egyikben egy nő, az akrosztichon szerint Cristina küldte az ékszert a költőnek, az ezt követő vers viszont a szerző ajándékát kíséri. A két nő (tehát az, aki az elsőben küldi, illetve aki a másodikban kapja az gyűrűt) nem lehet azonos, az viszont valószínű, hogy a gyűrű-motívum miatt kerültek a kötetben egymás mellé az énekek. Krisztina ugyanis a kölcsönös vonzalom zálogaként, allegóriájaként küldi az ékszert:
Nemrégen szép gyűrőt szerelmesem küldött, ki rubinttal mind rakva,
Egy szép drága gyémánt kellő középaránt vagyon közte foglalva,
Hozzám szerelemben tökéletes szíve is így vagyon kapcsolva.
Harmadik
az Palkó nótájára
Ki viszen tégedet csókolni szájához,
Óh, hogy nekem ahhoz
Nem szabad most mennem, én vigasztalómhoz!
2 Mondd szolgálatomot őnéki én szómmal,
Kérjed, emlékezzék valaha felőlem,
Ne felejtsen engem:
Lám, csak benne vagyon én gyönyörűségem!
3 Mint te burítva vagy fekete zománcban,
Így szívem is érte öltezett most gyászban,
Búskodik magában,
Hogy nem részesülhet ő nyájasságában.
4 Mint hogy te ékes vagy szép drága gyémánttal,
Így ő is mentől szebb kedves szép szavával,
Maga tartásával
Engemet felgerjeszt rózsa orcájával.
5 Mint hogy gyémánt drágább és szebb minden kőnél,
Így ő is mentől szebb minden szép szüzeknél,
Szerelmes mindennél,
Egyéb szép személy is ő példájával él.
6 Járásban, ruhában csak őtet szemlélik,
Módjában asszonyok, lányok őtet nézik,
Formáját követik,
Beszédét, erkölcsét mindenek kedvelik.
7 Ez gyémánt mint fénlik, élete oly tiszta,
Alázatos lévén, vagyon bátorsága,
Mert bűn nem furdalja,
Fejér ruhájában, mint szép fejér páva.
8 Természetében is gyémánthoz hasonló,
Mint acéllal gyémánt hogy meg nem rontható,
Így ő sem hajlandó,
Tökéletes szívő, igen igazmondó.
9 Tudja ez világnak minden álnokságát,
Nem hiheti senki hízelkedő szavát,
Igen ójja magát,
Vagyon okossága, jól rendeli dolgát.
10 Ezt megmondván neki, utolszor kérd erre,
Hogy miként az gyűrőt foglalták jól eszve,
Nincsen sohul vége,
Légyen így vég nélkül énhozzám szerelme.
11 Foglaljon engemet szinte úgy magához,
Miképpen ez gyűrőt foglalták gyémánthoz,
Ne hajoljon máshoz,
Légyen igaz hozzám, mint hív szolgájához!
A
költemény megszólítással indul, és az első versszak valamennyi „szereplőt”
megjeleníti, nyelvtani helyét is meghatározza: az én a versszerző, aki a
gyűrűhöz fordul felszólítással egyes szám második személyben, a harmadik
személy pedig az asszony, aki az ékszer és egyúttal a költemény címzettje is. A
hármas felosztás lényegében megmarad az egész versben, a kezdő szituáció fikciója
a költemény egészét meghatározó allegóriává válik. Ez a vershelyzet antik
imitáció, Ovidius volt a minta:
Hogyha körülveszed ily szép lány ujját, kicsi gyűrű,
Mint akinek becse nagy, mert aki adja, szeret –
Kedves ajándék légy! Örömest vegyen által a kedves,
És haladéktalanul vonjon az ujja köré!
Annyira légy az övé te, amennyire ő az enyém lesz!
(Ovidius: Amores II. 15. Fordította: Gaál László)
A
költő „most” nem találkozhat kedvesével, „ahhoz nem szabad” mennie, ezért
közvetítőt keres: ez a gyűrű. Nem egyszerűen kíséri az ékszert a költemény,
hanem magának a gyűrűnek kell elmondania a verset: „Mondd szolgálatomot őneki
én szómmal”. Ez a gesztus igen látványossá teszi, felnagyítja a szerelmesek
közti távolságot, ami azért is fájdalmas, mert a nő csókját sem a költő kapja,
hanem a hideg kő. Ez a finoman jelzett erotikus vágyakozás visszatér a
záróképben is:
Foglaljon engemet szinte úgy magához,
Miképpen ez gyűrőt foglalták gyémánthoz.
A vers
felépítésében az első négy és az utolsó két szakasz tartalmazza a szerzőnek a
gyűrűhöz intézett szavait. A két első versszak indokolja a gyűrűhöz fordulást:
az első a külső körülményekkel, a második én belső helyzetével magyarázza azt,
hogy a gyűrű segítségére van szükség. A következő két szakasz már nem tartalmaz
kérést, a harmadikban megjelenő hasonlat a gyűrű és az én belső állapota között
teremt kapcsolatot, a negyedik pedig a gyűrű és a nő között. A középső
versszakokban helyezkedik el a hölgyet lefestő hasonlatsor. Mégsem lehet azt
mondani, hogy csupán ez az öt strófa volna az a költemény, amely a nőnek szól;
a költői üzenet ugyanis csak a vers egészéből világlik ki.
A
gyűrű nemcsak közvetítő, hanem a képrendszerben részben a költővel, részben a
címzettel válik azonossá, mégpedig úgy, hogy a gyűrű karika része a küldő, a
gyémántkő viszont a hölgy. Ilyesvalamit sugall a 3. és 4. versszak két-két
kezdősora: „Mint te burítva vagy fekete zománcban, / Így szívem is érte
öltezett most gyászban”, illetve „Mint hogy te ékes vagy szép drága gyémánttal”
– ’én is ékes vagyok a gyémánt-hölggyel’; valahogy így szólna a párhuzamos
képsor folytatása. De nem ezt írja a költő, hanem: „Így ő is mentől szebb
kedves szép szavával”. Külön-külön érvényes tehát az azonosság, de éppen a kép
lényegi része hiányzik, és ez majd a költemény végén világosodik meg teljesen:
„Foglaljon engemet szinte úgy magához, / Miképpen ez gyűrőt foglalták
gyémánthoz”, azaz nincs meg a kapcsolódás a két személy között, mindez csak
vágy. Így már a „gyász” is érthető: a beszélő „búskodik magában”, nem tartozik
hozzá még a hölgy. A kérés megfogalmazásában még egy elem érdekes: nyelvi
logikánk alapján úgy mondanánk: ahogy a követ a gyűrűhöz foglalják…; itt ez
éppen fordítva van. Mint ahogy az a mondat felel meg a mai konvencióknak, hogy
elvesz valakit feleségül, a vers világában a nőnek kellene férjül vennie a
költőt, ahogy a „gyűrőt foglalták gyémánthoz”. Mindez azonban a lovagi szerelem
világában így helyénvaló. Egy ilyen gyémántszerű hölgy esetében, aki „drágább
és szebb” mindenkinél, és „tiszta”, „okos”, „kemény” nő, ez még inkább igaz.
A
két, gyűrűküldéshez kapcsolódó költeményen kívül írt Balassi egy „násfa (függő)
felett” küldött éneket is, amely a kódexben közvetlenül a Krusit Ilona nevére szerzett vers előtt
áll. Sokan a két művet összefüggésbe hozzák egymással, és ez a kapcsolódás a
verspárokat létrehozó szerkesztői elvet erősíti. A násfa pelikánt ábrázol, és a
költemény az önmagát gyermekeiért feláldozó állat szimbolikus jelentését bontja
ki. Erre a versre is érvényes lehetne, amit a huszonhatodik ének alá írt
Balassi latinul: „Inkább tudós módon, mint szerelmesen, és inkább a Múzsáknak,
mint Vénusznak énekel.” A „gyémántkereszt mellett küldött” versnek a
képrendszere szintén bonyolult.
[Huszonhatodik]
Vigesimum sextum
Magis docte quam amatorie,
magisque musis quam veneri canitur
Kit egy gyémántkereszt
mellett küldött volt a szeretőjének
azon nótára
[Az Palkó nótájára]
1 Szentírás szerint is kereszt csak bút jegyez,
Én kínaimat is jelenti bizony ez,
Mert nekem olyan nehez,
Hogy szerelmem neked sok bánatot szerez.
2 De ha így végezte Isten, el kell tűrnünk,
Minden szükségünkben neki könyörögjünk,
Mert nincs hová lennünk,
Ha segítségével nem leszen mellettünk.
3 De nézd ez kereszten három gyöngy függését,
Nézhetsze azoknak tiszta és szép színét,
Mondd nekem értelmét,
Ha eszedben vetted ennek megfejtését!
4 Gyöngynek kettei jedzi személyünket,
Az öregbik penig mi nagy szerelmünket,
Ki mellé bennünket
Keresztre függesztett Isten, mint két gyöngyet.
5 De mint hogy a két gyöngy szinte egyaránt áll
Az öregbik mellett, egyik sem másiknál
Alább vagy feljebb áll,
Minket is egymástól válasszon csak halál.
6 Legyünk egyarányúk mi nagy szerelmünkben,
Ne fogyatkozzunk meg egymásnak hívségben,
Keresztviselésben
Légyen együnk másért kész mindent tűrésben.
7 Vedd ezt is eszedben, hogy gyöngynek örege
Vagyon felfüggesztve keresztnek végébe,
Nincsen elesésbe,
Amaz két gyöngy között függ szinte középbe;
8 Így mi szerelmünket mi se hagyjuk tőlünk
Rágalmazók miatt elesni közülünk,
Ám szóljon felőlünk
Ki szinte mit akar, hiszen tiszta lelkünk.
9 Adék szeretőmnek egy gyémántkeresztet,
Kire függesztettek három drága gyöngyet.
Jelentvén ezeket
Kérem, ne búskodjék, mutasson víg kedvet.
Az eddig olvasott, vizsgált versek ékszerajándékai, akár a gyűrű, akár a násfa olyan tárgyak, amelyekkel kedveskedni lehet, örömöt lehet szerezni. A kereszthez hagyományosan nem járulnak ilyen asszociációk. A keresztről Jézus halála, a megváltás áldozata, az oltár keresztje vagy a halál juthat eszünkbe. A Balassi-vers kezdősora is ezt az olvasói elvárásunkat erősíti, hiszen a Bibliára, Jézus szavaira utal: „És aki föl nem veszi az ő [saját] keresztjét, és úgy nem követ engem, nem méltó énhozzám” (Máté 10,38). Ám már a továbbiakból kiderül, várakozásainkban – legalábbis részben – csalatkozunk, nem vallásos elmélkedést, és nem is halálról szóló verset olvasunk. A vershelyzet szerint a költői én bánatos, mégpedig azért, mert érzéseivel sok fájdalmat okoz szerelmének. Bonyolultnak tűnő kép ez, pedig egyszerű, köznapi önzés húzódik meg mögötte: ’Fájdalmat okozok neked, de ezt nekem még nehezebb nézni is, mint neked elviselni’. Az ajándékküldés betű szerinti értelme is ugyanezt a gesztust hangsúlyozza: ’Vedd fel az én keresztemet, ezt küldöm neked, az enyém ugyan, de ezentúl a tied, te viseld’. A vers további része pedig – a Balassi-költemények jelentős részéhez képest szokatlan módon – szinte végig többes szám első személyben fogalmaz: „el kell tűrnünk” a szenvedést.
Az argumentum ékszerküldést, szeretőt említ – ezek nagyon is köznapi dolgok, ám maga a költemény hangsúlyosan szakrális szavakkal („Szentírás”) és utalásokkal („így végezte Isten”) kezdődik. Ez az ellentét talán a korabeli olvasó számára is különös, frivol lehetett. A vers hangjával a kegyes alázatot játssza el. Az ajándékozás célja a nő meghódítása, de mégsem szokás ilyenkor „minden szükségünkben” feltétlenül a legfőbb hatalomhoz fordulni. Vallásos cselekedetté stilizálja itt a vers az udvarlást, holott csak közönséges csábításról van szó.
Az ajándék célja a
bánat elűzése volna, de – mint láttuk – erre a kereszt önmagában éppen nem
alkalmas. „De nézd a kereszten három gyöngy függését” – fűzi tovább a
gondolatsort a szerző, s ebből a metaforarendszerből már sikerül némi
bölcselkedéssel valami vigasztalót kiokoskodni. A két kisebbik gyöngy – a két
szélső – jelképezi a szerelmeseket, akik a szenvedésben egyenlőek, náluk csak
maga a szerelem hatalmasabb, azaz a középső gyöngy. A szerelem köti össze a két
távolabbi gyöngyszemet, és fordítva: „gyöngynek örege… nincsen elesésbe”, azaz
a két szerető tartja, élteti magát a szerelmet. Mindezt pedig Isten rendelte
így, és ezen csak a halál változtathat. A képek bonyolult egymásba játszásából,
összefüggéseik szövevényességéből valamiféle állandóság és kölcsönösség jöhet
létre. Ha a két szerető el tudja fogadni, hogy a gyöngyök ők maguk, ők függnek
a kereszten, akkor felveszik és elviszik a keresztjüket, a szerelemmel,
szerelmesükkel együtt.
A
második 33-as gyűjtemény problémaköre Az első 33-as versfüzért
lezáró megjegyzés („Ezek az énekek, kiket Balassi Bálint gyermeksígétűl fogva
házasságáig szerzett”) után a kódexben a következő sorok olvashatók: „Ezek után
immár akik következnek, azokat mind kiket házasságába, kiket a felesígitűl való
elválása után szerzett. Jobb részre a virágénekeket inkább mind Juliárúl, mely
névre azért keresztelte az szerelmesét, hogy a rígi poétákat ebbe is kövesse.”
E második 33-as egység alapját tehát a Julia-versek
képezik. Balassi a költeményeket úgy állította sorrendbe, hogy az énekeket
egybeolvasva fiktív szerelmi történet kerekedjen ki: az egymásra találástól
kezdve a beteljesülésen át az elválásig. Ez a fajta szerkesztés – mint már
korábban utaltunk rá – nem Balassi ötlete. Az itáliai reneszánsz humanista
költészetben hagyománya volt mind a megkomponált versgyűjteményeknek, mind
pedig annak, hogy e ciklusok rendező elve valamiféle cselekmény, gyakran
életrajz vagy éppen szerelmi történet legyen.
Ebből a nagyon is irodalmi célú nézőpontból szemlélve viszont szinte értelmét veszti az a kérdés, hogy melyik Balassi-versnek milyen konkrét életrajzi háttere van. Nyilvánvaló ugyanis, hogy ez az utólagos szerkesztői eljárás eltávolodott a való élettől. Az összeillesztés során nemcsak a helyek és az időpontok változtak meg, hanem gyakran akár a női nevek is (például az 51. énekben feltehetőleg az eredeti akrosztichon Susanam lehetett, s ez – nyilván szándékos – szócserével eltorzult).
A második 33-as ciklust úgy kell elképzelnünk, mint
a Julia-ciklusból kiolvasható
szerelmi történet egyfajta tágabb értelmezését, olyan teljesebb világképet,
amelyben helyet kaphatott a vitézi élet és a hit kérdése is.
Az irodalomtörténet-írást sokáig foglalkoztatta az
az elképzelés, hogy Balassi tervezhetett egy harmadik 33-as versciklust is: ebbe
az istenes énekeket szerkesztette volna egybe. Ekképp összeállt volna egy olyan
háromrészes kötet, melynek minden darabja 33 éneket tartalmaz. A 3x33-as gyűjtemény
elé illesztve (például) a Szentháromsághoz szóló himnuszokat egy Dante Commediájához hasonló, 100 darabból álló
kompozíció jött volna létre. Arra nincs adatunk, hogy Balassi olvasta-e Dantét,
de az Isteni színjáték az irodalmi
köztudat része volt.
Mindaddig azonban, amíg újabb források, újabb
szempontok nem kerülnek elő, ezek az elképzelések csupán hipotézisek. A
birtokunkban lévő ismeretek alapján nem bizonyíthatók, de nem is cáfolhatók
Balassi bonyolult kötetkompozíciós tervei. A Balassi-kutatás jelenleg egy
meglehetősen hiányos adathalmaz darabkáit csoportosítja újra meg újra.
Bizonyos azonban, hogy vannak Balassinak
megvalósult, létező kompozíciói, ilyen a Célia-ciklus,
a török bejtek és a Saját kezű versfüzér,
és ilyennek tekinthető a Julia-ciklus
is.
A Julia-ciklus Balassi 1587-ben Joannes
Secundust követve „Juliának nevezte volt az szeretőjét, noha más volt neve”. Ez
az antikizáló fikciós gesztus azonban nemcsak egy versciklusra terjed ki (Julia-ciklus), hanem a pásztordrámára, a
török bejtekre, a Célia-versekre és az ún. Saját
kezű versfüzérre is. A név- és témaválasztásban megfogalmazódó szerelmi
ideálkép tudós, irodalmi karakterét és jelentőségét Rimay János ekként foglalta
össze: „Műve célpontjául Juliát tette meg, kinek szépségétől, erkölcseinek
édességétől és elméjének nagy díszétől megejtve, hozzá a rábeszélés különféle
fajtáival szerelme viszonzásáért könyörög, hol kéréseket, hol fenyegetéseket,
dicséreteket, hízelgéseket, hol meg példákat szapora és éles elmével előhozva.”
Támogatja az önálló Julia-ciklus feltételezését Rimay
kiadástervezetének előszava, mely szerint e Balassi-kiadás önálló, harmadik
részét képezték a költő „Juliáról szerzett éneki”. Nehezíti a ciklus
elkülönítését az a kétségbevonhatatlan tény, hogy a verssorozat egy nagyobb
egység, Maga kezével írt könyve
részeként maradt ránk, és ezen belül is értelmezhető: egy „nagycikluson” belüli
mikrokompozícióként fogva fel a Julia-ciklust.
A Julia-ciklus fiktív meséje, szerkezete A Balassa-kódex bejegyzése egyértelműen meghatározza egy „Juliáról
szerzett” versfüzér végét („Ez a Juliáról szerzett énekeknek az vége”), kevésbé
egyértelműen az elejét, hiszen ott „házasságába”, illetve „felesígitűl való
elválása után szerzett” énekekről beszél a kommentár.
A Julia-ciklus
története a versekhez illesztett részletes argumentáció összeolvasása alapján,
de természetesen magukból az énekekből is kirajzolódik. Az első négy költemény
közvetlenül a házasságához kapcsolódik: a mesélő először „eszébe kezdte venni” „az felesége idegenségét”, és ezért egykori
szerelmese jutott eszébe, majd az
érzések is követik a gondolatok útját: „a régi szeretőjén kezdett szívében megindulni”; a felesége
elárulta őt, ezért elváltak egymástól. Ezzel párhuzamosan a szerző Cupidóhoz
fordul, aki segítséget ígért a szerelmes férfinak Julia szívének megnyeréséhez.
A szomszédos versek kapcsolata itt logikai, időbeli
szinten is megmutatkozik. A kódex 38–39–40. énekeiben a hős előbb „egy kapu
közében” megpillantja Juliát (38.), ezután köszön neki, „térdet-fejet” hajtva
(39.), majd könyörög neki „öszvekulcsolt kézzel, hajtott térddel-fővel”,
illetve: „juték elejében” (Juliának)
– „Juliámra hogy találék; így szólék utána, / mint istenasszonyomnak – mint
istenasszonytól, / kegyelmet reménlenék... reá kiálték” stb. A három vers közti megfelelések számát tovább bővíti
a „nem él(hetek) nála(d) nélkül” panel kétszeri ismétlődésével, majd a sort a
40–41. énekek közti összekötő elemek gyarapítják, például a „régolta... tartó” – „régen... tart”; „tűz kívül nem élhetek” –
„Hogy tüzében égjek, valameddig élek” stb.
A ciklus ezután következő, középső része már nemigen
ültethető át időrendi, epikus történetmondássá. Egymással lazán összefüggő
képsorozatok következnek, melyben a mitológiai játék, a Cupidóval való
feleselgetés során rajzolódik ki egy reménytelen szerelem igazából cselekmény
nélküli meséje. Gyakran verspárok logikája fűzi egybe a költeményeket –
akárcsak az első 33-as részben. Összefügg a fülemüléhez és a darvaknak szóló
ének; kapcsolatban áll egymással a 41–42. vers is, az egyikben Diánával, a
másikban Vénusszal téveszthető össze Julia. A 48., 49. és 50. számú énekek
szintén szorosabban összetartoznak, ezekben a szerelem és Julia, illetve önmaga
összehasonlítása áll. A ciklusnak ez a szakasza poétikai szempontból (a szövegösszefüggések
bonyolult hálója révén, a képrendszer sokrétű egymásra utalása által) gondosan
kidolgozott, az énekek lírai önszemlélete hangsúlyos.
A 41. ének argumentuma („kit írva küldött volt
Juliának”) arra utal, hogy új fejezet következik a kötetben. A pásztordráma Ajánlásában Balassi a komédia megírása
után verses, szerelmes leveleket ígért „Julia rabja” tollából. Noha a Julia-ciklus nemcsak „leveleket”
tartalmaz, a feltevést, hogy az ígért leveleket itt találjuk, bizonyíthatja az
57. ének első strófája is: „Sok könyörgésemre, szép leveleimre...”
Inventio poetica Balassi a Julia-ciklus közepén elhelyezett
költeményeinek jelentős hányadára utalva használja az inventio poetica
megjelölést.
A
latin kifejezést maga a költő versszerző
találmányként fordítja. Az ’inventio’ szó egyaránt jelenti a tevékenységet,
a versszerzést, valamint e munka eredményét, a költeményt is. Ahhoz, hogy a
szónoklattól meg lehessen különböztetni a költő alkotását, az inventióhoz hozzá kellett tenni egy
másik jelzőt: a rhetorica helyett a poeticát.
Amikor
a szónoki és költői invenciót megkülönbözteti egymástól a definíció, arról van
szó, más a tárgya és a célja a rétornak, mint a poétának. Dante meghatározása
szerint „a költészet nem egyéb, hanem fikció (kitalálás), megjelenítve a retorika
és a zene eszközeivel”. A költőnek egyáltalán nem kell az igazsághoz tartania
magát, ahogy Arany János ezt 300 évvel később megfogalmazta: „Költő hazudj, de
rajt’ ne fogjanak”. A legfőbb követelmény a valószerűség. A zene pedig azt
jelenti, hogy a versnek metruma, ritmusa van.
Balassi
azonban – ahogy a Julia-ciklus
alcímeiben látjuk – nem minden versét tartotta inventio poeticának. A költő nem
osztotta be valamennyi költeményét ebbe a csoportba, hanem csak valamilyen
szűkebb körre tartotta érvényesnek ezt a meghatározást. Az előző értelmezéshez
visszatérve: a nem valószerű, hihetetlennek tűnő vershelyzeteket sorolta be az
inventio poeticák közé.
Ha
megvizsgáljuk, hogy a cikluson belül hol helyezkednek el ezek a versek, akkor
azt látjuk, hogy a csoportot megelőző két költemény a költő és Julia
találkozásáról szól, s ezt akár tekinthetjük valóságos elemnek is, majd az
inventio poeticák után álló versek ismét visszatérnek a történetmondáshoz.
Balassi megjelölését talán úgy érthetjük meg, ha csak akkor beszélünk inventio
poeticáról, amikor az ének tárgya tiszta költészet, fikció.
1 Engemet régolta sokféle kínokba tartó én édes szívem,
Hozzád kiált lelkem sírván keservesen, mert gyötrődik sokképpen:
Könyörülj már rajtam, légy kegyelmes hozzám, ne légy ilyen kegyetlen!
2 Távozás keserve, emlékezet mérge veszt és sillyeszt engemet,
Támasztván előmben esztelenségemben esett szörnyű vétkemet,
Kinek nagy terhétől, mint halálos bűntől, oldozd meg már lelkemet!
3 Az sötét éjtszakák minden állatoknak kedves nyugalmat hoznak,
Emberek dologtól, állatok munkától meg akkoron tágulnak,
Csak nekem, veszettnek, hogy mind napok, éjek szörnyű kínommal múlnak.
4 Most is örömemet magaddal elvitted kedvemmel egyetemben,
Reád gyúlt szerelmem titkon éget engem keseredett elmémben,
Áldott szemeidet, gyenge szép színedet juttatván én eszemben.
5 Cupido, ne mesd fel ilyen szörnyű sebbel szívemben annak képét,
Ki halálra gyűlöl, és sok halállal öl, úgy tart, mint ellenségét,
Hozzám vagy enyhíts meg, vagy ha az nem lehet, olts meg bennem szerelmét!
6 De mit mondok? Búmba, ha mint salamandra, tűz kívül nem élhetek,
Azonnal elveszek, ha azkívül leszek; többet, tudom, nem élek,
Édest keserűvel, sok mérget kis mézzel halálnál jobb, hogy nyeljek.
7 Lelkem szemed előtt, mint viasz tűz fölött, könyvein, lásd, úgy olvad,
Szemed verőfénye mert lelkem gyötrelme, haraggal ha rám támad,
De viszont megújít, sok búmban vidámít, ha szerelmesen fogad.
9 Mint szép virágok, fák meg nem újulhatnak tavaszi harmat nélkül,
Akképpen örömem nem lehet víg kedvem nekem is nálad nélkül,
Vigasztald meg tehát, te, kit lelkem imád, hadd éljek már bú nélkül!
10 Óh, te bölcs természet, minden nagy szépséget együvé így mint forralsz?
Világ csudájára, szívek gyújtására egy kegyesre mit csinálsz?
Angyali áldott szént, dicsőíttető fént halandóra hogyhogy adsz?
11 Fénlik sok kövektől, mint a verőféntől erős vér tiszta gyégen*,
Lebeknek** szemei, mint a menny csillagi télben éjjel szép égen;
Kivel rabjává tett, szabadságból kivett engemet immár régen.
12 Óh, kis ábrázatban tündöklő, mennyei dicsőséges nagy szépség!
Ékességgel együtt tebeléd hogyhogy jütt keménység, kegyetlenség?
Szánd meg jó szolgádot, kínvallott rabodot, ki te szerelmedben ég!
13 Forr gerjedt elmémre, mint hangyafészekre, sok új vers, mint sok hangya,
Arra, mert szívemben szerelem tüzének csak te vagy édes langja,
Szózatod búm verő vigasságtételnek zengő s gyönyörű hangja.
14 Öszvekulcsolt kézzel, hajlott térddel, fővel Juliámnak könyörgék,
Midőn jóvoltától, mint istenasszonytól, kegyelmet reménlenék,
Hogy megkegyelmezne, tovább ne gyötrene, Áment reá kiálték.
* jégen
** csillognak
A Maga kezével írott könyve 40. sorszámú, egyúttal a Julia-ciklus hetedik verse ez a költemény. Nem szám szerint különleges a helyzete, hanem egyrészt azért, mert ez vezeti be a Juliának „írva küldött” verseket, illetve, tágabb értelemben az inventio poeticák sorának első darabja ez. Nagyobb figyelmet érdemel a vers azért is, mert egyike azon műveknek, melyből egy – szerkezeti és tartalmi szempontból lényeges – szakaszt később kiemelt Balassi, és kissé módosítva felvette a Saját kezű versfüzérbe:
Az maga elméjének gyors
voltáról az szerelem miatt
Forr gerjedt elmémre, mint hangyafészekre, sok új vers, mint sok hangya,
Arra, mert szüvemben gerjedez szüntelen szerelmed tüzes langja,
Szózatod búm verő vigasságtételnek gyönyörű édes hangja.
Ha innen kezdjük vizsgálódásainkat, azonnal
feltűnik, hogy az első sor mondatszerkesztése igen bonyolult, a tagmondatokat
„helyes” sorrendbe téve így hangozna egyszerűbben a mondat: [Úgy] forr gerjedt
elmémre sok új vers, mint ahogy a hangyafészekre a sok hangya. Az „arra” mutató
névmás az „elmémre” vonatkozik (vele is van egyeztetve), és az a szerepe, hogy
a „szüvemben”-től elkülönítse. Tehát, úgymond, azért születnek az elmémben a
versek, mert a szívem telve van a szerelmeddel. A „mert” két dolgot is indokol:
nem a szívben, hanem az elmében születnek a versek, mert a szívben nincs erre
hely, ott ugyanis a szerelem lakik. Másfelől: azért születhetnek egyáltalán
versek, mert a szívben szerelem van, létezik, lángol. (Ez összhangban áll a Szép magyar komédia Prologusában leírtakkal.) Ám a „gerjedt” jelző az „elmé”-hez is
járul, pedig a köznapi gondolkodás csak a szerelmes szívhez illesztené. Ott is
van, de nem pontosan az én szívére vonatkozik, hanem a te „szerelmed”-re.
(Éppen a „gerjed” ige ismétlődésében tér el egyébként a költemény hosszabb
változata és a kéziratban fennmaradt vers.) A kiemelt részletből nem tudni
pontosan, hogy ez a szerelem kölcsönös-e. Mindenesetre az én két
megkülönböztetendő, bár éppen a „gerjedés” vonatkozásában érintkező részre szakadt:
elmére és szívre. Az egybefonódás és a különválás a kiemelt strófára is, és
továbblépve a teljes költeményre is vonatkozó uralkodó motívum lesz. A
költemény alcímében, a szalamandra-hasonlatban is, miként a tűz a
szalamandrával fonódik össze, ugyanúgy azonosul ez a tűz magával a szerelemmel
is.
A tűzön, illetve a szerelmen kívül és belül
élés-égés képe megjelenik a mondatszerkesztésben. Balassi kedveli az inverz
mondatszerkesztést, nyelvhasználatával másutt is élesen elválasztja a költői és
köznapi beszédet; mégis: sehol annyi közbeékelés, beszúrás nincs, mint éppen
ennek a költeménynek a szövegében. A sorok száma szerint álljon itt néhány
példa (a „helyreállított” szórenddel, a beékelések kihagyásával):
2. versszak 3. sor: „Kinek nagy terhétől oldozd meg
már lelkemet!”
3. versszak 3. sor: „Csak nekem mind napok, éjek
szörnyű kínommal múlnak”
6. versszak 1. sor: „Búmba nem élhetek”
6. versszak 2. sor: „Többet nem élek”
6. versszak 3. sor: „Sok keserű mérget kevés édes
mézzel hogy nyeljek”
7. versszak 1. sor: „Lásd, lelkem szemedtől úgy
olvad könnyekben, mint viasz tűz fölött”
7. versszak 2. sor: „Ha szemed verőfénye haraggal
rám támad”
8. versszak 2. sor: „Akképpen örömem, víg kedvem nem
lehet…”
A felsorolásból kitűnik, hogy a vers középső három versszakában található a legtöbb (és legbonyolultabb) beékeléses, inverz szórendű mondat. S jól megmutatkozik az is, hogy az ily módon lecsupaszított mondatokból minden esetben hiányzik az a metaforikus többlet, ami éppen a beékelések révén jöhetett létre.
Már a Saját
kezű versfüzérbe átemelt strófánál láttuk, hogy az én megsokszorozódik: ott
az elme és a szív vált külön; a költemény egészét tekintve azonban még
hangsúlyosabb a lélek különállása. A vers kezdőszava az „Engemet”, ami jelzi,
hogy az egyes szám első személy kivételes hangsúlyt fog kapni az egész műben.
Nem úgy, hogy az én volna az alany, sőt ez kifejezetten ritkán fordul elő. A
kiemelés sokkal inkább a névmásokkal (pontosabban a névmási határozószókkal)
történik (rajtam, hozzám, engem, előmbe, nékem, bennem), és még gyakrabban az
egyes szám első személyű birtokjelekkel (néhány olyan példa, ahol ez különösen
hangsúlyos: kínommal, szerelmem, elmémben, búmba stb.). Már az első versszak
második sorában előlép a „lelkem” mint alany, és ez a hangsúlyozott kettősség
meghatározza az egész verset. Talán ebben a sorban tűnik föl legérdekesebben a
megosztottság: „Vigasztald meg tehát te [a lelkemet], kit lelkem imád, hadd
éljek már bú nélkül!” Van ebben valami különös eltávolítás is: az én, a beszélő
nem azonosul teljesen ezzel a szenvedő, megalázott lélekkel. Mindez akár a
lélek autonómiáját és öröktől való létét hirdető reneszánsz neoplatonizmus
távoli visszhangjaként is értelmezhető.
Ha feltűnt az egyes szám első személy fokozott
jelenléte, még szembeötlőbb az egyes szám második személy hangsúlyozott volta.
Sokszor az én és a te olyan bonyolult mondatszövedékben bukkan fel, hogy alig
különböztethetők meg egymástól, és bizonyára ez sem véletlen: az egyesülés
vágya így is megjelenik. A következő sor – „Reád gyúlt szerelmem titkon éget
engem keseredett elmémben” – olvastán elég nehéz átlátni, hogy kié ez a tűz, és
kit is éget éppen. Megszólítja az első strófában a beszélő a szívét („én édes
szívem”), s ez akár ma is élő köznyelvi metafora lehetne, hiszen a szerelmesek gyakorta
szólítják egymást „szívem”-nek. De a már elmondottak ismeretében érzékelhető,
hogy másról van szó: az én megsokszorozása, illetve a társsal való egybejátszás
jön itt létre.
A vers fő megszólítottja, Cupido szerelemisten is
’te’ (bár az argumentum szerint az egész mű neki címzett könyörgés, mégis
csupán egyetlen strófában, az 5. versszakban szól a beszélő valóban hozzá).
Megszólítással fordul az én még a természethez is (9. versszak). A természetnek
efféle mindenre kiterjedő, végtelen hatalommal való felruházása, isteni
magasságokba való emelése szintén a neoplatonikus eszmekör hatását jelzi. E két
hangsúlyos invokáció közé ékelődik be három különösen fontos szakasz. Ezáltal
igen arányos versszerkezet rajzolódik ki: a vers közepére került tehát az ének
argumentációjában megjelölt téma, ezt keretezi két oldalról a két megszólítás,
majd kifelé haladva négy-négy szakasz fogja mindezt közre.
Az első négystrófás rész szerint a szerelem az
elmében, az észben lakozik, ám a záró részben – mint azt már láttuk – az
érzelem a szívbe helyeződött át, hiszen az elmébe a versek kerültek.
A vers középső része nemcsak az argumentumban
megjelölt szalamandra-példáról szól; még két hasonlat szerepel a három
strófában: a tűzben élő gyík után a lángoktól olvadó viasz és a harmat nélkül
elpusztuló virágok képe áll. Ez a három költői kép együttesen csak Petrarcánál
fordul elő, ezért ebből sokan arra következtetnek, hogy Balassi nemcsak
általában a petrarkista költők műveit, hanem magát a Daloskönyvet is olvashatta.
A szalamandragyík – a hiedelem szerint – olyan
állat, amelyik jól érzi magát a tűzben. „Halál az életem, s lángokban élek: /
különös étel, csudás szalamandra!” – írja Petrarca. Ez a tulajdonsága
alkalmassá tette arra, hogy már a lovagi költészetben is kedvelt hasonlattá
váljon: ahogy a szalamandra a tűzben, úgy a trubadúr a szerelemben boldog. A
hasonlat a Physiologusból, egy
lexikonszerű késő antik kézikönyvből származik, amely a szimbólumok történetét
dolgozta fel. Balassi saját fantáziájából egészíti ki a toposzt azzal, hogy a
szalamandra nem is tud élni tűz nélkül.
A második petrarcai hasonlat a tűzben olvadó viaszról szól: „A lélek másutt nem tud megnyugodni, / égi szikrát űz, és nem nyer nyugalmat, / s bár viaszból vagyok, a tűz melenget…/ egyszerre égek, s csillapítom éhem” – olvashatjuk a Canzoniere 27. dalában. A kép hihetetlenül köznapi, ezáltal még különösebb, hogy ezen a helyen milyen bonyolult, sokrétű jelentésrendszert hordoz. A viasznak a halála a tűz, ám máskor ő maga élteti a lángot – ha úgy tetszik, a szalamandra-hasonlat ellentétéről van szó. A viasz, azaz a lélek halálát az a láng okozza, mely a kedves szeméből csap ki, ugyanez a tűz azonban az utolsó sor szerint a beszélő éltetőjévé is válhat, ha szerelem árad belőle. A tűz ellensége a víz – jelen esetben a könny. Ez a könny természetesen mégsem abból a szemből származik, amelyik a tüzet lövelli (hiszen így teljes képzavar jönne létre), hanem ez maga a pusztulás, a megsemmisülő lélek, így a beszélőhöz tartozik, nem az imádott hölgyhöz.
A harmadik képsor – ki nem mondva – a könny révén folytatódik (könnyharmat), és arra utal, hogy a tűz ellentéte, a víz nélkül sincs élet, hiszen akkor a virágok – Petrarcánál a viola és a rózsa –, valamint a fák is elpusztulnának.
A központi képsor is az ellentétek és egymásba fonódások bonyolult variációjára épül, üzenete azonban mégis nagyon egyszerű: a beszélő „sem élhet soha az Julia szerelme nélkül”.
A Julia-ciklus
kirajzolódó története az inventio poeticák, verses levelek után néhány
búcsúzkodó költeménnyel véget ér. Cupidónak sem hihet többé, bár az még
biztatgatja a reményét vesztett szerelmest, hogy ha most nem is, majd talán
később még beteljesülhet vágya. A költő bókoló udvarlása tehát befejeződik,
mivel Julia válaszra sem méltatja a őt: „Sok könyörgésemre, szép leveleimre
csak választ sem téssz nekem?” Emiatt a szegény szerelmes csalódik, és – később
be nem tartott elszánással – nem említi többé „Juliát immár versül”.
„Ki ugyan nem elég bús szívemnek” A Julia-ciklussal azonban nem ér véget a kódex számozott, összetartozó énekeinek sora. A csalódást lezáró költeményt először egy „Zsófi nevére” írott vers, majd a két bécsi utcalányhoz szóló mű követi. Már az első 33-as gyűjteményben is találkoztunk ezzel a szerkesztői fogással: ott Anna féltékenységére, itt Anna-Julia hidegségére válaszol a kompozíción belül egy egészen elütő hangú vers. Később látjuk majd, hogy még a Célia-ciklus utolsó darabja is ilyen, sőt a Saját kezű versfüzér Fulvia-verse is hasonló. Ezek a könnyű kalandot, pajkosabb epizódot megjelenítő énekek nemcsak stílusukban különböznek az őket megelőző daraboktól, hanem szerelemfelfogásukban, életszemléletükben is nagyon eltérőek, meghökkentően mások, mint a többi szerelmes tárgyú költemény. A ciklusok szerkezetén belül világos a szerepük: erős ellentétet, szándékos elfordulást jelenítenek meg.
Felmerül az a kérdés, hogy a kötetkompozícióknak milyen gyakorlati céljuk lehetett, volt-e irodalmon kívüli funkciójuk. Ahogy egy-egy költemény esetében egyértelmű, hogy ajándékot kísérő vagy máskor udvarló szándékú szövegről van szó, lehet-e ilyesfajta célzatosságot feltételezni a versgyűjtemények esetében? A válasz csakis nemleges lehet. Nincs ugyanis olyan nő, akit ne sértene az, hogy helyette, miatta, utána, mellette a férfi könnyű lányoknál, alantas kapcsolatban keres vigaszt. Mindebből következik, hogy csak a Szép magyar komédiát és a Julia-ciklust lehet olyan megkomponált műveknek tekinteni, amelyeknek kétségkívül volt udvarló szándékuk – e két alkotás címzettje Anna-Julia, a szerző művét és szerelmét egyszerre ajánlja a hölgynek. A többi kompozíció – a 33-as gyűjtemények, a Célia-ciklus és a Saját kezű versfüzér – kizárólag irodalmi célokat valósít meg.
Ha
visszatérünk a Balassa-kódexhez,
láthatjuk, hogy nem 66, hanem 75 folyamatosan számozott költemény van benne, és
a Julia-ciklus utáni versekről nehéz
eldönteni, hogy elemei-e egy egységes szerkezetnek vagy sem. Ez a rész
elegyesen tartalmaz szerelmes, világi és istenes énekeket. Ám a kódex
megjegyzése szerint az istenes verseket Balassi egy „külön könyvbe” szánta.
Klaniczay Tibor elgondolása alapján, ha a vallásos tárgyú műveket, szám szerint
éppen 9-et, kiemeljük a 75-ös sorozatból, akkor pontosan egy 66 versből álló –
a Julia-ciklusnál tágabb, mégis
egységes – kompozíció keletkezik. A második 33-as ciklus Julia-verseit követő
részébe illeszkedik Balassi Katonaéneke.
In laudem confiniorum*
Holott kikeletkor az sok szép madár szól, kivel ember ugyan él;
Mező jó illatot, az ég szép harmatot ád, ki kedves mindennél.
2 Ellenség hírére vitézeknek szíve gyakorta ott felbuzdul,
Sőt azon kívül is, csak jó kedvéből is vitéz próbálni indul,
Holott sebesedik, öl, fog, vitézkedik, homlokán vér lecsordul.
3 Veres zászlók alatt lobogós kopiát vitézek ott viselik,
Roppant sereg előtt távol az sík mezőt széllyel nyargalják, nézik,
Az párduckápákkal, fényes sisakokkal, forgókkal szép mindenik.
4 Jó szerecsen lovak alattok ugrálnak, hogyha trombita riadt,
Köztök ki strázsát áll, ki lováról leszáll, nyugszik reggel, hol virradt,
Midőn éjten éjjel csataviseléssel mindenik lankadt s fáradt.
5 Az jó hírért, névért s az szép tisztességért ők mindent hátra hadnak,
Emberségről példát, vitézségről formát mindeneknek ők adnak,
Midőn mint jó sólymok mezőn széllyel járnak, vagdalkoznak, futtatnak.
6 Ellenséget látván, örömmel kiáltván ők kopiákot törnek,
S ha súlyosan vagyon az dolog harcokon, szólítatlan megtérnek,
Sok vérben fertezvén arcul reá térvén űzőt sokszor megvernek.
7 Az nagy széles mező, az szép liget, erdő sétáló palotájok,
Az utaknak lese, kemény harcok helye tanuló oskolájok,
Csatán való éhség, szomjúság, nagy hévség s fáradtság mulatságok.
8 Az éles szablyákban örvendeznek méltán, mert ők fejeket szednek,
Viadalhelyeken véresen, sebekben halva sokan feküsznek,
Sok vad s madár gyomra gyakran koporsója vitézül holt testeknek.
9 Ó, végbelieknek, ifjú vitézeknek dicséretes serege!
Kiknek ez világon szerteszerént vagyon mindeneknél jó neve,
Mint sok fát gyümölccsel, sok jó szerencsékkel áldjon Isten mezőkbe!
A vers vizsgálatát érdemes szövegértelmezéssel kezdeni. Balassi nyelve természetesen igen régi magyar nyelv, ám a mai olvasó számára is könnyen érthető. Viszonylag kevés olyan szóval él, amely végleg kikopott a használatból. Mégis komoly félreértések forrása lehet az a körülmény, hogy a ma is közkeletű kifejezések Balassi korában a maitól eltérő jelentést hordoztak, ráadásul éppen ebben a versben nagyon sok a vitézi életmódhoz kapcsolódó szakszó, leírás. Először tehát néhány értelmezésre szoruló szó, sor, fordulat pontos jelentését vizsgáljuk meg:
vitéz: nem azonos a katonával; a
végvárak hadinépének rétegéhez, a végvári katonasághoz tartozik, szolgálatát
szabad elhatározásból, a királytól kapott zsoldért, azaz a hópénzért vállalja.
vég: a Hódoltság és a királyi
Magyarország gyakran változó, elég széles határsávja, s az ott kiépített (török
és magyar) várak őrlánca
holott: ott, ahol
ugyan (él): nyomatékosító jelentésű:
’nagyon is’, ’ugyancsak’, ’bizony’; az egész kifejezés azt jelenti: örül
vitéz próbálni indul: mind erejét, mind
szerencséjét felméri, próbára teszi, sőt vitézi párbajra, azaz próbára indul. A
végvári hadviselés-szokások gyakori formája volt, hogy nem két sereg csapott
össze, hanem egy-egy híres hős, aki már korábban, számos csatában bizonyította
bátorságát, kihívta az ellenséges tábor valamelyik szintén hírneves katonáját,
és a két lovas – teljes harci díszbe öltözötten – lovagi párbajban mérte össze
erejét. A többi vitéz „közönségként” nézte a viadalt. Több párbaj is
következhetett egymás után. Sőt, olykor az is előfordult, hogy valamilyen
nézeteltérés kapcsán végül általános verekedés tört ki.
fog: harc közben fogást keres a
másikon (esetleg foglyot ejt, zsákmányt szerez jelentése is elképzelhető)
veres zászló: a királyi zászló színe a
vörös. A kisebb zászló gyakran fecskefarkú, nem nagy, sokszor jeltelen, a
nagyobbak és jelentősebbek, az ún. főzászlók egyik oldalát a Habsburgok
címerének kétfejű sasa, a másikat pedig Szűz Mária és a gyermek Jézus képe
díszíti. A kibontott vagy – ahogy a korban mondták – a megeresztett zászló azt
is jelezte, hogy az alatta vonuló csapat nyíltan, parancsnokainak
jóváhagyásával indult bevetésre.
lobogós kopja: a kopja hosszú, fából
készült, hegyes végű harci eszköz; erre a katonák kisebb zászlócskát tűztek
díszül
viselik: viszik
széllyel: régies helyesírás,
’szerteszét’
párduckápa: a nyereg hátsó, a derekat
támasztó része; a kápa általában igen díszes volt, jelen esetben párducbőrrel
van díszítve. Más értelmezés szerint párducbőrből készült köpeny. Kápának hívták a lótakarót is.
forgók: az acélsisakokon lévő
forgó rögzítette a sisakhoz a különleges madártolldíszt
szerecsen ló: arab ló, igen híres, jó, bár általában kis termetű lófajta
trombita riad: megszólal, felharsan, és
riadót fúj a trombita
strázsát áll: őrségben van
csataviselés: ’portya’, katonai akció,
főként zsákmányszerző hadművelet
vagdalkoznak: egymás közt a vívást
gyakorolják
futtatnak: a lovakat futtatják
tisztesség: tisztelet, megbecsülés
kopiákot törnek: kopjatörés, azaz
párviadal; amikor lovagi párbajra hívja ki egymást egy magyar és egy török
harcos, a párviadal során eltörhet a kopja. Ütközetben is használták a kopját,
akkor is eltörhetett.
fertezvén: ’fertőzve, bepiszkítva’,
és a ’fürdik’ igével is rokon a szótő
arcul reá térvén: visszafordulva,
szembefordulva. A könnyűlovasság képes volt rá, hogy az ütközet alatt, vagy azt
követően a hazavonuló, zsákmánnyal megrakott és ezért mozgásában elnehezült ellenség
győztes nyomába eredjen, és fordítson a csata kimenetelén vagy új összecsapást
kezdeményezzen.
les: gyakori harci csel; néhány
katona az ellenség szeme előtt előremegy, a többiek egy kedvező adottságú
helyen rejtőzködve, a háttérben várakoznak. A vakmerő csoport könnyű prédának
tűnik, ezért az ellenfél üldözőbe is veszi. A kis csapat addig fut, amíg oda
nem csalják az ellenséget lesben várakozó társaikhoz, és az így csapdába csalt
katonákat könnyebb legyőzni. Az előre küldött katonáknak nem mindig sikerült
persze elcsalni a célig az ellenséget, ezért is hívják őket martaléknak. A
lesvetés nagyon jól szervezett hadi cselekmény volt, legalább 2-300 fő vett
benne részt.
hévség: hőség
fejeket szednek: az összecsapás után a vesztesek halottjainak fejét a győztesek
utólag levágják, és vagy az út mentén, vagy a vár fokán elrettentésül, illetve
a dicsőség jeleként kitűzik azokat mint hadizsákmányt – esetleg elküldhetik az
ellenségnek.
sok vad s madár gyomra
gyakran koporsója vitézül holt testeknek: általában nemigen volt mód arra, hogy a halottakat
rendesen eltemessék. Vagy a környéken lakók ásták el a tetemeket, mert nem
bírták a bűzt, és féltek a járványoktól, vagy valóban felfalták a ragadozók. (A
kép eredete egy antik toposz [Íliász,
I. 4.]; később Zrínyi Miklós is felhasználta egyik versében.)
szerencse: hadizsákmány
A költemény műfaja, mint az a címből kiderül, laudáció, dicséret, azaz óda, a címzettek a vitézek. Ennek megfelelően a vers megszólítással indul („Vitézek”) és költői kérdéssel („Mi lehet … szebb dolog az végeknél?”), tehát erősen szónokias és patetikus felütéssel kezdődik. Ez az indítás a retorika szabályai szerint témamegjelölés is, mely azáltal, hogy kérdés formájában jelenik meg, erősebben sugallja a választ, az állítást. A verszárlat – a műfaji követelményeknek megfelelően – emelkedett hangú, többszörös költői felkiáltás: a vitézek megszólítása eltér a kezdő versszak semleges, jelzőtlen alakjától, itt már „dicséretes sereg”, és a retorikus összegzés után áldáskérő fohásszal végződik a mű, mely a korban igen sablonos.
Az
ódai keret nyelvtani szempontból eltér a költemény többi részétől: e két strófa
alanya többes szám második személyű: [Ti], „Vitézek”, illetve „áldjon Isten”
[Titeket]. A vers többi része harmadik személyű, a beszélő hátrébb lép egy
kicsit, és messzebbről szemlélve festi le társai életét. Ennek a nyelvtani
váltásnak jelentősége van: a keretversszakok jelzik, hogy aki jellemezni fogja
a vitézi életmódot, nem áll tárgykörétől messze, sőt, közülük való személy. Jól
ismeri tehát mindazt, amiről írni fog. Ám ha a dicséret második személyű
maradna (sőt, ha egészen azonosulna az ábrázolt körrel, és első személyben
fogalmazna), akkor a magasztaló szavak hiteltelenebbek volnának, a méltatás
csupán bennfentes önreklám lenne. Ezzel a nyelvtani váltással egyszerre
létrejött az ábrázolás valószerűsége és elfogulatlansága.
Az
ódai hang nemcsak a keretversszakokra jellemző, hanem a középső strófára is. A
vers középpontjába kerül a költői mondandó lényege: „Emberségről példát,
vitézségről formát mindeneknek ők adnak.” Nagy horderejű állítás ez: azt
jelenti, hogy a korban az ideál, az erkölcsi minta a végvári katona, aki élete
veszélyeztetésével nap mint nap harcba száll. Küzd a törökkel, hogy szeretett
hazáját, tágabb értelemben egész Európát, a keresztény világot megvédje. Ez az
üzenet csak a 16. századi Magyarország közönsége számára mondhatna valamit, sem
máskor, sem máshol ez a példázat nem volna ennyire érvényes. Ám a költeményből
ezek a konkrét utalások teljesen hiányoznak: sem török, sem magyar, sem
keresztény, sem pogány, sem Európa nincs benne a szövegben. Úgy tűnik, hogy a
parabola szándékoltan kortól, történelmi helyzettől független. Azt tanítja,
hogy a legkeservesebbnek tűnő helyzeteket is lehet szépnek látni, sőt, hogy a
nehézségekből (talán csakis azokból) kinőhet valami jó, igazán nagyszerű. A
negatívumokat pozitívra fordítani: ez valóban követendő cél.
Nem
Balassi az első, aki a végvári élet morális értékrendjét magasztalja. Kevéssel
korábban a magyar históriás énekmondók, elsősorban Tinódi Sebestyén
híradásaiban találhatunk hasonló dicsőítést:
Bátor szívvel az vitézséghöz vannak,
Ha ellenséget hallnak, megvidulnak,
Gyorsan ő jó lovokra felfordulnak,
Az ellenségnek hamar arcul állnak.
Erősen vívnak, szerencsét késértnek,
Kik közülök meghalnak, sebesülnek,
Kik közülök örök rabságban esnek,
Ki nem változhatnak, ők gyötrettetnek…
Jó legínyök vitézök végházakba,
Vannak gyakran terekkel bajvívásba,
Az körösztyén hitért gyakor harcokban,
És jó hírért, névért sok országokba.
Az
idézet jól mutatja, hogy egy tudósító, egy korabeli „hadi újságíró” nem hagyja,
nem is hagyhatja ki a híradásból a tényeket, a törököket, de az ideológiát, a
kereszténységet sem. Megfigyelhető, hogy Balassi milyen elevenen kötődött a
korabeli költészet szokványos szófordulataihoz, sablonjaihoz.
Ha
innen tekintünk vissza a vers szerkezetére, azt látjuk, hogy mind az ódai
hangmegütés, mind pedig a retorikus felépítés szempontjából három versszak
emelkedik ki és tartozik össze: az első, az ötödik (azaz a középső) és az
utolsó, a kilencedik strófa. E három versszak megadja a gondolatmenet
csomópontjait, ezért a költemény szerkesztését szokás hárompillérű
verskompozíciónak nevezni. A három pillér három-három versszakot fog közre,
ezek önmagukban kisebb, zárt egységet képeznek. Háromszor háromstrófás
elemekből épül fel tehát a költemény, de a versszakok nem lineáris
egymásutániságukkal alkotnak egy-egy részt.
Az
ódai műfajokban, különösen a himnuszban szokásos, hogy a dicsőítést a
magasztalt személy, istenség cselekedeteinek méltatásával indokolja a szerző.
Ezekben a kisebb, közbeékelt részekben Balassi a katonaélet leírását adja,
életképszerű jelenetekben jellemzi a vitézi életmódot. Mindkét rész
azonosképpen indul: „Ellenség hírére”, illetve „Ellenséget látván” kezdődik a
leírás; a befejezés azonban igen különböző, noha mindkettő bizonyos értelemben
az elnyugvást ábrázolja: az első esetben az éjszakai hazatérés, a másodikban
azonban a halál a vége a harcoknak. Az életkép nem egy konkrét alkalom leírását
adja. Bár úgy olvassuk, mintha egy-egy valóban megesett, igazi harcot írna le,
úgy tűnik, hogy lényegében ilyen volt az élete a végvári vitézeknek.
Általában
elmondható, hogy az első egység képei derűsebbek és gondtalanabbak, míg a
második részben sokkal több a vér, a gond, a szörnyűség. Bár az is igaz, hogy a
két leírás apróbb elemeiben is szimmetrikus, párhuzamos elrendezésű: a 2.
versszak „homlokán vér lecsordul” képére felel a második egység azonos helyén a
6. strófa vége: a „sok vérben fertezvén” jelenete. A leírás zártsága egy-egy
részen belül is érvényesül: a második kép elején „örömmel” kiáltanak a vitézek,
majd a történetet befejező versszakban ismét „örvendeznek”, és a „sok
vérben”-re felel a „véressen, sebekben” kép.
A
két háromstrófás egység középső versszakai különböznek az őket keretező,
mozgalmas történetmondásoktól: ezek állóképek. Bár az első leírásban (3.
versszak) még vannak igék, az utolsó állítmány már névszói („szép”), a második
egységben (7. versszak) egyáltalán nincs ige, az állítmányok mind névszói
állítmányok. Az első kép azt festi le, milyen a külsejük a harcosoknak,
milyennek látszik a csata messziről. A második kép a vitézek életmódját
ábrázolja, és az előzővel ellentétesen nagyon is közelről, szinte belülről. Itt
paradoxonok sorával jutunk el egy még valószerű ténytől a teljes képtelenségnek
tűnő állításig. Az azonosító mondatok sorából először az derül ki, hogy „a
mező…, liget, erdő” az „palota” – s ez még hihető is, hiszen tavasszal
(„kikeletkor”) a természetet bárki láthatja olyan pompásnak, akár egy palotát.
Hogy a „les”, a „harcok helye” az „oskola” lehetne, szintén feltételezhető: az
élet iskolája ez. Az viszont, hogy az „éhség, szomjúság… s fáradtság” mind
„mulatság” volna, ellentétként is értelmezhető. Ez akkor is így van, ha a
„mulatság” szót abban a korban nemcsak a mai értelemben használták; nemcsak
mulatozást jelentett, hanem az idő hasznos eltöltését, elmúlatását is. Hiszünk
a vers paradoxonjainak, mert az állítások ismétlődő párhuzama, az azonos
szerkezetek analógiája elfogadtatja velünk a hihetetlent is.
Visszatérve
a költemény kompozíciójára, láthatjuk, hogy a hármas szám uralja a szerkezetet.
Ez a szerkesztési elv érvényesül a versszakokon belül is, a költemény formája
ugyanis Balassi-strófa. Ez a versidom meghatározza a szakaszok sor- és
szótagszámát, ritmusát és rímelését is. (Egyébként helyesebb
Balassi-versszaktípusról beszélni, mert Balassi életművének egészét tekintve a
rímképletek azonos rendszere mellett a szótagszámok igen változatosan
alakulhattak.) A „klasszikus” Balassi-strófa három hosszú, egymással rímelő
sorból áll, mely belső rímek által három kisebb egységre bomlik. (Hogy a
soroknak ez a helyes tördelése, azt éppen a Saját
kezű versfüzérből tudjuk, ott ugyanis maga a költő írta le hosszú sorokba a
szakaszokat.) A 19 szótagú három hosszú sor egymással bokorrímet alkot. A
hosszú sor 6–6–7 szótagszámú három rövidebb, kétütemű sorra bomlik, ahol a két
hatos sor egymással rímel. Képlettel ábrázolva:
6 a – 6 a – 7 b
6 a – 6 a – 7 b
6 a – 6 a – 7 b
Szembeötlő
tehát a költemény hangsúlyozott arányossága, a hármas szám központi szerepe, a
mű megkomponáltsága. Ez a harmonikus szerkezet kapcsolatba hozható a reneszánsz
kor szerkesztési elveivel.
Nagy
kérdés, hogy a költeményben megjelenő áldozatvállalásnak, a hősiességnek, ennek
a kemény, nehéz életnek megvan-e a méltó (vagy egyáltalán, bármilyen) jutalma?
Az életképek világában nincs: itt szörnyűséges halál zárja le a hőstettek
sorát, olyan halál, mely után névtelenül és nyomtalanul tűnnek el a harcosok:
„Sok vad s madár gyomra gyakran koporsója vitézül holt testeknek.” Nincs ebben
semmi magasztos vagy felemelő. Nem ez a helyzet az ódai keret nézőpontjából
szemlélve, ebből ugyanis kitűnik, hogy a vitézek „az jó hírért névért s az szép
tisztességért” vállalják a sorsukat, és ezt a költemény zárlatában meg is
kapják: a „dicséretes sereg”-nek „ez világon szerteszerént vagyon mindeneknél
jó neve”. Nagyon is evilági a cél: a jó hírnév és a becsület, és nincs is semmi
túlvilági jutalmuk a harcosoknak; ellentétben például a megénekelt Zrínyi-katonák
sorsával, akik a mennyországban dicsőülnek majd meg. Ezt a szembenállást
magyarázhatjuk a reneszánsz és barokk stílus szemléletbeli különbözőségével is.
Jutalomnak
tekinthetjük azonban azt is, hogy ők maguk, a vitézek ezt az életmódot szeretik,
és kimondhatatlan gyönyörűséggel végzik a dolgukat. Láttuk, hogy nincs szebb,
mint a végbeli élet, ahol a vitézek maguk is szépek. Harcolni nemcsak
kötelesség, hanem a vitéz sokszor „csak jó kedvéből is vitéz próbálni indul”;
amit mi nehézségnek látunk, az számukra „mulatság”, és gyakran az „öröm”
jellemzi cselekedeteiket.
A
költemény Balassi egyik legismertebb verse. A Balassa-kódexben a 61. sorszámot
viseli, de maga a költemény nincs odamásolva, hiszen ekkor már megjelent
nyomtatásban. (Szinte valamennyi Istenes
énekek-kiadásban benne van.) A kódex bevezető soraiban ez áll: „Következnek
Balassi Bálintnak kölem-kölem féle szerelmes éneki, kik között egynéhány isteni
dicséret, és vitézsígről való ének is vagyon.” Ez a megjegyzés szolgáltatta az
alapot ahhoz, hogy Balassi költészetét évszázadokon keresztül e három téma köré
csoportosítsák, mégis voltaképpen csak ez az egyetlen vitézi tárgyú költeménye
maradt ránk.
Maga
a költő feltehetőleg még a versírásnál is fontosabb dolognak tartotta a végvári
küzdelmeket, mint ahogyan erről egyik levele (Krakkó, 1590) is tanúskodik: „Ne
véljen, uram, senki oly bolondnak, hogy ha ott kinn tisztességessen
szolgáltatnának velem, hogy örömesben az szolgálatban, mint az versfaragásban
nem foglalnám az elmémet. De ha nem szolgáltatnak velem, meggyek [mit tegyek]?
Az hibbei bíróságot vegyem-é fel? [Gúnyos megjegyzés: Hibbe város földesura
maga Balassi volt.] Nem illik. Megházasodjam-é? Annak ellent mondtam. Azért,
uram, így lévén a dolog, hogy meg sem házasodhatom, s az szolgálatra sem lévén
hivatalom, nem jobb-e, itt kisebb bosszúsággal s elmémnek vékony törődésével
urakkal s hercegekkel való nyájasságban az időmet elmulatnom, mint otthon csak
az sanyarságban és morgolódásban? Bezzeg, ha valamely szorgos gondot bíznának
reám, mint Tatát vagy Palotát, ahol kinkintelen [akarva nem akarva]
distrahálnom [elvonnom] kellene az elmémet az virtus-gyakorlására, elhadnám
Krakkót érette, s úgy el is távoztathatnám az emberek rágalmazását, mert az
mindennapi munka és fáradság az testet is megszelídítené, az gondviselés penig
az elmémet is megenyhítené az hivolkodásban, mert alio esset mens atque
cogitatio conversa, atque in unico solaeque Virtuti exercenda studio omnis cura
defixa etc. [mert akkor másra fordul az elme és gondolkodás, és minden gond
csupán a vitézi erény gyakorlására irányuló igyekezetre van lekötve].”
Érdekesebb
kérdés, hogy milyen szerepet szánhatott a költő a cikluson belül ennek a
költeménynek. A vers a 25 darabból álló Julia-versek és az ezt követő két
szerelmes ének után áll. Jelentéséhez úgy közelíthetünk, ha megértjük, hogy
noha mind az első, mind a második 33-as ciklusban a szerelmi költészet alkotja
a versfüzérek nagyobb hányadát, a hozzájuk illesztett egyéb tárgyú versek által
mégis egy teljesebb világszemléletet kíván tükrözni a kompozíció.
A Célia-ciklus A Balassi
versgyűjteményének második 33-as ciklusát záró búcsúversben a bujdosó költő
sorban elköszön hazájától, vitéz társaitól, atyafiságától, az „angyalképű”
szüzektől, majd szerelmes ellenségétől, Julia-Annától, s végezetül, hangzatos
költői gesztussal magától a versírástól is:
Ti pedig, szerzettem átkozott sok versek,
Búnál kik egyebet nékem nem nyertetek,
Tűzben mind fejenként égjetek, vesszetek,
Mert haszontalanok, jót nem érdemletek.
Természetesen mind a versek elégetésének, mind a
költészettel való leszámolásnak csupán a lírai túlzások világában van helye.
Irodalmi toposz ez, mely a kor számos költőjénél megtalálható. Annyi igaz, hogy
az 1589-es év anyagi, szerelmi, költői és lelki válsága után a „világ határira”
– Lengyelországba – bujdosó Balassi új életet kezd, s egyúttal költészetét,
költői nyelvét is megújítja. Az új korszak darabjaiból ismét versgyűjteményt
komponál: ez a Célia-ciklus.
Ki volt Célia? A verseket ihlető érzelem „életrajzi hitele” aligha vonható kétségbe, a
ciklus nőalakja hús-vér személy, érző lény: előkelő, drága ékszereket viselő
hölgy, táncol, vígad, fürdőzik, máskor kesereg, sír öccse halálakor, olykor
pedig féltékenységet szít. A helyszín is ismeretes, a versszövegek egyértelműen
utalnak arra, hogy idegen földön keletkeztek: „Átkozott Cupido, szerencsémet
rontó, régi nagy ellenségem, / Hazámból kiűzél, ide is rám jüvél, érd bátor
immár végem”.
Az irodalomtörténet-írás komoly erőfeszítéseket tett
arra, hogy kiderítse, ki is volt Balassi Céliája. Sokáig lengyelországi
vendéglátójának, Wesselényi Ferencnek a feleségével, Szárkándi Annával
azonosították a hölgyet, pusztán azért, mert a versciklus életrajzi hitelűnek
vélt adatai ráillenek. Abban senki sem kételkedett, hogy Balassi „múzsája”
ezúttal is magyar asszony volt, noha az egyetlen kézzelfogható utalás, a
kilencedik vers akrosztichonja lengyel nevet rejt: Jeadvigam [Jadwiga]. Lehetséges, hogy a titokzatos lény nem
is értette Balassi verseit? Mindez nagyon is elképzelhető.
Julia és Célia A Célia-ciklus szinte
teljességében a Julia-szerelemmel való összehasonlítás jegyében született.
Célia minduntalan Juliát juttatja a költő eszébe:
Julia szózatját, kerek ábrázatját Cupido úgy mutatja
Célia beszédén, örvendetes képén, hogy mikor szemem látja,
Juliának véli, mikor tekintéli, mert szívemet áltatja.
Egyenlő két rózsa, kinek mind pirosa, állapatja, színe egy,
Sem egy ágon termett, kit zöld levél fedett, nem hasonlóbb két ért meggy,
Mint ez Juliához, kinek szép voltához gerjedek, mint Aetna-hegy.
A Célia-szerelmet a sikerületlen és beteljesületlen
Julia-vonzalom táplálja, Célia legfőbb érdeme a Juliához való hasonlóságában
van, a költő azért szeret bele, mert a csalatkozásig olyan, mint régi nagy
szerelme. (Ezt a motívumot a pásztordrámában is felhasználta: Credulus azért
szeret bele Juliába, mert nagyon hasonlít korábbi kedvesére, Angelicára.)
Aligha képzelhető udvarló szándék ezek mögé a költemények mögé, nincs és nem is
volt olyan nő, aki meg ne bántódott volna az ilyesféle méricskéléseken. Az
újonnan fellobbant szenvedély megformálása valójában lírai fikció. Célia olyan
asszony, aki tárgya, talán mintája, de nem olvasója, legkevésbé címzettje a
róla szóló énekeknek.
A névválasztás antikizáló, humanista gesztus, költői
lelemény. Ezt is, mint annyi más ötletét, Geronimo Angeriano (latinosan
Angerianus) olasz neolatin költő Erósz-játékok
című epigrammakötetéből merítette Balassi. A Célia (Caelia, Coelia) beszélő
név, jelentése ‘égi’, ‘mennybéli’. Balassi még korábban, a szerelmesek köznapi
szóképével, közhelyével élve régebbi imádottját, Annát is olykor „szép
csillagnak” nevezte. A Célia-ciklust
viszont tudatos, retorikus szójáték formájában, allegorikus képalkotásában
teljesen átszövi a Célia nevére utaló csillagmetafora: Célia maga égi csillag,
„az kinél égnek nincs szebb csillaga”.
A szókép jelentése leginkább a Julia-ciklus záródarabjának címéből és a verset indító invokációból
kiindulva értelmezhető. A csalódott költő „coelum,
terras et maria implet”, vagyis „panaszával eget,
földet, tengereket betölti”, s tekintetét a csillagos égre emeli, annak sírja
el bánatát: „Ó, nagy kerek kék ég, dicsőség, fényesség, csillagok palotája” –
így hangzik a vers kezdősora. Ez a nyomatékos megszólítás is azt sugallja,
miként a ciklusban több metafora is, hogy a földi Julia „megnyerhetetlen”
alakja csillag képében az égbe emelkedik. Ezentúl minden nőben ezt az eszményi
ideálképet látja, keresi a költő. Juliában a földre szállt szépséget ismerte
meg, aki elérhetetlen számára, hiszen tökéletessége nem evilági.
Ahogyan Célia Julia égi, „paradicsombeli” másának mutatkozik, úgy a Célia-versgyűjtemény is a Julia-ciklus újraalkotásaként értelmezhető – persze Balassi új szerelemideáljának és lírai koncepciójának megfelelően. Szokás a beteljesült Célia-szenvedélyt fáradtabb, öreges érzelemként jellemezni. Ám ha a ciklus eszményítő alapelvére koncentrálunk, akkor a versszövegek hideg hangulatát, higgadtabb tónusát is ebből a nézőpontból kell szemlélnünk.
A Julia-versekben kiemelt hangsúlyt kapott a két szerelmes lelki, érzelmi összefonódása, a meghitt kapcsolat, a bensőségesség ábrázolása, illetve az intimitás iránti vágy. A Célia-ciklusban a belső világ megjelenítése kiegyensúlyozatlanabbá válik, pedig itt a kapcsolat beteljesedett: a beszélő mélyen megélt érzelmeivel szemben Célia üresen ragyogó külleme áll. Ha feltűnnek is Célia érzelmei, azok a hölgy látványán keresztül mutatkoznak meg: „oly szépen sírt öccse halálakor”, „mint … jól nem nyílt rózsa, … mint szép liliomszál”, „drágalátos könyve hull, mint gyöngy, görögve, vagy mint tavasz harmatja”. Ez a paradoxon mutatkozik meg az 5. számú ének második darabjában:
1. Kiáltok, csak bolygok, mint megszélhűdt ember,
Mert belől égek, mint tűzben száraz kender,
Gondom, búm, veszélyem véghetetlen tenger.
2. Paradicsombéli szépség ábrázatja,
Virágzó szép tavasz képe állapatja,
Szépségnek s nemcsak szépnek magát mondhatja.
Merész és kihívó, ahogyan a két strófa nem reflektál egymásra: az első szakasz csak a beszélővel, annak belső állapotával foglalkozik; árnyalt, kifejtett hasonlatokban jeleníti meg az én helyzetét, nyelvtani szempontból is hangsúlyozottan egyes szám első személyű (igeragok, birtokos személyjelek). A második rész kizárólag a másikról, az imádott nőről szól (bár a személy nincs megnevezve). Négyszer ismétlődik a „szép” szó, de ez nem kapcsolódik az énhez, még annyira sem, hogy a beszélő felvállalná az állítást, a dicséretet; nem az én nevezi szépnek a hölgyet, hanem az „mondhatja magát” „szépségnek”. Az ilyen fajta, modernnek ható képalkotás tekinthető a reneszánsz végét, a manierizmust jellemző ábrázolás megjelenésének is.
A Célia-ciklus
fiktív meséje Balassi sajátos költői
érzékenységgel ábrázolja a versek retorikus vázát alkotó mesterkélt ötleteket –
miként ezt az első 33-as ciklus platonikus „lélekcsere”-invencióiban láthatjuk.
A költői képzelet világában zajló események – például a Cupidóval folytatott
dialógusok, viták, konfliktusok, „feddések” – gyakori hangulatváltozásokat
eredményeznek. A Célia-ciklus is egy
olyan fiktív szerelmi történetet beszél el, amely a Cupidóval való összeütközés
keretei közé illeszkedik. A szerelemisten ismét célba veszi a költőt, aki
kénytelen megadni magát. Cupido kegyesnek bizonyul, s a költő „kezébe adja” a
fokozhatatlan szépségű Céliát; előbb megkedveli, s rövidesen magáénak is
mondhatja „élete csillagá”-t. A ciklus közbülső darabjai életképek, de összefüggő
eseménysort nem alkotnak. A Célia „feredésének módját” ecsetelő erotikus
helyzetdalt a rövid elválások, szerelmi gyötrődések rajzai, majd a bánatos
kedvest lefestő pillanatkép követi. Az események konfliktusmentesek, csak a
féltékenység „hamis gyanúsága” okoz félreértést. Nem világos, hogy a
féltékenységből támadt sértés miatt vagy más okból ér véget a kapcsolat – a
szakítás mindenestre nem jár megrázkódtatással. Ezt a szelíd, szerelmes, sőt
vidám búcsút a Célia-ciklusba írt
történet is sejteni engedi, s nyíltan szól róla Balassi utolsó szerelmes verse,
a Saját kezű versfüzér Fulviáról szóló darabja:
Lettovább Juliát, s letinkább
Celiát ez ideig szerettem,
Attól keservesen, s ettől
szerelmesen vígan már búcsút vettem.
Most Fulvia éget, ki ér bennem
véget, mert tüzén meggerjedtem.
A Célia-ciklus halk rezgésű érzelmei elkeseredettséget és hideg, tompa, reménytelen lélekállapotot mutatnak. A verssorozat utolsó előtti darabjában a szerelem hatásairól folytat elmés párbeszédet a költő Cupidóval. A kilencstrófás költemény első négy versszaka Célia és Julia egymásba folyó arcképének vázlata. A beszélő korholja Cupidót, s kéri, ne űzzön vele ilyen csalárd játékot: elűzte hazájából, s még idegenben is annak képét mutatja neki, akit feledni kíván. Az utolsó négy strófa retorikailag kimunkált vita Cupidóval: a költő szenvedélymentes életet szeretne kialakítani, a szerelem helyett „Pallás és vitéz Márs”, azaz a tudomány és a harc töltik ki életét. A szócsatát mégis Cupido nyeri: mi mást válaszolhat, mint hogy Mars sem állhatott ellen az ő cselének, mikor szeretőjével, Vénusszal együtt anyaszült meztelenül Vulcanus hálójába került. A szerelemistennel folytatott párbeszédből kiemelkedik, s mintegy önálló életre kel a középső, ötödik strófa, amely már nem része Julia és Célia kettős portréjának, s még nem tartozik a mitologizáló zárlathoz sem:
Virága éltemnek, akinek
örüljek, teljességgel elszáradt,
Vidám kedvem helyett, kiből
vészek mellett kétszer üszög rám áradt,
Siralmas káromon való nagy
panaszom miatt nyelvem elfáradt.
A vers kellős közepére helyezett keserű kifakadás egy
rezignált hangulatállapot pontos képét adja: ez a szomorkás bölcselkedés a
Céliától vett búcsú dala. Ezzel azonban nem ér véget maga a verssorozat: egy, a
lengyel örömlányokhoz címzett játékos verspárral zárul a Célia-ciklus, megismételve a második 33-as gyűjtemény
ciklusleleményét. A széplányokkal való játszadozásokban mindig ott kísért egy
leheletnyi bánat, amit Lengyel szép Zsuzsánna és Hannuska, a cortigiana
[kurtizán] csillapíthatnak, de feledtetni nem tudnak:
Lengyel szép Zsuzsánna
vervén citeráját
És mondván utána
gyönyörű nótáját
Eszem vesztve,
eltévesztve,
szerelmében sillyesztve,
Felgerjesztve
és ébresztve,
szívemet elrekesztve,
Belső tűzzel emésztve.
Nem lehet kétséges, hogy a Célia-kapcsolat harmonikus
lezárásába, mennyei mivoltába a Julia-szerelem földi lezáratlansága vegyít
disszonáns, diszharmonikus hangokat.
A Célia-ciklus szerkezete A Célia-ciklus
szerkezetében a lezártság és lezáratlanság ellentétes rendezőelveinek együttes
alkalmazása figyelhető meg.
A Balassa-kódexbe 1-től 10-ig terjedő számozással másolták be a Célia-énekeket, sajnos a kódex csonkulása miatt a ciklus eleje elveszett. Különleges sajátossága ennek a verssorozatnak, hogy a számok nem verseket, hanem tematikailag összekapcsolódó verscsoportokat jelölnek: az 5., a 8. és a 10. szám alatt két-két költemény olvasható. Nagyon valószínű, hogy a ciklus 2. egysége is két darabból állt. Az elején hiányos versfüzér első, töredékes tagját ugyanis egy rövid, számozatlan költemény követi: ez lehetett a 2. számot viselő vers párdarabja. Az 1. számú vers vagy verscsoport egészében elveszett. A Célia-gyűjtemény tehát eredetileg 10 verscsoportot, de 14, esetleg 15 verset tartalmazott.
A versek tízes csoportba rendezésében Balassi
ciklusépítő szándékára ismerhetünk. Nem ez volt a költő egyetlen tízes ciklusa:
istenes verseiből is kialakított egy tízes sorozatot, Rimay János pedig –
Balassit követve – több tízes sorozatot is alkotott saját verseiből. A tízes
szám az Apollón istennel kiegészített múzsai karra utaló mitologizáló játék –
tágabb értelemben magát a költészetet szimbolizálja.
A Célia-ciklus
versei sokkal rövidebbek, tömörebbek, mint a költő korábbi költeményei. (A
gyűjteményben öt háromstrófás vers található.) Ez, úgy tűnik, tudatos költői
kísérlet volt, melynek eredményeképpen nem csupán a terjedelem változott meg,
hanem ezek a kisebb művek még szabályosabb, arányosabb alkotásokká váltak, mint
a régebbi énekek. Valamennyi versben a szimmetrikus szerkesztés érvényesül. A
páratlan versszakszámú költemények középső szakasza hangsúlyos, a páros
strófaszámú darabok két-két egységre bomlanak. (A negyedikben két hasonlatot
fog keretbe a két szélső strófa, a nyolcadikban az első 3 versszak egyetlen
megszólítás, amire a második 3 szakasz de-vel kezdődő egysége felel.) Emellett
a tömörítő és zártságra törekvő tendencia mellett igen különös módon, mindennek
ellentmondva jelennek meg a ciklusba beékelt számozatlan, még rövidebb: kettő-
vagy egystrófás költemények. Ebben a harmóniába rejtett diszharmóniában talán
már a késő reneszánsz (manierista) stílus hatása érvényesül.
Török
bejtek A
Balassa-kódex második 33-as ciklusának csaknem a végére, a 73. beszámozott ének
után egy kilenc darabból álló, kétnyelvű (török–magyar) versfüzért másoltak be.
A verscsoport címe szerint Balassi a török irodalom kifinomult, legfelső
rétegéhez, az úgynevezett divánköltészethez tartozó bejtek közül válogatott,
ezeket ültette át magyarra. A bejt az arab–perzsa időmértékes verselés
szabályai szerint kialakított rövid költemény.
Rimay Jánostól tudjuk, hogy
Balassi rendkívüli jártasságot szerzett a török nyelvben, s úgy látszik, hogy a
török irodalom s az annak megértéséhez elengedhetetlen iszlám kultúra sem volt
idegen a számára. Mindenesetre jellemző, hogy Balassit ellenfelei titokban
azzal vádolták, hogy áttért a mohamedán vallásra.
Már költészetének korai
periódusában is – az első 33-as ciklusban – feltűnnek a törökből fordított
énekek, érdekesebb azonban, hogy az elvont nőideál dicséretére kidolgozott új
költői nyelvet – a Julia-szerelem szimbolikáját – részint ugyancsak török
minták alapján alakította ki: „Én is, szegény rabod, új verssel kiáltok /
hozzád, hogy lelkem buzog” – írja nagy hatású szerelmi könyörgésében (Kegyes vidám szemű), amelyet
Török szép versekből szerelmese felől csak nemrégen fordítá,
Igéről igére nem szintén teheté, de hertelen jobbítá
Régi szörnyű kárán, ily veszett, bánkódván, Juliának ajánlá.
Balassi tehát a saját ízlése
szerint alakítja-jobbítja, s Juliának ajánlja a „török szép verseket” – sajnos
ezek a minták mindmáig ismeretlenek.
Más a helyzet a bejtekkel,
melyeknek török szövegét Balassi pontosan feljegyezte, és ezeket a kódexbe is
bemásolták. A bejtek és a fordítások összehasonlító vizsgálata egyértelműen
megmutatja, mit ért Balassi „hertelen jobbítá”-son. A költő egy tematikus
elrendezésű, szótárszerű antológiából válogatta ki forrásait, ezek tehát
eredendően nem alkottak versciklust. Ebből az ötletcsokorból csak a magyar
fordítás révén lett megkomponált verssorozat. Az első két darabhoz latin
argumentum is csatlakozik, ezekből kiderül, hogy a versciklus retorikailag
felékesített (interpretatio cum ornatu), s Juliára alkalmazott (interpretatio
quam in Iuliam retorsit) értelmezése a török bejteknek. Nem indokolatlan tehát
„kis Julia-ciklus”-nak nevezni ezt a
csoportot.
A sorozat valamennyi tagja
egyetlen Balassi-strófából áll. Az énekek önálló kompozíciók, külön-külön is
értelmes, lezárt alkotások, de átszövi őket a cikluson belüli egymásra utalások
bonyolult hálózata.
Az első vers szerelmi és
költői tárgyválasztás, egyúttal az értékek elrendezése a szerelem törvényei
szerint: az én és a világ valódi viszonyát a szerelem határozza meg. Miként oly
sok más versében, a szerző itt is egy köznyelvi metaforából (’a világ minden kincsénél
többet érsz nekem’) alkot költői képsorozatot:
Ez széles világon mennyi virág vagyon, mindaz sem ér egy rózsát,
Az oly vendégség is, kiben egy kegyes sincs, mindaz sem ér egy bapkát*,
Én is minden szűznél, ki ez világon él, feljebb tartom Juliát.
*(fa)batka
A második darab továbbra is
az értékviszonyokról szól, szegénység és gazdagság relatív megítéléséről. A
világ szemében szegénynek ható lírikus a hölgy szerelmének birtokában valójában
mérhetetlenül gazdag. A lélekkel azonosított szerelem birtoklása erőt,
vitalitást kölcsönözhet, ám a lírai én semmit sem tehet azért, hogy vágyát
betöltse: kiszolgáltatott rab, Julia rabja:
Ti, kik szegénséget és szememre vettek, én hiszem, azt tudjátok,
Hogy a vidám szemű s vékony szemöldökű kegyes rabja nem vagyok;
S hogy ember sem vagyok, s lelkem is egy szál sincs, talám azt alítjátok?
A következő vers a keleti
szerelmi költészet egyik metafora-toposzát variálja: a kegyetlen kedves
felhúzott szemöldöke íj, melyből tüzes nyilakat – szempillantásokat – lő ki kedvesére.
Ez a strófa az immár kijelölt értékhatárokon belül az én alávetettségét s az
ebből fakadó szorongást hangsúlyozza:
Ismét felvetett szemöldek íjébe szép szemének idegét,
Kiből tüzes nyilat szívemre ő bocsát, lővén, mint feltett jegyét,
De bár vesszen
fejem, tudom, szeret engem, szinte mint én személyét.
A negyedik költemény Julia
idealizált szépségének dicsérete, a szerelmi választás igazolása, vagyis annak
bizonyítása, hogy a világban szétszórt minden szépség és tökéletesség Juliára
szállt. Julia szépsége kimondottan az udvari értékrend fogalomkörében nyeri el
igazi értelmét. A vers kérdéssel ér véget, mely a szerelmi kiszolgáltatottság
morális alapjait feszegeti:
Tebenned, Julia, mind világ csudája épen megtetszik: szépség,
Ékesség, édesség, eszesség, szelédség, udvari gyönyörűség;
De hogy búmban így hadsz, s csak még ingyen sem szánsz, az-é a jó emberség?
A ciklus ötödik tagjában
teljesedik ki az immár több felől megközelített probléma: a lírai én
belenyugszik sorsába, elfogadja a teljes és feltétel nélküli
kiszolgáltatottságot, s szerelme rabszolgájaként önmagát szerelmének,
hölgyének, élete és halála urának ajánlja. A nő akár meg is ölheti, de
könyörületet is gyakorolhat. A kiszolgáltatott létállapotnak nyomott hangulat,
„bú” a velejárója, melyet a rabtartó úrhölgy kegyelme változtathat vidámságra:
Ha nagy haragjában megöl is Julia, mégsem mondom gyilkosnak,
Azért, mert csak őtet, senki nem egyebet vallok én asszonyomnak,
Mint örökös úr bír lelkemmel, ha rá sír, hogy véget nem vet búmnak.
A ciklus következő tagja
megváltozott nézőpontból tekint a versek három alanyának – én, a világ, Julia –
viszonyára. Eddig az énnek a világtól elszakadó nézőpontjából közelítettünk
Juliához; a tehetetlenül gyötrődő én legalább a kiválasztás aktusában aktívnak
mutatkozhatott. Most Juliának a lírai éntől a világ felé forduló, elutasító
gesztusa még ezt a cseppnyi önállóságát is semmivé teszi. Új alapérzés válik
uralkodóvá, a féltékenység:
Egykor szép Juliát látván, hogy ő magát szép tükörébe nézné,
Kérdém: E világra ily szépséget másra Isten vajon adott-é?
Mosolyga s felele: Ily szép ki lehetne, mond, megbolondultál-é?
A hetedik vers a fent vázolt
helyzet elvont, lírai rajzolata. Az én lelke, mely szerelmével azonos, elhagyja
őt, aki halálhoz hasonló tompultságban figyeli, hogy az másnak adja magát:
Mikoron kirepül lélek beteg testbül, soha senki nem látta,
De az én szerelmem, ki olyan, mint lelkem, hogy fejemet elhadta,
Most szemem jól látta, de vélni sem tudta, hogy magát másnak adta.
Az utolsó előtti vers ismét
Julia nézőpontját teszi magáévá: gonoszul okos kérdéssel bosszantja
szerelmesét: mit tegyen inkább, szétossza kegyeit imádói között, vagy tartsa
meg egyetlenegynek? A kérdésfeltevés kegyetlenségét alig tompítja a válaszban
megcsillantott boldogság lehetősége:
Egykor szép Julia magába így szóla, mond: Kik engem szeretnek,
Egyaránt való jót méltó-é, hogy azok mind fejenként vegyenek?
Nem, mert nem
igazság, hanem a boldogság adassék már csak ennek.
Az utolsó darab a
szerelem-lélekhez, azaz Juliához intézett könyörgés, egyszersmind összegzés: a
választás, a kiszolgáltatottság és a féltékenység érzelmei egyaránt keverednek
benne, kétség és remény közti hangulatállapot az uralkodó.
Rózsaszínű lelkem, én édes szerelmem, ne kösd meg világomot,
Szánj engem, rabodot, ki tűröm kínodot, nézd, kérlek, nyavolámot,
Más ölében ne dőlj,
hanem inkább megölj, hogysem úgy többíts búmot.
A török bejtek, melyeket Balassi magyarra fordított,
szemléletükben, képi megformáltságukban erősen emlékeztetnek a petrarkista
udvarló költészet szóképeire. Ennek oka talán a trubadúrlíra arab gyökereiben
kereshető. A keleti szerelmes költészet azon ága, amelyből Balassi merít,
lényegét tekintve mégis különbözik a trubadúrok eszmevilágától. A bejtek
allegorikus értelmű szerelmes dalok, melyek a szavak szintjén ugyan szerelmi
vágyról, testi szenvedélyről szólnak, valójában azonban misztikus, ezoterikus
értelműek: a lírai énnek szerelmese utáni epekedésében a lélek Isten utáni
vágyódása kap hangot. Balassi feltehetően tisztában volt török forrásainak
misztikus jelentésrétegével, figyelmét ennél mégis jobban megragadta a
török-perzsa versek költői eszköztára. A misztikus keleti szerelem képeit
Balassi Juliára, azaz saját szerelmére alkalmazza. Balassinál a lélek nem az
én, hanem a hölgy metaforája, ily módon a hölgy sem az Istenség allegóriája. A
török bejtek csak annyiban allegorikusak, amennyiben erre az idealizáló
szerelmi lírában feltétlenül szükség van. Ám a bejtek főszereplője nem Isten,
hanem a lélek, vagyis a szerelem. Ezt érti Balassi Juliára vonatkoztatott
interpretációként.
Istenes énekek Balassi korában az
anyanyelvű vallásos énekköltésnek eleven hagyományai voltak. Ez egyfelől a
középkori himnuszok hatását, másfelől a reformáció élénk hitéletének szerves
részét alkotó gyülekezeti énekek befolyását jelentette. Balassi tanítója,
Bornemisza Péter is gyűjtögette, és Énekek
három rendbe címmel ki is adta a korabeli protestáns egyházi énekeket. A
vallásos tárgyú költészet nemcsak a közösség nevében szólhatott Istenhez: Dávid
király zsoltárai nyomán számos átköltés, úgynevezett zsoltárparafrázis
keletkezett, s ezekben már megjelent az egyéni hang, az Istenhez való személyes
fordulás gesztusa. A zsoltárfordítók – a protestáns humanisták – tevékenysége
Európa-szerte jelentős volt, a tudós interpretációk a világi humanisták
alkotásaihoz hasonlóan messze földön ismertté váltak.
A
középkori himnuszköltészet jellegzetessége, hogy a könyörgésben megfogalmazódó
vallásos rajongás gyakran alig különböztethető meg a földi szerelem
ábrázolásától – ezt nevezték amor sanctusnak,
azaz „szent szerelemnek”. A lovagi költészet az imádott hölgyhöz mint
elérhetetlen, égi bálványhoz közelített, és ez a reneszánsz korában éppen a
petrarkizmusban élt tovább. A török bejtek fordítása kapcsán láttuk, hogy az
iszlám költészeti hagyományban is érdekesen kapcsolódik össze a szakrális és
profán gesztus.
Ezek
a tradíciók termékenyítő hatással voltak Balassi költészetére. Költői kísérlet,
játék lehet az, ahogyan két verset szinte azonos akrosztichonnal, azonos
kezdősorral komponál meg: az egyik az első 33-as ciklus negyedik darabja:
„Bizonnyal esmérem rajtam most erejét…” kezdettel, a versfőkben ez olvasható: Balassi Bálinthé Anna; a másik pedig
egy istenes ének, így kezdődik: „Bizonnyal esmérem rajtam nagy haragod…”, az akrosztichonja
pedig Balassi Bálint. A két
költemény között számos ponton párhuzam vonható, most mégis fontosabbak a
különbségek.
Negyedik
[Az Palkó nótájára]
1 Bizonnyal esmérem rajtam most erejét,
Szívemben felgyulladt szerelmének tüzét,
Sebesen égését,
Kit tűrök naponkint egy szép víg kegyesért.
2 Annak személyének drága ékessége
Szabadságomot már magamtól elvette,
Rabságra vetette,
Kínlódom érette, vette is eszébe.
3 Látja szerelmemet, hozzá hívségemet,
Azt jelenti, hogy ő sem gyűlöl engemet,
De azért éltemet
Szűntelen kínozza bűntelen fejemet.
4 Akaratomban ő semmit megmívelni
Nem akar énnekem semmiben engedni,
Sőt lelkem rontani
Igyekezik jó voltomért megutálni.
5 Semmi azért nekem világban már éltem,
Két szememnél több sincs, ki sirasson engem,
Ó, én szegény fejem,
Magamot mint vesztém, mire juta ügyem!
6 Szívem nyughatatlan titkon ő magában,
Bú miatt gyötrődik, fárad bánatjában,
Nagy kínvallásában
Emésztetik, mint fa tűztül sebes lángban.
7 Ím, sok példát hallván mint vesztém enmagam,
Tudván, hogy így járok, mégis elhajlottam,
Nézd, mire jutottam,
Hogy tudva magamot kínra bocsátottam.
8 Bizony nem vethetek senkire egyébre,
Csak magam eszére; de medgyek, ha erre
Vett az ő szépsége,
Hogy magamot érte ejteném az tőrbe.
9 Annak szép személye és víg tekintete
Kit nem gerjesztene gyönyörű beszéde,
Örvendetessége?
Penig érte, és nem másért vagyok ebbe.
10 Legyen az én kínom ő egészségéért,
Legyen halálom is bátor személyéért,
Ám szenvedjek azért,
Csak ne utáljon meg én hív szerelmemért.
11 Jót várnék őtőle, de ő csak gonosszal
Fizet különb-különbféle sok kínokkal,
Kegyetlen válasszal,
Kivel engem megöl gyakorlatossággal.
12 Nem panaszolkodom semmit már felőle,
Azt sem érdemlettem volna bizony tőle,
Hogy nagy szerelmébe
Engemet már bévett, vagyok szeretője.
13 Tulajdona vagyok, szabad ő énvelem,
Rabja vagyok, medgyek, ha megöl is engem,
Vagy csak gyötri lelkem:
Szabad, ihon vagyok, övé szegény fejem.
14 Hiszem, ha esméri idővel énbennem,
Hogy nem csalárd szívvel személyét szeretem,
Talám megszán engem,
S nem leszen kegyetlen örökké ellenem.
15 Éngem noha mostan előle elűze,
Búcsúmot úgy adá, mint számkivetésre,
De talám meg végre
Jutok őnékie valaha eszébe.
16 Azért immár nekem el kell most indulnom,
De elmémet ugyan itt kell nálad hadnom,
Rólad gondolkodnom;
Legyen Isten hozzád, édes vigasztalóm!
17 Nem úgy megyek el, hogy legyek nálad nélkül,
Mert miként hogy test nem élhet lélek nélkül,
Így te szerelmedtül
Soha nem válhatom meg halálom nélkül.
18 Ne felejts el azért te is, kérlek, engem,
Ha immár elűzél, csak ne gyűlölj, lelkem,
Enyhíts meg szerelmem,
Mondd: Ez bizony igen szeret vala engem.
19 Az versszerző neve fel vagyon jegyezve,
Könnyhullatásiban rendelte ezt egybe.
Keserves énekbe;
Ha Istent szereted, ne tréfálj meg érte.
A szerelmes vers
egyes szám harmadik személyben beszél az imádottról: a költő a hölgyet nem
szólítja meg közvetlenül az ének első részében, azaz addig, amíg az
akrosztichon szerint el nem jut Anna nevéig. Az utolsó négy strófa már
közvetlenül a szeretőhöz szól. A vers elején a panaszkodó lírai én elismeri,
hogy ő maga a hibás reménytelen helyzete miatt, majd a végén csak annyit kér,
hogy a hölgy ne felejtse őt el. A vers két része között oly mértékű a különbség
– nemcsak nyelvtani vonatkozásban, hanem szemléletben, hangjában is –, hogy
vélhetően a vers végét utólag, talán a ciklusba rendezéskor fűzte a
költeményhez a költő.
Bizonnyal esmérem rajtam nagy
haragod
Balassi
Bálint nevére, melyben könyörög bűne bocsánatjáért, és hálákat is ad, hogy
Istenhez való megtérése által kedvet lelt Istennél, s azáltal az örök
kárhozattól megszabadult
[Az Palkó nótájára]
1 Bizonnyal esmérem rajtam nagy haragod,
Felséges
Úristen, és kemény ostorod,
Kivel
tagaimot
Bűneimért
nekem igen ostorozod.
2 Alázatos szívvel, Uram, téged kérlek,
Ellenem
felemelt fezeidet tartsad meg,
Szent
Isten, könnyíts meg,
Irgalmasságod
is énhozzám mutasd meg!
3 Láttam bűneimet, kikkel életemben
Vétkeztem
ellened, vitt ördög az bűnben
És
az test az tőrben,
De
mégsem gondoltam, hogy így járjak ebben.
4 Anyámnak méhében bűnben fogantattam,
Kiből
noha tőled kimosogatattam,
De
gyarlón maradtam
És
annak utána visszatántorodtam.
5 Soksága bűnömnek rettegtet engemet,
Csak
irgalmasságod biztatja szívemet,
Siratván
bűnömet,
És
szívből óhajtom kegyelmességedet.
6 Senki sincsen, Uram, ki bűn nélkül
éljen,
Mert
még az igaz is hétszer ő napjában
Béesik
az bűnben,
De
szent lelked az, ki ismét felemeljen.
7 Illik, hogy elfordulj, Uram, bűneimtül,
Kivel
rakva vagyok talpig mind tetétül,
De
kegyességedtül
Nem
illik, hogy megfossz irgalmasságodtul.
8 Bocsásd meg kötelét inkább ajakimnak,
Kik
szüntelen téged felmagasztaljanak,
Hálákat
adjanak,
Jóvoltodért
neked híven szolgáljanak.
9 Az én lelkem is kész mindenkor
dicsérni,
Irgalmasságodért
nagy hálákat adni,
Rólad
emlékezni,
Gondolatim
rajtad mindenkor tartani.
10 Légyen ez énekem az én bűneimért,
Nagyobbal
is neked mert tartozom ezért,
Nagy
sok vétkeimért
Engem
el nem vetél sok álnokságimért.
11 Ím, ha bűneimből ki nem térek vala,
Vagy
hogy vétkeimből ki nem emelsz vala,
Ím,
mint veszek vala,
Örök
kárhozatra tántorodom vala.
12 Neked azért nyelvem híven énekeljen,
Elvött
jovaidért tégedet dicsérjen
És
holtig tiszteljen,
Hogy
annak utána örökké élhessen!
13 Tanúságra szerzé ez verseket öszve,
Kinek
neve vagyon az versek fejébe,
Magát
megesmérte,
Ajánlja
is magát Istenek kezébe.
Az
Istenhez fordulva a viszony meghittebb: az ének egyes szám második személyű
könyörgés. Közeli kapcsolat van beszélő és megszólított között; távolítás
inkább akkor tapasztalható, amikor az ének bűnbánó hangot üt meg: az én a
vétkeket – saját bűneit – messziről szemléli, ezáltal mintegy a felelősség is
elhárul; a test, az ördög a hibás. Az érvelés másik része pedig azt fogalmazza
meg, hogy eredendően mindnyájan bűnösök vagyunk, valamint „senki nincsen, Uram,
ki bűn nélkül éljen, / Mert még az igaz is hétszer ő napjában / Beesik az
bűnben”. A szerelmes énekkel ellentétben itt a beszélő nemigen hibáztatja
önmagát. A kérés tekintetében viszont korántsem olyan szerény, inkább kioktató:
Illik, hogy elfordulj, Uram, bűneimtűl,
Kivel rakva vagyok talpig mind tetétűl,
De kegyességedtűl
Nem illik, hogy megfossz irgalmasságodtúl.
A
hálát, az ellenszolgáltatást sem vállalja az én teljesen magára: ajkára bízza a
magasztalást, lelkére a dicséretet, nyelvére az éneklést. Az énnek ez a
szétosztása különösebb jelentéssel nem bíró költői fogásnak tűnhet, Ám az
Anna-vers felől olvasva tartalommal telítődik ez a megoldás, hiszen ott a
szöveg végén éppen az egybeolvadásra utaló képek jelennek meg:
Nem úgy megyek el, hogy lennék nálad nélkül,
Mert miként hogy test nem élhet lélek nélkül,
Így te szerelmedtűl
Soha nem válhatom meg halálom nélkül.
A
szerelmes megszólalás egyesülési vágyról szól, a test, a lélek, a szerelem, az
élet és a halál egybemosódik.
Az Istenhez címzett
kérésben a részekre bontás egyfelől hárítás, a beszélő nem azonosul a bűneivel
sem, de a felsőbbségnek kiszolgáltatott, annak szüntelenül lekötelezett
szereppel sem. Másfelől azáltal, hogy az Istennek szóló magasztalás több elemre
bomlik, nagyobb jelentőséget is kap: a vers második fele hangsúlyosan a
megszólalás lehetőségeiért való könyörgés, elvontabban: ars poetica jellegű
ima. („Bocsásd meg kötelét… ajakimnak”, „Nyelvem híven énekeljen” stb.)
Világossá válik, hogy az én megmenekülése szorosan összekapcsolódik a
költészettel. Az önmegismerés („magát megesmérte”) a mű végére közvetlenül a
vers által valósul meg, erre „tanúság” maga a költemény, hiszen éppen ezen a
ponton válik érthetővé, összeolvashatóvá az akrosztichon is: Balassi Bálint.
Ebben a Noé bárkájából
elrepült galamb állapatjához hasonlítván állapatját, kéri Istent, hogy életének
sűrű nagy veszélyiben ontsa reá kedvét, s áldásának bárkájában való
befogadásával mentse meg az sok kísértettől fejét
1 Segélj meg engemet, én édes Istenem!
Reméntelenségben ne hagyj elsillyednem,
Ím, minden elhagyott, nincsen hová lennem,
Nem tudok mit tennem.
2 Sok nyavalya miatt apadott hitemet
Most többíts meg bennem, segélvén engemet,
Kit ez világ utál, csúfolván engemet,
Veszett életemet.
3 Mint galamb, ki Noé bárkájából repült,
Nagy vízözön miatt meg bárkára került,
Szájában ágat hozván, tetejére ült,
Ki zöld ággal újult,
4 Szinte úgy most lelkem ő nagy ínségében
Meg tereád került kételenségében.
Noha elhagyott volt; most reménlettében
Rád szállott hitében.
5 Új könyörgést hozott neked új ág helyett,
Ki jó reménséggel virágzott, zöldellett,
S adja ő magát is kezedben ez mellett,
Így vár bárkád felett.
6 Mint egy nagy bárkádban, vedd be azért szegént
Jó áldomásodban fogadásod szerént,
Hogy az kétség miatt el ne hagyjon megént
Téged, szentséges fént!
7 Kiből, Uram, neked de mi hasznod lenne,
Ha az kétség miatt ő Pokolra menne?
Lám, már megváltottad, hogy ne égne benne,
Sőt jót érdemlene.
8 Régen egy galambot ha Noé megtartott,
Hát hogy hadnál engem, kit Fiad megváltott,
Ki tégedet régen keserven kiáltott,
Szíve szerint áldott?
9 Segélj azért engem, kegyelmes Istenem,
Örvény fenekére ne hagyj alámennem;
Kiért az míg élek, kész vagyok hű lennem,
Nagy háladást tennem,
Szent neved dicsérnem.
A vers hátterében
bibliai történet áll: a özönvíz idején Noé a hajójára menekített galambot
háromszor is elküldi, hogy hírt hozzon az árvíz csökkenéséről. A galamb először
mindenütt csak vizet talál, másodszor azonban olajággal a csőrében tér vissza,
és ebből tudható, hogy már megkezdődött az apadás; a harmadszori kiröpülés után
pedig már nem tér többet vissza a madár Noéhoz.
Az
ének argumentuma utal a toposzra, a szöveg pedig mind egyes részeiben, mind a
mű egészét tekintve megfeleltethető a Noé-történet elemeinek. Az ilyenfajta
komponálás, amikor egyetlen kép következetes kifejtése vonul végig a versen,
reneszánsz sajátosság. A zárt kompozícióra való törekvés egyik legművészibb
megjelenése ez, külön neve is volt ennek a technikának: concettónak nevezték.
A
Balassi-költemény könyörgés, melyben a beszélő közvetlenül Istent szólítja meg.
A mű elején és a végén megjelenő segélykérés zárja keretbe a verset; s e két
szakasz más pontokon is reflektál egymásra: a „ne hagyj elsillyednem”-nek felel
meg az „örvény”, és a „nem tudok mit tennem”-re válaszol az utolsó két sor.
Már
ezeknél a keretstrófáknál látható, hogy – bár a bibliai kép nincs jelen – a
szóhasználat (a süllyedés és az örvény) utal a víz fenyegetésére. A
továbbiakban az „apadott” ige viszi tovább ezt a motívumot; mely a víz
szorongató veszélye által a lefelé húzó erőt jeleníti meg egyre fokozódó
mértékben. A 3. versszakban tűnik föl – a bibliai hasonlat felidézésével – a
felemelkedés lehetősége, és ettől kezdve bontakozik ki a teljes allegória: a
galamb a könyörgő lelke; a bárka az élet, a remény lehetősége, az Isten-közeli
állapot metaforája. Az olajág helyett – a vers központi helyén – az „új
könyörgés” jelenik meg: a bibliai örömhír ebben az esetben magával a
költeménnyel válik azonossá. Az „új
könyörgések” egyszersmind felidézhetik akár a Cupidónak való könyörgésből vagy az 56. énekből az „új versek”-et, a komédiaszerzés új műfaját, s ezáltal Balassinak azt az
önszemléletét, melyben újítónak látja önmagát. A lélek ezen a ponton emelkedik
a legmagasabbra, „vár bárkád felett”. Azáltal, hogy a költészet került a kérés
középpontjába, a továbbiakban ez válik az érvelés alapjává, ennek révén és
ezáltal válhat a kétség reménnyé. Rendkívül tudatos költői magatartás ez, mely
szerint a vers szövege az isteni üzenettel válik egyenrangúvá. A költészet
megnyitja az utat a lélek felemelkedéséhez, a kegyelem és az alkotás
összekapcsolódó fogalmak, szinte egymást értelmező, kiegészítő cselekedetek.
A
bibliai történetben a galamb és a hajó egymásra vannak utalva, hiszen a madár
az első kiröpüléskor elpusztulna, ha nem térhetne vissza, a második alkalommal
pedig Noé számára életmentő az olajág híre. Bár a költemény ezt részletesen nem
fejti ki, azáltal, hogy a mű a teljes képre utal, implicit módon mégis jelen
van a lélek-galamb és az isteni bárka kölcsönössége. Nemcsak a könyörgő van
rászorulva Urára, hanem ez fordítva is igaz: tehát egyenrangúak.
A galamb
mind az Újszövetségben, mind pedig a képi ábrázolásokon a Szentlélek
attribútuma. A vers világában az olvasó ettől sem tudja függetleníteni magát,
így az én lelke és az isteni lélek között (igen merész módon) ezáltal is
párhuzam keletkezik.
Ezek
az azonosságok is a könyörgés érvrendszeréhez tartoznak. Ha a kételkedő lélek
ennyire értékes, akkor szinte nem is dilemma, hogy az Istennek szabad-e
lemondania róla; a „mi hasznod lenne”, „hogy hadnál engem” kérdések évődéssé,
költői túlzássá válnak.
A
Noé-mítoszban a galamb harmadszor már nem tér vissza. A könyörgésben ez az elem
így nem jelenik meg, a lélek szabadságvágya mégis jelen van a háttérben. A Bibliát ismerő olvasó értheti, hogy a
lélek, ha a veszély elmúlt, nagyon is eltávolodhat Istenétől.
A léleknek ez a
folytonos mozgása, leszállása, felemelkedése a zsoltárokban is megtalálható.
Sőt, az Istennel való alkudozás gesztusa is Dávid királytól származik: az ő
egyéni kételyei fogalmazódnak gyakran újra a reneszánsz kori vallásos
költészetben. Nem a motívumokban, a versek tárgyában keresendő tehát a korabeli
istenes énekek újdonsága. Balassi nemcsak a komponálás révén hoz újat, hanem
abban is, ahogy a költészetet, az alkotói tevékenységet összefüggésbe hozza
bármelyik témájával: akár a szerelemmel, akár a hit kérdésével. Életművében új
megfelelések jönnek létre, a hagyományos műfajok és tartalmak egy tudatosan
kialakított költői program szerves részeivé válnak.
A mű cselekménye A pásztorjáték élén a
szerző Ajánlása áll, majd egy rövid
tartalmi összefoglaló, summa
következik. Az ötfelvonásos (actus) drámát a Prologus vezeti be. Minden jelenet
(scena) elején egy mondatnyi latin nyelvű tartalmi összefoglaló található. A
cselekmény hajnalban kezdődik, és vacsoraidőben, azaz este fejeződik be.
A főszereplő, Credulus elmeséli barátjának, hogy régen, mikor még szinte gyermek volt, szerelmes lett pajtásába, akit Angelicának hívtak. Nagy boldogságban éltek egymással, együtt játszottak: énekmondó versenyeket rendeztek, és a vesztes csókokkal fizetett a másiknak. Ám egy legény, aki megirigyelte őket, de elcsábítani nem tudta a lányt, megmérgezte Angelicát. Mikor a fiú észrevette, hogy szerelme haldoklik, „látván, hogy Angelica immár vonyogna, azt hivé, hogy soha meg nem gyógyulna, hanem ugyan meghalna szegén. Ingyen [egyáltalán nem] sem várhata azért, hogy az lélek kimúlik belőle, hanem mint reméntelen, elkeseredett ember, mindjárt elszekék” – bánatában elbujdosott. „Már tíz esztendeje múlik vala a … bujdosásának, mely időközben csak hírt sem kaphatának egyik is az másik felől, egy mákszemet is.” Credulus, aki „már… olly roncsosodott, olly szakadozott vala”, most megpillantott egy lányt, aki nagyon emlékeztette őt Angelicára, és ezért beleszeretett. Julia viszont – így hívják a hölgyet – sajnos már két éve elutasítja az udvarlását. Credulusnak van egy jó barátja, Sylvanus. Ám „eszében vévén az Sylvanus juhásza [Dienes] szovábúl Sylvanusnak Juliához való szerelmét, alítván szegén nyavolás, hogy Sylvanus volna az Julia szeretője, hogy ő miatta nem nyerhetné ő Juliát”. A felvonást Sylvanus verses monológja („Ó, nagy kerek kék ég…”) zárja, melyből kiderül, ő is valóban szereti Juliát.
Julia
monológjából megtudjuk: hogy elmenekült szülőházából, hogy megkeresse nagy
szerelmét, akit Tyrsisnek hívtak, és aki elbujdosott, mert azt hitte, hogy őt
megmérgezték. Neve álnév: „Juliának nevezte vala magát, elnőtt és megállapodott
vala”. Juliát barátnője, Briszeida rá szeretné venni, hogy fogadja Credulust,
aki nemcsak bölcs, vitéz férfi, de szép verseket is ír. Eközben Sylvanus régi
szerelmével, Galatheával társalog. A hölgy azon kesereg, hogy míg régen imádta
őt Sylvanus, most elfordult tőle. A férfi válaszul felidézi, hogy Galathea
milyen sokáig nem fogadta az ő udvarlását, „mindaddig is, míg Sylvanus Juliához
nem hajlott, csak kegyetlenkedett Sylvanuson”. Briszeida arról igyekszik
meggyőzni Credulust, hogy Julia nem fogadja Sylvanus udvarlását sem.
Credulus
hiába bókol Juliának, a hölgy nem sajnálja meg őt, „nem hajol hozzája, és okot
vet bele, hogy ő régen más legén szerelméhez kötette magát, annak mind holtig
tekélletes és igaz akar lenni, mely szót Credulus Sylvanusra ért, s annál
inkább elbúsul rajta”. Eközben Sylvanus az érzéseit megvallja Ekhónak („Ó,
magas kősziklák…”). A megjelenő Briszeida szemrehányást tesz Sylvanusnak azért,
hogy barátját becsapja, és Juliát szereti. Galathea Dienessel epret küld
szerelmének, Sylvanusnak.
Credulus
korholja Sylvanust, aki azzal védekezik, hogy nem ő a bűnös, hanem a szerelem.
Briszeida ismét megkísérli Julia szívét meglágyítani, de eredménytelenül.
Dienes sikertelenül igyekszik átadni Sylvanusnak a Galathea küldte epret. A
felvonást Credulus monológja zárja, melyben a hős a reménytelen szerelem miatt
halálra szánja el magát, de előbb a gyilkos fegyverrel egy fába vési végzetének
okát:
Credulus bújában, itt ez nagy pusztában azért ölé meg magát,
Hogy Sylvanus tőle, kit soha nem véle, elcsalta szép Juliát,
Kiért, mint azelőtt, most is ezen helyött nem szánta ő halálát.
Sylvanus
megakadályozza Credulus öngyilkosságát, és megígéri barátjának, hogy lemond
Julia szerelméről. Eközben Julia rátalál a fára írt búcsúversre, és elmondja,
hogy ő még mindig Tyrsist szereti, őt keresi. Dienes beszámol Sylvanusnak
arról, hogy kihallgatta Galathea és Briszeida beszélgetését: Galathea
elhatározta, hogy nem vár tovább régi szerelmére, hanem újat keres magának.
Sylvanus a hír hatására elindul, hogy visszatérjen Galatheához. Credulus és
Julia a vésett fa tövében találkoznak. Credulus a beszélgetésben utal régi
szerelmére, Angelicára, és Julia faggatózni kezd a múltról. Apránként kiderül,
hogy Credulus igazi neve Tyrsis, Julia pedig valójában Angelica – a régi
szerelmesek „ott szóval beszélvén egymással, megesmervén egymást, egymáshoz
házasolának”. Megérkezik közben Sylvanus és Galathea, „Sylvanus is megbékélik
Galatheával, s elveszi”. Mindkét szerelmespár boldogan távozik. A művet Dienes
tréfás-pajzán Conclusiója zárja.
A komédia forrása A dráma egy olasz
pásztorjáték, Cristoforo Castelleti Amarilli
című darabjának (1587) magyarított változata. Itáliában jelentős tradíciója
volt ennek a műfajnak, ám az a mű, amely Balassihoz ebből a hagyományból
eljutott, nem különösen színvonalas munka, inkább másodvonalbeli alkotás.
Balassi nem pusztán fordító, de nem is volt a régiségben szokás az idegen
nyelvű műveket szó szerint átültetni. A költő mind a cselekményben, mind pedig
a szövegben változtatásokat hajtott végre.
A
magyar komédia címe nem a főszereplő neve, Julia,
miként azt sokáig gondolták, hanem hangsúlyosan egy szerelmi párhuzam
történetének ígérete: Tyrsisnek
Angelicával, Sylvanusnak Galatheával való szerelmekrül szép magyar Comoedia.
Több
név eltér az eredeti műben szereplőétől. A legjelentősebb, hogy Amarilliből
Julia lesz (éppen a Julia-ciklusból
tudjuk, hogy ebben a névválasztásban a költő mintája Joannes Secundus volt),
Licoriból (a hölgy eredeti nevéből) pedig Angelica, azaz angyal. Fontos, hogy
Credulo-Credulus beszélő név: ’hiszékeny’ a jelentése, s ezt a fordítás
megőrizte. Galathea neve Castellettinél Tirrenia (tengeri nimfa), és a név
megváltoztatásának, mint később látni fogjuk, érdekes mitológiai háttere van.
Sylvanus (’erdőlakó’, ’vadember’) –Selvaggio szolgája Cavicchio (jelentése
’facövek’, azaz bunkó), a magyar változatban Dienesnek hívják, és szerepe,
különösen nyelvi humora Balassinál igen nagy hangsúlyt kap. A bevezetőt az
olasz műben Apolló mondja el, a komédiában a Prologus a szerző „szólója”. Míg
az olasz eredetiben Selvaggio vetélytárs mivolta a lényeges, Balassinál nagyobb
szerepet kap Sylvanus korábbi szerelme, illetve a több szálon futó szerelmi
történet. A magyar változatban Sylvanus és Galathea kapcsolata többször
megfordul – hol egyikük, hol másikuk nem fogadja éppen társa udvarlását. Ez a
váltakozás Balassi leleménye.
A
pásztordráma kifejezést nem használja Balassi, komédiának fordítja a műfajt, és
itt nemcsak arról van szó, hogy újítóként egy tágabb műfajt kívánt
meghonosítani irodalmunkban. A magyar változatban a szereplők nem pásztorok,
Credulus költő és vitéz, és Sylvanus is verset ír. Balassi művében sokkal
nagyobb teret kap a hősök boldogtalansága, reménytelen vágyakozása, bujdosása.
Ezáltal a főszereplők beszéde egyneműbb: emelkedett, költői szöveg; és szinte
csak a juhász, Dienes szövegében találunk pajzán, népiesebb szólásokat.
A komédia példázatjellege Balassi
komédiájában számos elem utal a költő korábbi műveire, saját életére, házassági
szándékára.
A
két főszereplő, Tyrsis és Angelica már 10 évvel a darab cselekményének kezdete
előtt is ismerték egymást, sőt boldog szerelemben éltek – akárcsak Balassi és
Losonczy Anna az 1578-tól kezdődő időszakban. Elszakadtak egymástól, és most,
amikor újra találkoznak, nem ismerik fel egymásban a régi szerelmüket. „Azért
nem esmerheti vala meg Credulus Juliát…, hogy tíz esztendő elforgásában noha
nem rútult, hanem szépült, de azért ugyan megváltozott és megtört vala.” De az
immár szabaddá vált özvegy nem volt hajlandó fogadni a költő udvarlását. Ez az
állapot már csaknem két éve tart a drámában is, azóta udvarol hiába
Credulus-Balassi Juliájának.
A
másik szerelmespár sorsa szintén a való élet tükre. Sylvanus sokáig
reménytelenül szerette Galatheát, aki csak nevetett a bókokon (mint most Anna a
költőn). Sylvanus viszont megelégelte ezt a helyzetet, és már valaki másnak
udvarol – fenyegetőzik képes beszédben a szerző. Galathea csak ekkor ébred rá,
mit veszített el, és viszonozná is Sylvanus érzéseit, ám (sokáig úgy tűnik) már
későn – ekként folytatódik a tanító mese. Sylvanus azonban még időben ráébred,
hogy tévedett, és nem szerethet mást, mint korábbi szerelmét.
Mindkét
szerelmespár egymásra talál végül, fellelik életük első igazi nagy
szenvedélyét, felismerik, hogy csak azzal élhetnek, és így örök boldogság vár
rájuk – ezzel a Julia-Anna számára követendő példázattal fejeződik be a mű.
A
nevek megválasztása enigmatikus: aki a kulcsot ismeri, az a rejtvényt
megfejtheti, és felfoghatja a mű aktuális példázatjellegét. A címzett, Losonczy
Anna mindenképpen értette, hogy míg a korai Balassi-versekben saját nevén
szerepelt, Annaként, kapcsolatuk újabb korszakában a költő Juliának szólítja
őt. Az Anna-Angelica nevek hasonló hangzásukkal segítenek felismerni a
párhuzamot. Az imádott hölgyet gyakran nevezik a költemények angyalnak, ez a
metafora annyira általános, szinte közhelyszerű, hogy a megfelelés innen is jól
érzékelhető. Ha a kívülállók még ebből sem értenék, kiről van szó, Balassi az
echós versben leleplezi az azonosságot:
Igazán ki neve, kit jómnak felette lelkem oda kívánna?
Echo: ANNA
Azt bizony megvallom, de jó szolgálatom kedves-e neki vagy nem?
Szép Julia-Annám leszen-e jó hozzám, s megkegyelmez-e nekem?
Az
még érdekesebb, hogy ezt a titkot nem Credulus, hanem Sylvanus tudja meg, és
fedi fel az olvasók-nézők előtt.
Galathea nevének
megválasztásakor szintén tudatosan tér el Balassi a forrásától; a
Galathea–Losonczy Anna párhuzam is érdekes: a mítosz szerint Galatheába, a
Pygmalion által készített szépséges szoborba szerelmes lesz maga a szobrász. A
szoborba beköltözik a szerelem istennője, Aphrodité, így az élettelen tárgyból
igazi nő lesz, és szerelmük valóra válik. Ez a mitológiai utalás is a
beteljesülés vágyának kifejeződése, fokozása. Sőt, az is benne van, hogy az
imádott nő alakját jelentős mértékben maga a költő hozta létre, teremtette meg,
Julia szépsége a szerelem révén válhat valósággá.
A
Prologus magát Annát szólítja meg kérésével: „Vegye azért jó néven tőlem, régi
nyomorult rabjátúl ez kis ajándékomot, s ha az Isten azt hadta, hogy áldozzék
régen az én lelkemmel, égetvén nyavolyást az ő régi szerelminek tüziben,
boldogítson immár meg valaha az igaz lelkem áldozatjáért ennyi sok kínvallásom
után; bevivén szegén fejemet az ő kedviben s nagy szerelmiben, hogy ennyi sok
veszéll miatt ne essem reméntelenségben, hanem dicsőség gyanánt részesülhessek
az ő jó kedvébe, kit éltessen Isten boldogul, kívánta javaiban sok
esztendeiglen. Ámen.”
A főhős: a szerelem Valamennyi fontosabb
szereplő lényegében magának a drámába is beillesztett szerzőnek egy-egy újabb
megjelenési formája. Sylvanus és Credulus személye nem válik el élesen, mert
bár Credulus költői tehetségét dicsérik a darab szereplői, a műbe illesztett
két hosszú költeményt mégis Sylvanus szavalja el. A 4. felvonás végén, mielőtt Credulus
a fába vésné saját versikéjét, felmondja prózában Sylvanus énekeit: „Mi szükség
énnekem… tovább ez világban vajúdnom, … bolognom? … Ím ez kősziklárúl
szakasszam-é le nyakamot? … Ó, ti magas fák, kik sokszor hallottátok az én
keserves sírásimot…, ti tegyetek bizonságot … halálomrúl” és így tovább.
Credulus és Sylvanus nem két teljesen külön személy, érzelmeik, vágyaik, de
költői tehetségük, sőt szavaik és mondandójuk is közös. Ez a megsokszorozott
hős egyszerre több költői túlzás és ellentét megjelenítésére alkalmas.
Megmutatja, hogy Julia szépsége senkit nem hagyhat hidegen, a versek mind
csakis őhozzá szólnak, de egyben azt is, hogy mindenki megtalálja a szerelemben
a boldogságot. Élet és irodalom, valóság és fikció egybemosódása mégsem jelenti
azt, hogy a darab „kulcsa” a való életben keresendő. Ellenkezőleg. A műbe
átemelt valóságelemekben az a költői vágy ölt testet, hogy a fikció kihat,
kiterjed az életre is.
Fontos,
hogy a Prologus hús-vér alak: „Férfi, az Comediaszerző szólója”, ezáltal maga az
író ténylegesen is a mű szereplőjévé válik, és a megsokszorozott hős egyik arca
lesz – nemcsak abból a nyilvánvaló okból, mert ő is költő, hanem azért is, hogy
a parabola jelentése félreérthetetlenül kiteljesedjék. Szerző és szereplő nem
válik szét, erre utal az Ajánlás
aláírásában is: „Julia rabja, N. N.” [azaz Balassi].
A
nőalakok is bizonyos értelemben e sokarcú hősalak megjelenítői, hiszen Julia és
Galathea életének egyaránt központi, sőt egyetlen problémája a szerelem. Ők is
szenvednek, vágyakoznak, reménytelenül sóvárognak, számukra éppúgy elérhetetlen
távolságba került szerelmesük, mint a férfi hősöknek. Ezért ők is „bujdosnak”.
Minden és mindenki egyetlen központi téma, érzelem körül forog, azt jeleníti
meg, és ez a tárgy maga a szerelem.
A Prologus így foglalja mindezt össze: „Hogy penig ez dolgot vettem előmben s mást nem, oka ez, hogy az én véghetetlen nagy szerelmemnek valami példáját akartam mégis ez komédiában megmutatni annak, azkinek nevének emlékezetére az igaz szerelmemben nagy alázatosan, engedelmesen meghajol mindenkor az én térdem.”
A Julia-ciklus és a Szép magyar komédia A drámafordítás és a szerelmes versek ciklusba rendezése egymáshoz
nagyon közeli időben zajlott. De míg a Julia-ciklusban
nem teljesülhet be a szerelem, a dráma házassággal végződik. Ennek oka a
műnemek, illetve a műfajok közti eltérésben kereshető. A szerelmi költészet
petrarcai hagyományában nincs példa arra, hogy az imádott hölgyet végül el
lehet érni, meg lehet kapni, hiszen ilyen esetben éppen a szerelem-ideológia
lényege sérülne. A komédia viszont olyan műfaj, amelyben ugyan a hősök sorsa
kezdetben igen reménytelen, a mű végére azonban minden megoldódik, a befejezés
csak szerencsésen alakulhat. Balassi irodalmi problémaként, egyenetlenségként
érzékeli a szomorúság és vidámság ellentétét: „Vagyon az dologbeszélésben
egynéhány tréfa is, kit azért egyelítettünk ez Comediában, hogy míg az
hallgatók az Comedia végét érnék, addig ne szomorkodnának, szánván az
egymástokot, hanem nevetnének is, örülnének is, hallván az tréfákot.”
A
dráma egészében férfi és nő egyenrangú, a gyötrelmekben egyaránt osztoznak,
kölcsönösen epekednek – és végül egymásra is találnak. Ebben a személetmódban
nyoma sincs a petrarkista szerelemfelfogásnak (míg persze a képalkotásban, a
kisebb részletekben számos petrarcai frázis található): éppen ez a
legjelentősebb ellentmondás a Julia-ciklus
és a pásztordráma között, és ezt az eltérést nem magyarázza meg teljesen a
műfaji különbözőség. A hősöknek ez a sokféle arcú, de mégis egységesnek tűnő
alakja erősen líraivá teszi a komédiát. A lírai hős megsokszorozására már a Julia-ciklusban is kísérletet tett a
költő: az én szétvált, elkülönült és önálló életet élő lélekre, szívre, elmére
osztódott. A drámában, éppen azáltal, hogy az elkülönülés sokkal látványosabb,
hiszen sok-sok hős, eltérő személyek mondják és élik meg ugyanazt, jelenítenek
meg hasonló érzést, az azonosság hangsúlyosabb, túlzóbb, mégis hihetőbb.
A
versciklus és a komédia több ponton szövegszerűen fedi egymást. Sylvanus két
költeménye a Julia-ciklus egy-egy
fontos darabja. Mivel a pásztordráma kéziratából a versek hiányoznak, nem
tudhatjuk pontosan, hogy mennyire tértek el a szövegek egymástól. Már utaltunk
rá, hogy e két költeményt maga Credulus is összefoglalja prózában. A dráma
szövegében azonban számos más helyen találunk egyéb Balassi-versidézeteket, a
különböző szereplők prózába átültetve mondják fel a költő verseit. Ez nem
figyelmetlen önismétlés, hanem inkább a két mű összefüggésének hangsúlyozása.
Nem
olvasói önkény párhuzamot vonni a ciklus és a dráma között; hiszen Balassi a
komédiához írott Ajánlásában utal
erre: „Ha ez elsőben szerzett szolgálóleányom [a komédia] kedves leszen
kegyelmeteknél ezért az én szolgálatomért, rövidnap más szolgálót is szerzek
kegyelmeteknek, ki nemcsak ékes énekekkel is, és valami dolgok az én
szerelmemben megtörténnek, mindazokról írt szerelmes levelekkel gyönyörködteti
tikegyelmeteket.” A „szerelmes leveleket” a szakirodalom a Julia-ciklus bizonyos verseivel azonosítja („Kit írva küldött volt
Juliának”).
A
versekben és a drámában ismétlődő, visszatérő nevek (Anna, Julia-Anna, Julia,
Credulus) arra utalnak, hogy Balassi olyan közönséghez szólt, melynek tagjai
ismerték műveit, és akikre a jövőben is számíthatott mint lelkes olvasókra.
Célzásai különben teljesen értelmetlenek volnának.
Balassi költői
programja Már
az elemzések során láthattuk, hogy Balassi úgy jelenik meg a magyar irodalom
történetében, mint akinek a munkássága eszmei, elméleti, nyelvi, műfaji,
tematikus, formai téren egyaránt alapvető, úttörő: ő a legelső. Balassi költői
programját olvasva arról bizonyosodhatunk meg, hogy ő maga is kezdeményezőnek,
sarkalatos jelentőségűnek érezte saját tevékenységét. Nem gyakori jelenség,
hogy egy költő saját maga jelölje ki önnön irodalomtörténeti helyét – ráadásul
helyesen. A 16. században pedig alig-alig találni egy-két olyan magyar nyelvű
mondatot, elejtett szót, amelyből esztétikai következtetéseket lehetne levonni.
A komédiát bevezető elméleti jellegű részekben azonban Balassi tudományos
pontossággal fejti ki ars poeticáját.
Az Ajánlásban fogalmazza meg, hogy „akarám
azért ez Comedia-szerzést új forma gyanánt elővenni, hogy ha az ott benn
[Erdélyben] való ifjak az ide ki valókat az versszerzésben nemcsak követték,
hanem sokkal inkább meg is elődzötték, ebben se maradnának el az ide
[Magyarországra] valóktul. Sőt indulnának el utánnak; úgy én részemre pedig ezt
sem bánom, ha azt is, mint az versszerzést, elveszik tőlem… Nekem… elég csak
elkezdeni is, azmint egyebeknek oztán fogyatkozás nélkül véghez vinni és megékesíteni.”
A költő elsőként ír komédiát magyar
nyelven, és látja, hogy ez az irodalmi életben döntő lépés. Annak is tudatában
van, hogy követőkre lelni már könnyebb, hiszen líráját is sokan imitálják már.
A nyomában járó költőkre pedig elégedettséggel tekint.
A költészet kérdését nemzeti jelentőségű, hasznos ügynek tartja: „Csakhogy nem tudom, micsoda bolond szokás és pór szemérmesség bánt bennünket, hogy azt mi csak szégyenljük, az mivel egyéb nemzet dicsekedik és tisztelkedik, úgymint diáksággal [tanult latinsággal], jó nyelvvel s elmével, s versszerzéssel, mely dolgok Istennek fő ajándéki az emberekben.” A nyelv kérdését a későbbiekben bővebben kifejti: „Ha én is azért az magyar nyelvet ezzel akartam meggazdagítani, hogy megesmerjék mindenek, hogy magyar nyelven is meglehetne ez, az mi egyéb nyelven meglehet.” Az anyanyelvi költészet egy országnak büszkesége, főként, ha a latinos műveltséggel párosul. Rimay János is pontosan ezekre az érvekre hivatkozva vette védelmébe Balassi szerelmi költészetét: „Ha ki az szerelem argumentumában való énekének munkáját nem javallja penig, sőt kárhoztatná inkábban, kárhoztassa az egyéb minden nemzetségek nyelvén írt hasonló munkákot is.”
Az igazi irodalom hasznos és követendő is: „kiből ember példát s tanulságot vehet,
mint mehessen elő, s mint vehessen jó nevet, s mint nyerhessen jó nevet s jó
hírt, s nagy tekintetet magának ez világon”. Nemcsak a vitézséggel lehet
erényessé válni, hanem a költészet révén is.
A költészet tárgyáról nyilatkozva
hangsúlyozza, hogy a szerelmi téma nemhogy alantas volna, hanem nagyon is
ajánlatos: „Tudom, mit itt mondanak az szapora szavúk ellenem, tudniillik, hogy
nem szerelem dolgárúl, hanem másrúl kellett volna elmélkednem, mert ezekkel
csak botránkozást csinálok az ifjú s fejér cseléd közett. Kiknek azt felelem,
hogy Historiát [történetírást] nem írhattam, mert egyik az: vagyon, ki írja,
másik az penig, hogy talám énnekem arra nem volna annyi mivoltom is; szent
írást [vallásos témájú művet] sem, mert arrúl is mindkét felől [katolikus és
protestáns részről] eleget írtanak és írnak is, hanem ollyat kellett előhoznom,
ki, az mint elsőben is megmondám, az szomoróknak is örömet s víg kedvet hozna.”
Igen ritka az, hogy egy alkotó egészen tisztán látja irodalmi szerepét: tudja,
hogy milyen téma és műfaj az, amely alkatának megfelelő, és milyen területektől
határolódik el. Nemcsak egy elvont művészeti eszmény lebeg a szeme előtt, hanem
érzékeli annak megvalósulását, pillanatnyi alakulását, valamint azt is, hogy
saját életműve hogyan illeszkedik be történeti szempontból ebbe, illetve az
adott kor egyidejű jelenségei között hol az
ő egyéni helye.
Bár
Balassi hangsúlyozza, hogy a szerelmi
téma nem az ő felfedezése („mennyi olasz, francus, német vagyon, ki az féle
dolgokrúl szerez vagy verset, vagy comediát, kit nem botránkozásnak, hanem szép
találmánynak [inventiónak!] dicsírnek egyéb nemzetek”), mégis érzékeli, hogy
egy érzés ily módon való kiemelése indoklásra szorul.
Egyrészt
meg kell mutatni, hogy nem erkölcstelen
dologról van szó: „tisztességes szerelem vagyon benne, oly kedig, ki szabad,
nem köteles személek között forog, sem egyéb végre, hanem házasságra”. Noha a
komédiában ezt a feddhetetlen szerelmet írja meg a költő, de fontosnak tartja
részletezni, hogy létezik másfajta kapcsolat is: „Mert tudok ollyanokot, kik
házastársok előtt sem tagadták szerelmeket, sőt megmondották, hogy ők tekintet
nélkül szeretnek, mely tekintet nélkül való szerelmeket midőn házastársok
kérdené tőle, mi volna: azt felelték, hogy semmi nem egyéb, hanem ők sem az
Istent, sem az lelkeket, sem gyermekeket, sem életeket, sem tisztességeket, sem
nemzeteket, sem hírt, sem embert nem tekinthetnek az ő szerelmekben, hanem
mindezeket hátrahagyván, az ő szeretőjöket kell szeretniek. Meg is halni penig,
ki kész lett volna szeretőjéért, tudok mind férfiat, s mind asszont, úgy penig,
hogy ingyen nem más miatt, hanem maga keze miatt, sem egyébért, hanem csak az
szerelemnek szeretőjéhez való megbizonyításáért kellett volna lelkeknek ez
világból kárhozattal kimúlniok, ha az Isten meg nem ótta s tartotta volna őket
csudaképpen.”
A meg nem engedett szerelem is lehet tárgya az
irodalomnak, hiszen Bornemisza Péter, a költő hajdani gyermekkori tanítómestere
az Ördögi kísértetekről
[kísértésekről] szóló vallásos célzatú művében hosszan részletezte, mit és
hogyan nem szabad cselekedni: „Péter pap is megírta az Kísértetekrül írt könyviben ezelőtt néhány esztendővel, mint merölt
el az magyar nemzet az szerelemben. Jóllehet csak keveset írt meg benne ahhoz
képest, az mit az dolog őmagában fog.” Van ebben a minősítésben némi
fölényesség is: mit tudhat erről más, de különösen egy hittudós lelkész
Balassihoz viszonyítva!
Az
esztétikai célok a Prologus szavainak végére életprogrammá válnak: a szerelem
„erőseket bátorít, bolondokot eszesít, resteket meggyorsít, részeget
megjózanít, miért alázzuk, szidalmazzuk szegént? Én bizon nem ugyan! Sőt
követem mind holtig mint jó oskolamesteremet s engedek neki”. Ebben a
világszemléletben az irodalom tárgya
azonosul céljával, mely egyben a létezés értelme is. A költészet
születésének oka, meglétének indoka, üzenetének célja egyaránt
elválaszthatatlan magától az élettől, és ez ebben a világképben maga a
szerelem.
– Van ismeretlen szó vagy kifejezés a
versben? Vegyünk elő szótárakat: értelmező szótárakat, nyelvtörténeti és
nyelvjárási szótárakat is!
– Most már mindent tisztáztunk? Ha nem, akkor
folytatható a vizsgálódás: változott-e a szavak jelentése az idők során? Volt-e
a régiségben más értelme is a kifejezéseknek? Ez a feltáró tevékenység nem
puszta szótárazást jelent, hiszen a szövegértésnek nemcsak nyelvi akadályai
vannak. A történelem, a történeti földrajz, a művészettörténet vagy a
néprajztudomány is sokszor segíthet megoldani a homályosnak tűnő részeket.
♦
Vizsgáljuk meg az Óh, én édes hazám…
kezdetű búcsúéneket az előbbi szempontok szerint!
A
megközelítés következő szintje nyelvtani
jellegű.
–
Ki a beszélő? Azonos a nyelvtani alannyal? Egyes számban vagy többes számban
fogalmaz?
–
Kihez szól a vers? Közvetlenül szólítja meg a címzettet, vagy harmadik
személyben beszél róla?
–
Jelzi-e a szerző a vershelyzetben az időt (napszakot, évszakot stb.)? És a
kolofonban? A megszólalás jelen vagy múlt idejű? Van-e ennek szerepe a szöveg
további részében? Változik-e az igeidő a mű során? Melyik időhöz milyen
fogalmak, értékek társulnak, és ezek szembekerülnek vagy kiegészítik egymást a
versen belül?
♦
Hogyan értelmezhető az Ez világ sem kell
már nékem… kezdetű ének a fenti kérdések alapján?
●
Hiányzik-e
valamilyen grammatikai kapcsolóelem a mű szövegéből? Ha igen, akkor például a
kötőszók, toldalékok hiánya okoz-e többértelműséget? A szöveg egésze is
többféleképpen értelmezhető ezáltal? Hogyan hat egymásra a többféle olvasat?
Egyszerre érvényesek? Kiegészítik egymást? Létrejön valamiféle feszültség
köztük?
♦
Ebből a szempontból is elemezzük az Adj
már csendességet… kezdetű istenes éneket!
●
Keressük meg
a rímeket a versben! Hol vannak ragrímek? A tiszta rímek, asszonáncok a szöveg
melyik részében helyezkednek el? Milyen mondatrészek a rímelő szavak? Segít-e
ez a vizsgálat a mű metaforáinak felfejtésében?
♦
Tanulmányozzuk ezt a Julia két szemem…
kezdetű versben!
●
Milyen mitológiai utalások találhatók a különböző Balassi-versciklusokban?
Változnak-e a megidézett alakok? Az antik példák követése hol válik egyéni
hangú alkotássá? Milyen imitációs
technikákat fedezhetünk fel?
♦
A Célia-ciklus tagolását végezzük el
ennek alapján! A Kilencedik éneknek
mi a szerepe?
●
Milyen bibliai idézeteket, példázatokat találunk a Balassi-versekben? Hogyan
alakulnak át az allegóriák a költői szövegben?
♦
Vizsgáljuk meg az Idővel paloták…
kezdetű szerelmes éneket ebből a szempontból!
●
Tanulmányozzuk a versek metaforikus jelentésrétegeit! Elkülöníthetők-e teljesen
a különböző értelmezési síkok? Összefüggenek-e?
♦
Elemezzük ilyen megközelítésből a Darvaknak
szóló verset!
●
Vizsgáljuk meg a Balassi-szövegek közötti összefüggéseket! A ciklusokon belül,
illetve között milyen kapcsolódási pontok, átvételek és önidézetek találhatók?
●
Milyen középkori jellegű és milyen reneszánsz stílusú irodalmi jegyeket
fedezhetünk fel Balassi költészetében?
Bibliográfia
Balassi Bálint Összes Művei. I–II. Szerk. Eckhardt Sándor. Bp., 1951–1955.
Balassi Bálint összes
versei, Szép magyar comoediája és levelezése. Kiad. Stoll Béla.
Bp., 1974.
Balassi Bálint versei. Kiad. Kőszeghy Péter és Szentmártoni Szabó Géza. Bp., 1993. (Régi Magyar Könyvtár. Források 4.)
Balassa-kódex. Fakszimile kiadás. Kiad. Kőszeghy Péter. Betűhív átirat, kiad. Vadai István. Bp., 1994.
Balassi Bálint [Gyarmati]: Szép magyar komédia. Kiad. Kőszeghy Péter és [Szentmártoni] Szabó Géza. Utószó Kőszeghy Péter. Bp., 1990.
Eckhardt Sándor: Az Ismeretlen Balassi Bálint. Bp., 1943. (A Magyar Szemle klasszikusai)
Eckhardt Sándor: Balassi Bálint. Bp., é. n. [1943] (Magyar írók)
Waldapfel József: Balassi, Credulus és az olasz irodalom. In: uő: Irodalmi tanulmányok. Bp., 1957. 104–134.
Klaniczay Tibor: A szerelem költője. In: uő: Reneszánsz és barokk. Bp., 1961. 183–295.
Gerézdi Rabán–Klaniczay Tibor: Balassi Bálint. In: A magyar irodalom története 1600-ig. Szerk. Klaniczay Tibor. Bp., 1964. 448–481.
Gerézdi Rabán: Balassi Bálint. In: uő: Janus Pannoniustól Balassi Bálintig. Bp., 1968. 485–510.
Eckhardt Sándor: Balassi-tanulmányok. Szerk. Komlovszki Tibor. Bp., 1972.
Jankovics József: Egy Balassi-versszak értelmezéséhez [Csudálván egy ferdőt…]. Irodalomtörténeti Közlemények 1975. 459–461.
Julow Viktor: Balassi Katonaéneke. In: uő: Árkádia körül. Bp., 1975. 5–64.
Kovács Sándor Iván: A reneszánsz verskompozíció felbomlásának néhány példája Rimay János költészetében. In: uő: Pannóniából Európába. Bp., 1975. 66–71.
Bán Imre: Balassi Bálint platonizmusa. In: uő: Eszmék és stílusok. Bp., 1976. 122–139.
Németh G. Béla: A könyörgés artikulációja, a reménység jegyében. (Balassi Bálint: Adj már csendességet…) In: uő: 11 vers. Bp., 1977. 71–101.
Amedeo Di Francesco: A pásztorjáték szerepe költői fejlődésében. Bp., 1979. (Irodalomtörténeti füzetek 95.)
Horváth Iván: Balassi költészete történeti-poétikai megközelítésben. Bp., 1982.
Varjas Béla: A magyar reneszánsz irodalom társadalmi gyökerei. Bp., 1982. 286–347.
[Szentmártoni] Szabó Géza: Balassi Bálint és Rimay János Istenes énekei. Kísérő tanulmány a hasonmás kiadáshoz. (Kolozsvár, 1701.) Bp., 1983.
Kőszeghy Péter: Horváth Iván: Balassi költészete történeti poétikai megközelítésben. Irodalomtörténeti Közlemények 1987–1988. 310–338.
Szörényi László: „Valahány török bejt”. Balassi és az iszlám misztikája. In: uő: Memoria Hungarorum. Bp., 1996. 27–40.
Balassi-bibliográfia. Kiad. Stoll Béla. Bp., 1994. (Balassi-füzetek 1.)
Sudár Balázs: Egy Balassi-vers török háttere. Keletkutatás 1995. ősz. 67–79.
Pirnát Antal: Balassi Bálint poétikája. Bp., 1996. (Humanizmus és reformáció 24.)
Szabics Imre: A trubadúrlíra és Balassi Bálint. Bp., 1998.
Horváth Iván: Az eszményítő Balassi-kiadások ellen. In: uő: Magyarok Bábelben. Szeged, 2000. 175–197.
Tóth Tünde: Balassi Bálint Lengyelországban. In: Miscellanea. Szerk. Szentpéteri Márton. Bp., 2001. 35–48.
Ács Pál: A Balassi-imitáció elmélete és gyakorlata Rimay János költészetében. In: uő: „Az idő ósága”. Bp., 2001. 30–39.
Kovács Gábor: Metaforikus viszonyok Balassi Bálint „Eredj, édes gyűrőm…” kezdetű költeményében. Irodalomtörténeti Közlemények sajtó alatt.
A kötet
szerzője
Székely Júlia (Budapest, 1954), tanár; az ELTÉ-n 1978-ben szerzett
diplomát magyar–orosz szakon, ezután az Egyetemi Könyvtárban, majd az MTA Irodalomtudományi
Intézetének Reneszánsz Osztályán dolgozott. Később egyetemi felvételi vizsgára
készített elő diákokat, ezzel párhuzamosan az ELTE Tanárképző Főiskolai Karán
magyar és világirodalmat tanított. Az MTA Nyelvtudományi Intézetében
szerkesztett tankönyvsorozat egyik szerzőjeként részt vett egy
nyelvi-kommunikációs kísérleti program kidolgozásában. Tanulmányokat publikált
a reneszánsz udvari kultúra és a barokk kori kegyességi irodalom témaköréből,
valamint számos irodalom- és művészettörténeti tárgyú tanulmánykötetet
szerkesztett. A régi magyar irodalomról szóló összefoglaló munkája a Magyar Kódex című új művelődéstörténeti
szintézis részeként jelent meg, a teljes sorozatban szakmai közreműködőként
dolgozott.
(hátsó
borítóra)
Balassi Bálint az első mai értelemben vett költője irodalmunknak; a nemzeti nyelvű szerelmi költészet és a modern vallásos líra megteremtője. Tudatos alkotó: saját versformát alakított ki, új műfajt (a pásztordrámát) honosított meg irodalmunkban. Elsőként fordul poétaként az anyanyelvhez, alakítja azt költészetéhez, ezáltal ő a magyar költészet konvencióinak letéteményese. Életműve révén jön létre a magyar irodalom, válik Magyarországon az irodalom önállóvá.